Quadern de joventut | per Aleix Clarió\nper Aleix Clarió\nDe Talibans i Trilarisme polític: els 12 apòstols del 2014\n28.12.2012 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nAhir el President Mas va nomenar el seu nou govern: més polític, de més confiança i amb gran capacitat per afrontar un reptes colossals (la sortida de la crisi i les retallades) i uns reptes històrics (convocar una consulta amb totes les garanties de la llei).\nEls elegits. Artur Mas s’ha envoltat d’un “pinyol” que li dona confiança. Sap que amb els nous consellers tindrà, per sobre de tot, l’esquena coberta. Perquè en els temps que es presenten no es podrà dividir el seu temps a batallar contra Madrid i alhora vigilar les seves espatlles. Continuïtat amb pinzellades de renovació i de gir social, però també amb un nou lema: “diàleg permanent dins i fora de Catalunya” o, com deia avui el conseller Homs a ‘El món a Rac 1’, no dedicar-se a practicar el “trilarisme polític”.\nL’Espanya de Prim. Però l’altre cara de la moneda continua a la seva. El president del Congrés, Jesús Posadas, va fer ahir l’actualització històrica del lema actual ‘mejor unidos’ en l’acte d’homenatge al General Prim tot definint què és ser ‘un bon català’: sentit patriòtic i voluntat de tenir Catalunya integrada a Espanya. Aquesta és l’actitud que l’Estat voldria dels catalans del segle XXI, és a dir, més ‘Prims’ i menys ‘Talibans’, en paraules de la líder popular Alícia Sánchez Camacho.\nPerò la seva política d’aquest 2012 no passarà precisament als anals de la història per la seva brillant conducta o les seves ofertes de diàleg: des de la campanya de la por del PP prèvia al 25N, passant per la campanya de difamació dels mitjans de comunicació espanyols que s’han empatxat de treure informes que ningú coneix intentant embrutir la imatge i credibilitat de personatges històrics com els Pujol. Les ofertes de diàleg de moment són l’intent d’espanyolitzar els alumnes catalans, relegar el català a assignatura optativa, amenaçar d‘ofegar econòmicament Catalunya si fa la consulta o denunciar ajuntaments i alcaldes independentistes…. és normal que així només aconsegueixin que l’Espanya que ells volen imposar sigui cada cop més un record històric que un projecte de futur.\nUn soci flexible amb el corral tranquil. Si una cosa no hem d’oblidar és que, per cares noves que hi hagin i per molt horitzó que tinguem per fer la consulta el 2014, el país s’ha de continuar governant en les penúries del seu dia a dia, i el govern està en minoria. I aquí entra el pal de paller, que no és altre que ERC. Molta sinceritat i diàleg permanent haurà de tenir Junqueras i Mas si no volen que el transatlàntic naufragi a la primera envestida, i la primera és l’aprovació d’un pressupost amb 4.000 MEUR de retallades addicionals. Tota una prova de foc. Però Junqueras tindrà, a més a més, una gran feina interna, i és que el seu propi corral no es revolucioni quan les retallades i les pressions creïn un malestar difícil de pair.\nEls apòstols i judes. El líder de Ciutadans deia que el nou executiu és ‘el govern dels 12 apòstols de Catalunya’ referint-se a la futura consulta. És ben cert que tenen una missió que acabarà amb molts d’ells sacrificats en pro d’un projecte major, però si el resultat és tant bo com el cas que Rivera ha utilitzat d’exemple, ja hi podem firmar ara mateix. Però Mas (i els seus guardians) hauran de vigilar que no els hi surti cap Judes Iscariot, una candidatura que recau més en un personatge conegut de l’orbita de la federació que del nucli dels 12, però amb suficient influència com per engegar-ho tota a norris.\n4 candidats i 3 futurs funerals\n23.11.2012 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nEl debat entre candidats a la presidència de la Generalitat de TV3 va servir per evidenciar que això és cosa de quatre: Artur Mas, Alicia Sanchez Camacho, Joan Herrera i Oriol Junqueras.\nArtur Mas (CiU): un president entre candidats\nÉs el qui ho tenia més magre des d’un bon principi. Havia de defensar una gestió de dos anys enmig de les retallades, augment de l’atur, problemes de liquiditat a la Generalitat, acusacions de corrupció, convocatòria d’eleccions anticipades…i un llarg etc. Però Mas va adoptar una postura d’home tranquil, amb aires de presidencialisme que el varen fer estar en un nivell superior als seus rivals, sense entrar en el joc brut o les paraules fora de to. To positiu i parlar només quan cal. El ring el va deixar per a la resta i ell s’ho mirava amb un mig somriure de qui s’ho esta passant bé i tot.\nClar, concís, calmat, sense pujar el to, amb respecte, jugant amb el temps que li tocava, parlant sempre del poble com a dipositari del futur del país…va ser l’únic que quan parlava la resta callaven i, fins i tot, a algú se li va escapar un ‘escolti’m president’ immediatament per un ‘escolti’m Sr. Artur Mas’. La victòria de Mas és que els seus rivals ja tenen assumida la seva derrota.\nAlicia Sanchez Camacho (PP): la voz del estado\nVa fer el paper amb què tant a gust es troba sempre: de defensora del govern de Mariano Rajoy i portaveu de la caverna espanyola. Va adoptar un discurs prepotent, quasi bèl·lic en alguns moments, sense tacte, matusser, esgrimint arguments agafats amb pinces i tergiversant informes i dictàmens europeus que posteriorment s’ha vist que eren manipulats.\nUn personatge que no va aportar res de nou però a qui li va fallar especialment la manca de respecte cap als seus rivals, l’absència d’humilitat, el fanatisme desmesurat i el llast contradictori del govern de l’estat.\nJoan Herrera (ICV): la reivindicació de Cap de l’Oposició\nSens dubte és un dels vencedors del debat. En els últims dos anys ha esdevingut un martell incansable contra les polítiques de CiU i en el debat a TV3 ho va tornar a demostrar. Tot s’ha de dir que, amb la deriva infinita cap ala precipici del PSC i el temps de renovació d’ERC, ho ha tingut bastant mastegat.\nTot i tenir una bona oratòria i un discurs aconseguit, a Herrera el perd el nerviosisme que aconsegueix imposar-li Artur Mas, un nerviosisme que li afecta especialment a les mans i que li provoca una exagerada gesticulació. Aspectes visuals a banda, el candidat d’ICV també fa un ús desmesurat d’alguns conceptes com ‘societat’ ‘dir la veritat’ ‘persones’ ‘drets socials’ ‘esquerres de veritat’, etc. Si renovés el llenguatge i utilitzes el Vox de sinònims guanyaria encara més punts. Per últim (i com a defecte major), a Joan Herrera li falla el mateix que a ERC i PSC: la memòria selectiva. Havent estat 7 anys governant, no es pot fer veure que no es te cap responsabilitat sobre la situació actual. Aquesta memòria selectiva li fa mal sobretot a Herrera perquè es presenta sempre com el candidat ‘honest’ i amb capacitat per donar lliçons d’economia com si acabes d’aterrar al país.\nAmb tot, Herrera té uns ideals forts i un plantejament de país i model econòmic molt interioritats i, sobretot, els sap explicar força bé i amb brevetat, que és un doble mèrit. Per a tot això, segurament serà ell qui adopti la figura de cap de l’oposició en el proper Parlament de Catalunya.\nOriol Junqueras (ERC): el pilar del projecte de país\nVa piular poc, però hom és lliure dels seus silencis i esclau de les seves paraules (Alícia, pren nota). Contundent contra el seu exsoci de govern, el PSC, i suau i tendint ponts de diàleg amb Artur Mas; a tots els governs del món els hi encantaria una oposició així. Però deixant de banda que potser es va veure massa l’entesa amb CiU, Junqueras va demostrar amb escreix el ressorgir d’ERC: han tocat fons fins arribar al moll de l’ós i han fet una regeneració arreu del territori (de gent i de projecte).\nAmb un discurs molt tranquil, Junqueras semblava que feia mini discursos per explicar la seva postura i les seves propostes de futur evitant entrar en discussions absurdes ni ànims d’atacar ningú. És un dels guanyadors de la nit i en les seves paraules i formes de fer va deixar entreveure una gran capacitat de diàleg, un home de consens i un lideratge forjat pel seu pas per Europa.\nEl sobrant: indefinició i extremismes\nAlfons López Tena (SI): un mirall del partit\nEl candidat de Solidaritat va fer la mateixa progressió que el seu parit durant aquesta breu legislatura: de més a res. Va començar encertat fent una crítica a la resta de candidats que es barallaven per no res, però a partir d’aquí, el seu temperament el va fer descarrilar: mal educat, interrompent a tothom, menystenint el moderador, exaltat, repetint el mateix argument per tot, excedint-se desmesuradament del temps…va evidenciar perquè les enquestes preveuen la desaparició del seu partit.\nAlbert Rivera (C’S): la dreta lliure\nVa ser la veu de la dreta lliure de càrregues governamentals. O l’esquerra? Perquè, exactament, que defensen? La capacitat de defensar contradiccions ideològiques de calat fan que un no sàpiga ben bé quina espècie de camaleó és aquest polític. Se li ha de reconèixer un gran mèrit: només té 33 anys (i recents!). És un jove polític amb talent, amb una oratòria envejable i una seguretat que no es pota prendre, només s’hi neix.\nEl seu gran mal, però, és que està en un partit equivocat: un Rivera més centrar ideològicament i liderant un partit com, per exemple, el PSC, faria tambalejar les enquestes. Però el radicalisme li pot. Amb to, si C’S augmenta de parlamentaris serà gràcies exclusivament al carisma de Rivera i per una fuga de vots de PP i PSOE que veuen en ell el ressorgir d’una Espanya imperial.\nPere Navarro (PSC): propera parada, el Senat\nEl candidat socialista va ser l’únic que, fins i tot abans d’acabar el debat, va aconseguir unanimitat: és el gran derrotat de la nit. I amb ell el PSC. Després de perdre-ho tot sembla que el #noupsc aconseguirà batre rècord de mals resultat. Navarro va tenir actuacions dignes de circ: la seva cara de perdut, un discurs que mostrava que ni ell se’l creu, indecís sobre quan atacar…\nDel paper del líder socialista durant el debat electoral a 7 bandes a TV3 em quedaré amb dos fets que el van toca i enfonsar: quan va dir que l’estat no pot negar una consulta (fet que va provocar no només el somriure d’Artur Mas sinó també .i molt revelador- el d’Alicia Sanchez Camacho) i el moment #iPaper quan va intentar improvisar una pissarra amb la seva carpeta i el propi moderador li va dir que ho deixes estar perquè no es veia bé\nQue un candidat defensi una idea clarament absurda és passable, que s’equivoqui, també. Però el que no es pot permetre és fer un ridícul amb majúscules com va fer ell. A més, no va pintar absolutament res durant tot el debat, inexistent diria jo, sense argument ni projecte ni capacitat. Amb tot, s’ha de dir que un mal candidat no mereix la humiliació pública a què el va sotmetre l’Alicia Sanchez Camacho recordant-li el seus problemes de ‘lideratge’. La pregunta final sobre Navarro és si, vist el seu camí com a líder del PSC, aquest el portarà el dia 26 de novembre de camí al Senat de company de l’expresident Montilla.\nConclusions, el moderador i el cas #borrador\nPellicer, el moderador desaparegut\nMés que un debat, el debat que varem veure a TV3 va ser un verdader galliner, i el principal culpable d’això en va ser el Ramon Pellicer. Com a moderador es va mostrar indecís, com un espectador més a qui ningú li feia cas. L’únic moment que va actuar com a moderador no tocava: enmig del discurs final d’Oriol Junqueras a qui, pobret, li va fer perdre el fil de l’argument. Potser el cas Pellicer servirà per evidenciar la certesa que un periodista no és necessàriament un bon moderador, i que a TV3 es troba a faltar gent del nivell de Terribas i Cuní.\nPoques conclusions d’un debat superficial\nEl debat de TV3 va ser intens, fins i tot entretingut. Un entreteniment que va servir especialment per treure el gra de la palla, per descartar candidats i també per donar un baló d’oxigen molt preuat a Artur Mas, per situar Herrera com a futur líder de l’oposició, a Junqueras com a soci de CiU i Camacho com a representant del discurs de la por.\nNota final: i la corrupció?\nTot i passar-se tot el cap de setmana acusant Artur Mas i Jordi Pujol de corruptes després de les acusacions del famós #borrador de El Mundo, cap candidat va treure el tema a debat. L’endemà mateix però, el tàndem PP+PSC+C’S van reprendre acusacions i exigències d’aclariments. Tota una mostra de valentia.\nQue se’l refacin!\n12.04.2012 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nNo us descobreixo res si afirmo que la cosa està fotuda. És singularment destacable, per exemple, que la tònica dels dos pressupostos de CiU és que nomé una partida augmenti: la dels interessos a pagar. I l’únic partit que els hi ha donat suport en forma d’abstenció ha estat el PPC; un tacticisme de partit pel qual estem ben arreglats com a País. La realitat l’ha anat posant de manifest en els últims mesos la pròpia Generalitat. Hem passat d’intentar fer veure que podíem viure com a nous rics estirant irresponsablement d ela targeta de crèdit, a pagar-ho tot a dèbit i sent conscients de qui som realment i què podem fer; això sí, les nostres accions (en forma d’interessos bancaris) se’ns mengen dia a dia.\nEl govern central, mentre juga a un vergonyós canvi de cromos a can Moncloa, ha marcat un cop més les polítiques vers les autonomies és la mateixa: PP i PSOE només s’entenen en dos matèries: terrorisme i Catalunya.\nPer desgràcia dels qui habitem la terra de Tàpies, de Pla i Gaudí, la història es repeteix en una espiral inacabable. La victòria aclaparadora del PP en les eleccions generals ha estat propícia per aquells brots verds als que feia referència l’expresident Zapatero; no els de l’economia, sinó la llavor ben regada de l’antiautonomisme que varem presenciar a mitjans de l’any passat i que han derivat en uns preocupants tics d’autoritarisme encarnats en la figura dels genets de l’apocalipsi popular: Montoro, De Guindos, Aguirre i García-Margallo.\nLa batalla continua sent la mateixa, però amb diferents actors; per no cansar-nos de la mateixa pel·lícula, suposo. Però creieu-me quan us dic que la guerra està perduda quan la unitat política catalana té més forats que un colador: uns per massa catalanistes, els altres per ànsies estúpides de protagonisme, els de més enllà per ultraespanyolistes i els de l’altre costat per irresponsables…cadascú escombra cap a casa les engrunes d’un debat que ens fa mal a tots i, especialment, fa mal a Catalunya.\nManca d’ètica, d’honor, d’entrega, de sacrifici, de corresponsabilitat, de sentit de País, de defensa del bé comú…egocèntrics, estúpids, arrogants, milhomes, impertinents, narcisistes… la llista podria ser llarga pensant en gran part dels protagonistes que cada setmana senten les seves reals natges a l’hemicicle català. I la paciència s’esgota. La seva ceguesa i ambició nacional ens farà fracassar, un cop més, com a País.\nEl gran problema és l’escenari polític que ens acompanya cada dia: un PPC crescut per l’estupidesa de la resta de l’oposició; una ERC aferrada a la restes del naufragi i un PSC que sembla una aspirina efervescent en un got amb dos gotes d’aigua. Mal escenari, doncs, per aconseguir ni un trist oasi d’esperança.\nI així, Rajoy, (us heu fixat que ningú li diu president?) va fent camí tranquil·lament tot seguint la guia bàsica dels seus predecessors: marcar pit a Europa amb allò que ni som ni tenim, demonitzar les autonomies com a culpables de tot i convertint, una vegada més, Catalunya en el camp de batalla de les espanyes. Res de nou. Ara el llops del PP han tret la pols al vell argumentari de replantejar l’estat de les autonomies. Que ho volen replanteja? Doncs com deia ahir el president Mas “Que se’l refacin entre ells!”\nEl que sí és nou en tot aquest maquiavèl·lic debat és que la ciutadania comença a revelar-se, poc a poc, contra un seguit reiterat d’injustícies vers Catalunya que cap estat democràtic hauria de permetre ni hauria d’aplicar. Algú recorda els tant mencionats 759ME? Catalunya ha de complir però l’estat no ho ha de fer amb ella? Nosaltres hem de suportar la major part de les retallades i l’estat no només no suprimeix ministeris que no serveixen absolutament per a res sinó que a sobre vol recentralitzarse? Rajoy pot anar de gallet i negar-se a complir amb el que marca Europa però ai pobres de nosaltres que diguem de fer el mateix aquí? El País Basc i el “Reyno de Navarra” poden tenir concert econòmic però nosaltres ni somiar-ho en plantejar el #pactefiscal? Per menys injustícies els americans varen lliurar la guerra per la independència; i sinó, tireu d’hemeroteca o rellegiu la Declaració d’Independència. Potser us dona idees de què s’ha de fer.\nVist fins on hem arribat, comença a ser hora de plantar-se i no tornar marxa enrere. No sé si la via és l’Associació de Municipis per la independència, no sé si el camí és tancar caixes, no sé si la via és la insubmissió fiscal, no sé si el camí és agafar directament el pacte fiscal o radicalment la independència. Però el que sí tinc clar és que, ho fem alguna cosa, o d’aquí 100 anys les generacions futures ens estudiaran igual que nosaltres ho hem fet amb Cambó.\nla In. Transició barcelonina\n1.02.2012 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nAquest diumenge Barcelona va viure la festa de l’any nou Xinès. Al port vell es van instal•lar paradetes per vendre productes de tot tipus, pintures, fundes per a mòbils i sobretot, menjar. L’any del Drac començava i, sent el major dels déus, no escatimaven en vestits ni despeses; hauria estat digne de veure les festes a Shangai o Pekín.\nPassejant per la façana marítima barcelonina em vaig anar fixant en els nobles edificis que la ornamenten i, sincerament, em vaig sorprendre: la majoria estan coronats per una immensa bandera espanyola, única i exclusivament. És més, al voltant de l’estàtua de Colon, els tres edificis que la rodegen no només tenen exclusivament banderes espanyoles sinó que, a més a més, encara es visualitza amb grans lletres la denominació castellana del nostre país: ‘Cataluña’\nNo és qüestió d’entrar en una guerra de banderes, ni tan sols d’idioma, sinó del fons de la qüestió, és a dir, el problema no és tant el continent com el contingut. Que la façana marítima de la capital de Catalunya estigui vestida dels colors ‘Nacionals’ i amb rètols d’una era ja passada em sembla aberrant a dia d’avui. El quadre genèric és una imatge dantesca i poc apropiada per a la ciutat comtal, sobretot perquè, entre d’altres coses, dóna la imatge que aquells edificis són una espècie d’ambaixada estrangera.\nLa llei és d’obligat compliment per a tothom, tal i com es sol dir sempre, i de la mateixa manera que un edifici oficial no pot estar sense bandera espanyola, un edifici del govern central no pot pretendre obviar la catalana i la barcelonina; és una qüestió fonamentalment de respecte, però també de compliment de les lleis. A més a més, dotar d’immenses banderes espanyoles tots les edificis mostra una por irracional cap al sentiment nacional català i és una mostra fefaent més que encara no s’ha superat certes etapes de la història.\nAra que aquests dies estem presenciant com es va produir el ‘miracle’ de la transició espanyola amb els judicis contra Garzón, comença a quedar clar que no feia falta res tant mediàtic per adonar-nos que, en molts sentits, la transició a la democràcia va ser, simplement, una parafernàlia d’obligat compliment per a molts dels implicats.\nEl Govern de la Generalitat i el de l’ajuntament de Barcelona especialment, haurien de reclamar a les institucions de l’administració central una rectificació i, sobretot, un canvi en el plantejament en les formes de fer política; l’ocupació va acabar, teòricament, fa molts anys.\nUs recomano de fer-hi un cop d’ull a través del google maps i, si podeu, feu-ho personalment mentre gaudiu d’un tranquil passeig vora el mar de Barcelona.\nEuropa: Masses galls per un sol corral\n7.12.2011 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nInformes sobre paper mullat. L’eurodiputat català Ramon Tremosa va presentar a finals de novembre l’informe sobre el Banc Central Europeu de 2010 davant el ple del Parlament Europeu (PE); informe que va ser aprovat i que, en resum, avala la compra de bons per part del BCE i demana la creació d’un Ministre Europeu de Finances i la creació d’un Tresor Únic Europeu, que seria l’encarregat d’emetre eurobons.\nL’informe també avalava la compra de deute públic d’alguns països de la zona euro per part del BCE, tot i que donar el vist i plau a posteriori a mesures ja aplicades i que traspassen competències pròpies pot resultar un estrany i perillós precedent. El BCE hauria d’actuar per les seves competències i no per la força dels fets com fins ara, perquè s’està endeutant enormement i, a més, és un endeutament enverinat amb actius financers de molt baixa qualificació creditícia com a garanties (col·laterals) pels crèdits. El propi Tremosa ja remarcava en el seu informe que això no ha de ser una política habitual, tot i que necessària per la inacció evident d’alguns Estats; discutible si més no.\nEl tema dels anomenats ‘Eurobons’ són un dels protagonistes del debat europeu. Mentre el PE va aprovar l’informe sobre el BCE en què es proposava la seva creació, poc temps els hi va faltar a Alemanya i França per dir un contundent ‘no’. Uns pensen que el Eurobons són la solució màgica a tots els problemes, els altres, una via impossible d’acceptar. Europa a dues velocitats? Veure propostes i contrapropostes dels mateixos membres de la UE resulta estupefacte. Que els dos grans de la UE es desmarquin del que aprova el PE resulta sorprenent, dona ales a la inseguretat i, alhora, provoca que agències suposadament de control que han esdevingut més especuladores que ningú, com l’agència de qualificació nord-americana ‘Standard & Poor’s’, vagin fent els seu particular agost a base d’amenaces. Amb una desunió d’aquesta magnitud, ja poden anar fent cimeres i trobades bilaterals amb moltes banderes i grans posades en escena, que el cert és que la inseguretat prové del contingut i, per desgràcia, també del continent.\nMasses galls per un sol corral. Frase vella però que serveix per aplicar a la situació que viu actualment Europa. Aquest cap de setmana hi haurà cimera de la UE que, segons totes les fonts, ha de ser clau per al futur d’Europa. Però és una cimera contaminada: Merkel i Sarkozy per una banda, Cameron per una altre, l’arc dels països endeutats a la seva, Croàcia intentant entrar a la UE(Déu sabrà el perquè!), Van Rompuy llançant propostes en línia clarament en contra d’Alemanya i França, el PE aprovant informes que ningú s’escolta….moltes veus, molts punts de vista (tots respectables i vàlids) i una manca gran de lideratge. El cert és que com els estats membres no es deixin d’egos i de sobiranies pròpies, el vaixell dels Estats Units d’Europa anirà a parar al fons del canal de la manxa.\nJa ho deia fa unes setmanes l’ex president del BCE, Jean Claude Trichet: ‘la unitat europea encara és molt lluny de semblar-se a la unitat nord-americana’ I ho estem pagant car. Mentre les vaques eren grasses no passava res, però ara que l’aliança econòmica fa aigües es fa palpable la necessitat imperiosa i urgent de crear d’una vegada una unitat política i fiscal amb plens poders i amb una única veu.\nLa crisi fiscal que patim, superada en bona part al nord d’Europa i encara aprofundint-se al sud no la solucionarà la política monetària, perquè ni ho pot fer ni ho ha de fer. Cada país és responsable de la seva situació fiscal i cadascun d’ells ha de ser prou responsable per complir amb els compromisos adquirits amb Brussel·les i, si no és el cas, sigui Brussel·les el qui els castigui i posi ordre. Per això estic tan d’acord amb l’informe de Tremosa sobre la creació d’un Tresor Europeu i un ministre Europeu de Finances, que coordini una política bàsica comuna i incrementi l’efectivitat de l’euro. Unitat, control, lideratge únic i mecanismes d’acció ràpida; aquests haurien de ser els conceptes claus.\nCom deia, la unió monetària no pot ser l’eix vertebrador d’Europa, i ni una (la monetària) ni l’altre (la política) han de dependre, exclusivament, dels Estats Membres; si això continua així la UE serà inviable a curt termini. Estic d’acord amb les propostes de Van Rompuy sobre la modificació de modifiqui l’article 136 del Tractat sobre el mecanisme de vot i el protocol 14 relatiu al funcionament de l’Eurogrup: les decisions les ha de prendre Brussel·les com a única veu, però ho ha de poder fer amb rapidesa i sense necessitat de preguntar cada vegada als estats membres; sinó el gegant que hem creat camina excessivament lent i ens acaba perjudicant a nosaltres mateixos.\nL’Europa Alemanya. Tot i que la frase pugui sonar contundent, no deixa de ser certa: el rol que està agafant Alemanya no és sa, ni per ells ni per la Unió. És cert que el Bundesbank alemany ha prestat durant el 2010 uns 325.000 milions € als països del sud de la zona euro, fet que els ha posicionat com una espècie de virtual segon BCE, però tot i que s’ha de reconèixer i agrair el paper i l’esforç tan important que han fet els alemanys, el que ens ha de quedar clar és que no és bo per a la Unió aquesta dependència cap a Alemanya, ni que aquests es pensis que donada la situació, es poden imposar com a líders únics d’Europa: prous problemes interns té Angela Merkel amb els cada cop més nombrosos euroescèptics com per donar lliçons d’unitat i de lideratge. I com deia un líder català aquest mateixa setmana, “prefereixo una Alemanya europea enfront una Europa alemanya”.\nJovesfera Catalana i Escola de Polemistes\nQuè fer quan tot està dat i beneït\n10.11.2011 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nEl dia en què als socialistes se’ls ha anat de les mans la campanya electoral, em comprometo a realitzar un treball que fa dies tinc pendent: analitzar els perfils dels partits en aquesta campanya electoral que veurà la seva fi el 20 de novembre. La trista realitat espanyola ens du a varies conclusions: la primera, que la campanya del #20N està buida de contingut i plena de retrets. La segona, que la creativitat ratlla la inconsciència democràtica per mirar de sobresortir una mica en els mitjans. La tercera, que el debat, si es que es pot dir així, és cosa de dos per no dir d’un sol; i, per últim, que passi el que passi, tot està dat i beneït.\nLes últimes enquestes del CIS diuen que el PP té una forquilla d’intenció de vot d’entre 195 i 200 diputats, el PSOE, entre 115 i 120 i CiU, entre 13 i 15. Amb un fotografia que no és fixa però que és improbable que varii, s’entén la desesperació dels rivals, la prepotència dels virtuals guanyadors i l’estirada de cabells dels caps de campanya dels partits que veuen perduda, des del primer dia, la batalla electoral.\nL’au fènix, a mitges. En aquestes eleccions qui s’ho juga tot són tres partits principalment: PSOE, CiU i ERC. Començaré pel més petit, @Esquerra_ERC. Els republicans, en clara descomposició i desintegració fa mesos i mesos (Reagrupament, Solidaritat Catalana, SI…) sembla que ha tornar a renéixer mínimament gràcies a la regeneració interna; el seu objectiu principal pel 20N és molt senzill: no desaparèixer del Congres dels Diputats.\nEl dia ‘D’ per CiU. Els nacionalistes (i independentistes) al contrari que ERC, venen de dues eleccions a l’alça: les del 28 de novembre de 2010, on varen guanyar còmodament les eleccions a la Generalitat de Catalunya; i les municipals, amb grans i històrics resultats (com Barcelona i Girona). Catalunya respira CiU, es miri per on es miri. El problema d’un rival tant fort és que ha despertat la mala llet dels seus contrincants, ja sigui l’antic i defenestrat Tripartit (PSC,ERC i ICV) com sindicats (UGT i CCOO).\nDesprés d’un any amb molts contratemps (aprovació de pressupostos, bloqueig del Parlament, Moviment 15M, retallades), el partit de Govern (@CiU) té en el 20N tres objectius molt importants: revalidar per segon cop (a través d’uns bons resultats) el suport unànime de la ciutadania catalana a la seva política de reajustament, obtenir uns bons resultats per ser determinants a Madrid en cas de majoria simple del vencedor o, en cas de majoria absoluta, un pes considerat a la cambra i, per últim, però no menys important, consolidar el seu principal objectiu i missatge: el Pacte Fiscal (#arapactefiscal) per a Catalunya, primer pas de l’anomenat horitzó nacional. El 20 de novembre és doncs per a CiU el seu particular dia ‘D’; a partir d’aquesta data límit, s’hauran de decidir coses molt importants per al futur del País.\nEl paper més trist: el PSOE (i PSC). És el clar perdedor de les eleccions, i ho és abans d’arribar al 20N i amb més seguretat que mai en tota la història de la democràcia: la distància és massa gran per un miracle. Però el problema no només és de miracles sinó també de la seva pròpia realitat. A diferència de CiU, PSOE i PSC venen d’una desfeta rere una altre. Primer les autonòmiques catalanes perdudes davant de CiU, després les d’Extremadura perdudes davant del PP i ara les generals; després d’això només els quedarà Andalusia i, tal com pinten les coses, també acabaran fent les maletes. Els ànims toquen fons a can socialista. I prova d’aquest pessimisme és el seu estancament en el discurs, les seves contradiccions i la deriva de la seva campanya.\nAvui tenim l’exemple més clar. Els @socialistes_cat han parlat tant de les retallades de CiU a Catalunya que el seu cap de campanya, José Zaragoza, ha anat un pas més enllà: relacionar les retallades del Govern amb morts als hospitals públics de Catalunya. El vídeo, que ja ha sigut retirat a instàncies de la candidata Carme Chacón, ha creat una polèmica impressionant i ha crispat encara més als ànims. Inconsciència, traspas de la línia d’allò moral i èticament permès en democràcia, desesperació davant les enquestes o aposta arriscada per transmetre un missatge de por a la ciutadania (el Socialistes catalans i espanyols apliquen sovint aquesta recepta per guanyar vots)…sigui com sigui, no hi ha excusa per un acte així.\nTot i la retirada, la candidata @CarmeChacon2011 encara a defensat una vegada més el vídeo i ha aprofitat per demanar la dimissió del Conseller de Salut Boi Ruiz; sembla que la candidata no ha entès res del que ha passat avui. O potser sí. @toniara (professor de can UOC, UPF i URL, i col·laborador de diferents mitjans de comunicació) ho apuntava al seu perfil de Facebook: el vídeo del PSC recorda a un espot molt bèstia utilitzat en un moment de desesperació i resultats en contra en la campanya presidencial del 1964 als Estats Units. Només es va retransmetre una vegada, però el missatge de por va calar entre la població, i Lyndon B. Jhonson va guanyar les eleccions.\n[Cliqueu aquí per continuar llegint i deixar els vostres comentaris]\nPremis de l’Associacionisme Jove Català\nDissabte passat els meus ex-companys del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya (CNJC) van celebrar la 10a edició del Sopar de l’Associacionisme Jove Català, l’espai de trobada informal de representants de les entitats juvenils, administracions i tot tipus de convidats. Dijous em va trucar el president del CNJC, el Benjamí Aguilar, per demanar-me que presentés l’entrega de premis del propi sopar, però per desgràcia ja tenia compromès aquell dia i vaig declinar l’oferta; tan de bo m’ho tornin a oferir el proper any, és un acte que sempre m’ha agradat molt.\nPel que he pogut llegir la trobada va anar molt bé, amb prop d’un centenar de persones i la participació del president del Fòrum Europeu de la Joventut, Peter Matjasic i del director del Museu d’Història de Catalunya, amfitrió de l’acte, Agustí Alcoberro.També van ser presents a l’acte el director general de Joventut de la Generalitat, Toni Reig, la directora de l’Agència Catalana de Joventut, Montserrat Suari, els coordinadors territorials de Joventut de Barcelona, Girona i Terres de l’Ebre (Oriol Martin, Anna Prior i Tere Marcelino, respectivament) i el regidor d’Adolescència i Joventut de l’Ajuntament de Barcelona, Raimond Blasi.\nCom cada any, el Sopar va ser el marc en què es van lliurar els mencionats premis (obra dels alumnes de l’Escola Municipal d’Art “Arsenal” de Vilafranca del Penedès, que també van ser presents a l’acte) , els anomenats Premis de l’Associacionisme Jove Català, que enguany varen ser per al programa ‘Blog Europa’, de TV3, com a programa més compromès amb la gent jove; la Trobada de Caps, de la Federació Catalana d’Escoltisme i Guiatge, com a millor projecte associatiu; i el Consell de la Joventut de les Illes Balears i del País Valencià per la seva trajectòria associativa, justament quan estan passant greus moments de reconeixement econòmic i polític.\nNomés em queda felicitar els guardonats pel seu merescut reconeixement, desitjar molta sort al Consell de Joventut del País Valencià i el de les Illes Balears en aquestes hores difícils i, òbviament, esperar que aquesta trobada i aquest premis segueixin any rere any i, si pot ser, pugui anar-hi en la propera edició i, qui sap, presentar-los algun dia.\nFoto: Representants del programa ‘Blog Europa’ (TV3), premiat com a programa més compromès amb la gent jove.\nGrècia: el principi de la reestructuració europea\n2.11.2011 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nEuropànic, caiguda sense fre, la fi de l’Europa del 27, l’agonia de la moneda única….aquests dies podem sentir més que mai tot tipus de frases apocalíptiques sobre el principi de la fi d’Europa i la seva moneda única; i no és per menys.\nJa fa mesos que es va iniciar la greu crisi a Europa, no només crisi monetària sinó també d’identitat. Una Europa construïda sobre la bonança economia i només sobre paràmetres econòmics no ha tingut mai futur. En els bons moments era quan els líders europeus haurien d’haver apostat per una veritable unitat política, amb un lideratge únic que deixes de banda els egos nacionals de cada estat membre i les accions unilaterals. Però França i alemanya sempre han volgut estar al capdavant i tenen massa interioritzat el paper de líders i salvadors d’Europa; però això s’acaba.\nLa Unió Europea s’ha demostrat una simple unió econòmica, ampliada depresa i corrents a 27 membres extremadament diferents i amb economies amb creixements i mancances enormement diferents. Si un mira les economies dels estats membres, hi ha una línia divisòria molt clara entre sud i nord, com sempre ha sigut així. Grècia, Irlanda, Portugal…quants països fan falta per adonar-se que el model és un fracàs? Quan milions fan falta tirar per adonar-se, per acceptar, que s’han de tirar a terra la major part d’un edifici amb greus vicis estructurals.\nMarc Vidal [@marcvidal], consultor per empreses en finances corporatives i en Nova Economia Digital ho deia avui via Twitter: ‘Coincido no obstante con Nouriel Roubini [@nouriel, professor at Stern School, NYU, Chairman of Roubini Global Economics] en que lo mejor para Grecia y para Europa es la quiebra ordenada, salida euro y vuelta dracma…’ Grècia, amb la seva negativa d’acceptar les condicions europees per al sisè tram de rescat a obert literalment la caixa de pandora.\nTot i la sensació de pressa de pèl s’entén, en part, la posició del primer ministre grec, Georgios Andreas Papandreu, doncs acceptar aquest nou tram d’ajudes suposa aplicar més retallades a un país al limit del col·lapse i la rebel·lió. Tant és així , que ahir el govern grec va rellevar ahir tota la cúpula de les forces armadesper evitar un hipotètic risc de pressió a un govern en escac i mat. Tal i com informa el rotatiu Francès Le monde, Sarkozy i Merkel ja han bloquejat els 8.000ME d’ajudes previst i, alhora, han demanat a Papandreu que el referèndum que aquest vol fer sobre l’acceptació o no de les condicions europees pel rescat es converteixi en una pregunta directe sobre si els ciutadans volen sortir de l’euro. I es que la moneda única no es pot permetre gaires dies negres com el de Tot Sants, amb un BCE desbordat comprant impulsivament deute italià i espanyol per evitar un enfonsament imminent i les borses amb alts i baixos que destrueixen a marxes forçades el ja maltractat deute sobirà i al defenestrat capital públic i privat.\nGrècia, doncs, és per a molts L’evidència de la fi de l’Europa que tots coneixem. Mostres d’aquesta fi ho és també el fet que el govern de David Cameron salvés per la mínima una proposta per sortir d’Europa. Personalment, penso que un país no acabarà amb la idea d’una unió de països europeus; però la seva necessària sortida de l’euro pot provocar que els estats membres es replantegin seriosament quins son els propers passos per reestructurar Europa.\nFoto: ‘The iceberg the global economy Titanic is cruising to…’ http://yfrog.com/hspwfbogj [via @nouriel]\n¡Hay que bombardear Cataluña!\n28.10.2011 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nNunca una frase en clave humoristica me había causado tantos problemas. Estoy camino de Albacete, dentro del AVE (es curioso, hoy no hay mucha gente en el tren), y he pensado en escribir estas cuatro lineas. Ayer di una conferencia en X Congreso Nacional de la Abogacia, en Cádiz, y simplemente hice una reflexion humoristica de qué hubiese pasado si en vez de los catalanes nos hubiéramos quedado con los portugueses, y también celebraba que a día de hoy ya no nos hace falta bombardear Barcelona para someterlos a la unidad nacional; para eso creamos el Tribunal constitucional.\nPero resulta que tenia como público a un grupo de abogados catalanes que no les gusto mucho lo que dije, mas que nada por su falta de humor. El resto de la sala aplaudió mis palabras al grito de ‘quien se quiera ir que se vaya’; seguro que esto es lo que les gustaría oír a esos cuatro separatistas sobre sus ansias de poder!\nPero volviendo al tema, lo cierto es que siempre me pregunto medio en broma qué hubiera pasado si nos hubiéramos quedado con los portugueses y hubiésemos dejado a los catalanes. Quizá nos hubiera ido mejor en cuanto a paz social, sin necesidad de crear autonomías y seguramente hubiesemos incluso evitado la guerra civil; aunque también es cierto que a día de hoy ya estaríamos intervenidos por el directorio europeo y, lo que es aun peor, solo tendríamos Madrid-Barça en la Champions y jugar contra el Oporto resultaría muy aburrido, aunque así quizás podríamos ganar alguna vez!\nEn esta conferencia, el otro padre de la Constitución, José Pedro Pérez Llorca, alertava de la posibilidad de que nos encontremos ante una España fragmentada por procesos independentistas, lo que significaría un fracaso para nosotros. Hombre de poca fe! Ya lo dije ayer: creo que es imposible que se produzca esa situación con esos efectos tan negativos. Estamos en mejores condiciones que en otras épocas pues, como ya he dicho antes, ahora ya no nos hace falta bombardear Cataluña para someterlos: tenemos el Tribunal constitucional, tenemos aun a la Falange, a Ciudadanos, al PP que va haciendo su papelito, a nuestro gran partido, el PSOE, que juega muy bien su papel de tirar la piedra y esconder la mano, tenemos grandes medios que hacen muy bien su trabajo (Intereconomia, ABC, El Mundo), tenemos el poder económico en Madrid (Pacto fiscal? Aun hay gente que sueña!), tenemos el poder judicial a nuestro favor y, además, siempre los tenemos bien entretenidos con el tema de la lengua, el estatuto, etc. Bombas? Para que!\nReitero que no entiendo las criticas a mis declaraciones. Como ya he dicho esta mañana en ‘El món a Rac1’, es muy diferente hacer broma de los bombardeos de Barcelona que con los de Guernica o los asesinatos de ETA. Unos son muy recientes, mientras que de los bombardeos sobre Barcelona pasaron hace mas de 300 años! Estoy convencido que dentro de unos años, todo el mundo se reirá sobre los muertos en los campos de concentración!\nY ya me perdonaran, pero la reflexion era muy necesaria. Porque, no jodamos, los catalanes son raros por naturaleza! Mira si son raros que celebran las derrotas como sus fiestas llamadas “nacionales”. ¡Ay señor! Que gran error el del gran Conde-Duque de Olivares el de renunciar a Portugal y quedar-se con Cataluña; supongo que ya pensaba en como podía mantener economicamente al resto del estado; por eso la historia lo ha perdonado!\nY en fin, ahora que ya hemos obligado a hacer una ERO a los miembros de ETA, solo nos falta someter a ese pequeño reducto de separatistas catalanes. Tanta inmersión, tanta ‘voluntad nacional’ y tanto despilfarro autonómico que no sirve para nada, mas que para enchufar amiguetes en las deficientes televisiones autonómicas; como la vergonzosa TV3, cada día más separatista i radical; suerte que le quedan dos telediarios después del 20 N.\nTenemos un desbarajuste que esta desmembrando y arruinando el estado; eso es cierto. Y este desbarajuste tiene un nombre propio: autonomías! Fue una fórmula acertada en ese momento para tener a todo el mundo calladito, pero se nos ha ido de las manos, especialmente con los vascos i catalanes, dos comunidades llenas de energumenos que solo piensan fórmulas para destruir la nación. Recentralizar el estado para salvar la nación en su conjunto, empezando por su economia, pasando por su unidad territorial i acabando por la salvación de su lengua, tan maltratada y perseguida en ciertos territorios, como por ejemplo en los colegios catalanes.\nNo me quiero alargar mucho, no sea que diga algo fuera de lugar. Volviendo a la absurda polémica levantada, no entiendo porque comparan mis declaraciones humorísticas con las graves acusaciones de vaguismo andaluz echas por Duran i Lleida, eso sí es grave y merece la reprobación del Parlamento Andaluz. A mi no me han de reprobar (ni lo pueden hacer, pues las Cortes están disueltas por las elecciones del 20N). Además, son los catalanes los que deberían ser menos susceptibles y relajarse un poco, tanto estiramiento y altura de miras no les hace ningún favor. Aun así, si les ha molestado alguna cosa, si se han sentido ofendidos por algo, les pido excusas; la próxima vez mejor no digo nada y me lo guardo para comentarlo y practicarlo con el buen amigo y carpintero Alfonso Guerra, o para la próxima reforma express de la Constitución.\nPadre de la Constitución de 1978 i exPresidente del Congreso de los Diputados\nAlbacete, 28 de octubre de 2011\nAquest article s’ha de llegir en clau humorística. Si, tot i així, algú s’ha sentit ofès, demano disculpes. Aleix Clarió i Herranz [e_polemistes]\nLes contradiccions del ministre candidat\n19.10.2011 xarxanoticies.cat | Aleix Clarió i Herranz | General | Tweet\nMenys de dos mesos. Dos llargs i extenuants mesos de campanya electoral per a les eleccions del 20 de novembre amb discursos i més discursos buits de contingut i plens de demagògia. El cert és que aquesta campanya no té gaire emoció, bàsicament perquè les úniques incògnites que hi ha sobre la taula és saber per quina majoria absoluta guanyarà el PP (i quina derrota patirà el PSOE) i si ERC continuarà o no a l’hemicicle madrileny.\nPobres candidats! O això em ve al cap quan penso especialment en un: Alfredo Pérez Rubalcaba. Entre la creu d’adoptar un discurs absolutament incoherent amb el que ha donat suport durant els seus anys dins al govern de Zapatero, el càstig assegurat per liderar el partit que ha sabut treure Espanya del fossar i la mala companyia dels seus caps de llista en punts clau del territori, com la ministra de defensa Carme Chacón a Catalunya, que Déu l’agafi confessat, i amb la quitança ben arreglada.\nUn altre candidat que ho té complicat: Duran i Lleida. CiU ho té molt malament per treure un bon resultat a Catalunya per moltes raons. La primera, pel desgast immediat de les retallades. La segona, perquè ja és típic que el vot de CiU migri majoritàriament al PP en unes Generals (‘és més efectiu’ diuen). I la tercera i no menys important, perquè els ciutadans s’obliden amb rapidesa dels anteriors polítics (el tripartit en aquest cas) i ja només enfoquen la seva rabia cap als mandataris actuals, i els únics que es canvien ara mateix són els de Madrid. Per tant, Duran i Lleida ho té complicat per superar la barrera dels 12 diputats, i encara que ho aconsegueixi, si el PP treu majoria absoluta, no tindrà capacitat per a fer res.\nLes contradiccions del ministre candidat. Tornant al nostre amic Rubalcaba, el que més m’ha cridat l’atenció aquests dies al veure actes de la seva campanya, han sigut les desenes de contradiccions per minut que anava dient. Vaig arribar a preocupar-me per la seva salut, no fos cas que estigues patint una crisi d’amnèsia; però no: simplement havia mudat la pell, com les serps: ja no era Rubalcaba el ‘Ministre’, sinó Rubalcaba ‘el candidat’, i per tant, ‘donde dije digo, digo diego’ i posem el comptador a ’0′ que sinó serà impossible treure un resultat mínimament digne. Tant anys a l’espera per liderar una gloriosa derrota.\nDe totes les contradiccions, en vaig anotar una sobre el problema del dèficit i les retallades. La veritat és que revisant les seves paraules textuals, la contradicció no té pèrdua; això sí, ell ho deixava anar i tant ample, com si fos la cosa més normal del món:\n#Frase número 1: “De la misma manera que en 2009 quizás gastamos demasiado, es razonablemente questionable que ahora nos estemos pasando de frenada.”\n#Frase número 2: “Hay qien cree que la solucion al déficit es no subir impuestos a los riocos i quitar prestaciones a los pobres. Mi receta es diferente: subir los impuestos a los que mas tienen i eliminar la diputacions; eso sí es luchar contra el déficit. Los recortes los hacen otros, no yo.”\nDos fets que demostren com de buides sonen aquestes grans paraules si tenim una mica de memòria (no cal ni que sigui històrica, amb la d’un peix en fem prou):\n# Un dia, el president del Govern, quan va arribar al Congres dels Diputats una periodista aconsegueix parlar per sobre dels altres i preguntar: ‘Señor presidente, subira los impuestos a las grandes fortunas como han echo otros paises?’ Un ‘No, no esta previsto’ de forma esqueta va ser tota la seva resposta. Això va ser dos dies abans de la primera frase.\n#La ministra Salgado, companya ministerial del candidat Rubalcaba s’ha passat els últims dos anys reclamant retallades dràstiques a les comunitats sota pena d’excomulgació, exigint retallades molt més grans que les que s’han aplicat, per exemple, a Catalunya. Que Rubalcaba no era ministre fa dos anys? O fa un? És entrar en campanya electoral i adoptar de cop el discurs d’un amnèsic.\nUn últim apunt. Com deia, poc favor li fa Carme Chacón al candidat Rubalcaba sent la cap de llista per Catalunya. Una dona que representa el ‘zapaterismo’ més pur, política que ha agafat el lideratge per Catalunya com a segon plat després de la forçosa renúncia a liderar el PSOE, una de les poques polítiques que va celebrar la sentència contra l’estatut i que, per a més inri, ha estat i està al capdavant d’un ministeri que despilfarra diners (com amb els avions enviats a Líbia que no han fet ni un tret, amb 7 ME mensuals) i que ha amagat durant més de dos anys una muntanya d’impagaments. Tot plegat sembla més una cursa cap al buit que no pas cap a la Moncloa.\nAleix Clarió en Les contradiccions del ministre candidat\nJaume en Les contradiccions del ministre candidat\nAleix Clarió en La diàspora dels déus: Capitol VII. L’holocaust palestí\nLlem en La diàspora dels déus: Capitol VII. L’holocaust palestí\nJaume en La diàspora dels déus: de màrtirs a assassins\nSelecciona el mes desembre 2012 novembre 2012 abril 2012 febrer 2012 desembre 2011 novembre 2011 octubre 2011 setembre 2011 agost 2011 juliol 2011 juny 2011 maig 2011 abril 2011 març 2011 febrer 2011 gener 2011 desembre 2010 novembre 2010 octubre 2010 setembre 2010 agost 2010 juliol 2010 juny 2010 maig 2010 abril 2010


Assemblea Ordinària 2018 – Corals Joves de Catalunya\nBy GerardMolina | 29 de gener de 2018 | 0\nEl proper dissabte 3 de febrer a les 17h dins dels actes de la Convenció de Cant Coral ( A l’edifici de l’INEFC de Barcelona) se celebrarà l’Assemblea de Corals Joves de Catalunya. Està obert a membres i no membres de la federació, hi poden venir tant els directors o membres de la coral, (fins a un màxim de 3 per cor) caldrà que confirmin l’assistència a cjc@www.test-coralsjoves.cat.mialias.net! Us hi esperem!!


Els llegums, saludables amb destacable aportació de proteïnes - FÒRUM.ad\nEls llegums, saludables amb destacable aportació de proteïnes\nEl 06/01/14 9:24\nEls llegums han estat conreats durant segles per una gran varietat de cultures. En aquest grup podem trobar aliments com les llenties, les mongetes seques, els cigrons, la soja, entre d’altres. Globalment, es consideren aliments nutricionalment recomanables per la seva composició en proteïnes, hidrats de carboni, lípids, fi bra, minerals i vitamines.\nEls llegums es consideren un excel·lent substitut de la proteïna animal, un nutrient que sovint es consumeix en excés en els països desenvolupats. Les proteïnes contenen al voltant del 20% del pes dels llegums, tot i que és més alta en els cacauets i en la soja.\nPel que fa als hidrats de carboni, el percentatge mitjà que contenen els llegums se situa en el 60%. Precisament, aquesta aportació és la responsable de les calories dels llegums. Per tant, és un aliment susceptible d’engreixar en quantitats que superin el recomanable i sovint en funció de l’acompanyament, tot i que en línies generals és molt recomanable per la varietat de nutrients.\nEls llegums inclouen d’entre l’11 i el 25% de fi bra dietètica, una substància que té la facultat de regular el trànsit intestinal i també de regular els nivells de colesterol.\nDestaquen també en els llegums els índex de calci i de ferro, dos minerals importants per a l’organisme, però de pitjor assimilació que la llet o la carn.\nFinalment, els llegums tenen un baix contingut en lípids o greixos. Diversos estudis científi cs han demostrat com una dieta variada, que inclogui llegums, ajuda a abaixar els índex de colesterol de l’organisme.\nEn general, el consum de llegums és favorable per a la salut, però l’alt contingut en carbohidrats fa que estiguin desaconsellables en alguns casos. Aquests són, per exemple, les persones amb diabetis o amb problemes d’obesitat. També les persones que tenen transtorns digestius convé que mengin els llegums sense pell.\nNotícia Anterior: Cicles històrics\nSegüent Notícia: Ciclisme amb bici estàtica


Posted on 1 d'Octubre de 2014 per aiguaesvida\n← Artículo: El trabajo de las hormigas: una alianza entre trabajadores y comunidad por el agua en Colombia\n¿Si se aprueba el #TTIP se podrá negociar con el #agua? →\nOne Response “#Agua pública en riesgo #NOalTTIP !!!” →


El Parlament ha aprovat la reobertura d’urgències al CAP de la Guineueta: que es compleixi ara mateix! | Privatitzen per enriquir-se!\n← Acte sobre la lluita en defensa de la sanitat pública a Nou Barris\nLa sanitat pública és de tothom →\nAquesta entrada ha esta publicada en comunicat, difusió, Nou Barris. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Utopia possible: 477. Zeitgeist: vivim a la caverna de Plató?\nL'a2b ens aconsella un documental realment impactant: 'Zeitgeist The movie” (2007) ofereix molts arguments per dubtar de la realitat que ens ofereix la premsa quotidiana. El documental és especialment dens però la complexitat de la tesi que defensa no permet lectures ràpides ni banals de l'estil twitter. Si podeu observeu-lo amb tabula rasa. Sense prejudicis. En cas contrari no val la pena. Si pensem que tot és possible començarem a dubtar si vivim a una caverna com la de Plató on els atemptats dels super dolents els preparen els bons per poder aparèixer com a bons i controlar l'opi d'Àsia Central o el petroli de l'antiga Babilònia. Fins i tot podeu pensar que els vius s'han de fer passar per morts al fons del mar per tal d'aconseguir la immortalitat. La veritat ens fa lliures.\nZeitgeist no és disponible en català. Adjunts els vídeos de la part u de Zeitgeist en la versió castellana a la que estaran més familiaritzats els catalans del sud i la francesa pels catalans del nord més acostumats a aquesta llengua.\nZeitgeist per CHOIX-REALITE\nRicard d'Ais i Diaz de Langarika 30 de maig de 2011 a les 8:07\nJa ho miraré, gràcies pels enllaços\na2b.cat 31 de maig de 2011 a les 17:06\nEra una mica "dens"-com tu dius-, però crec que val la pena. El comentem amb la cervesa pendent d'una vegada!!! ;)\nJordi Vàzquez 31 de maig de 2011 a les 19:11\nRicard: Amb calma i descansant. Preferiblement fumant.\nA2B: M’ha encantat. S’ha de mirar més d’una vegada. I encara em falten les parts 2 i 3.


O-TeArai: Nodo ga itai desu\nbon exorcisme. espero que hagi funcionat, recepta dels canelons?\nun dels pitjors efectes del mal de coll és quan toca beure aigua..


El Hada Lectora: Firmas del Día del Libro en Barcelona. Sant Jordi 2016\nFirmas del Día del Libro en Barcelona. Sant Jordi 2016\nEste Sábado es el Día del Libro cómo todos sabréis. Este año tengo la oportunidad de ir a Barcelona por estas fechas y, al estar mirando que autores firman ese día he decidido compartir la información en esta entrada. Probablemente, yo me pase la mañana en la Librería Gigamesh que trae algunos autores que me interesan y la acabe en Norma Cómics que va una dibujante que me gusta. Por la tarde voy a dedicarme a pasear la Rambla de Cataluña y a ver que encuentro ^^\nPrimero, el mejor sistema depara buscar si un autor estará en Sant Jordi es esta herramienta de El Periódico. Podéis ir por este enlace.\nCasa del Libro de Rambla Catalunya, 37 en Barcelona.\n11:00h – 12:00h: Milena Busquets, Imma Monsó, Kajal Napalm, Francisca Serrano, Risto Mejide, Josep Borrell, Blue Jeans, Vetusta Morla, Mario Vaquerizo, Pepe Rodríguez, Rafael Vives.\n12:00h – 13:00h: Marta Sanz, Isasaweis, Kim, Mikel Santiago, Risto Mejide, Elisabet Benavent, Blue Jeans, Vetusta Morla, Mario Vaquerizo, Anna Llenas Salvador Esquena.\n13:00h – 14:00h: Santamaría/Beroy/Dalmases, Carles Capdevila, Sarah Lark, Christian Gálvez, Risto Mejide, Javier Ruescas, Blue Jeans, Santiago Posteguillo, Mario Vaquerizo, David Safier, Ernesto Mallo.\n16:00h – 17:00h: Víctor Amela, Javier Iriondo, Juan José Millás, Manuel Milián Mestre, Matilde Asensi, Fernando Trias de Bes, Víctor del Árbol, Elsa Punset, Pilar Rahola, Alícia Giménez Bartlett, Roberto Santiago.\n17:00h – 18:00h: Carlos Zanón, Carla Zapalana, Leopoldo Abadía, Enric Corbera-Gaspar Hernández, Matilde Asensi, Pilar Eyre, Luz Gabás, Lluís Foix, Marwan, Enric Calpena, Núria Roura, Jorge Díaz-Javier Ikaz.\n18:00h – 19:00h: Lory Money, Almudena Grandes, Jesús Carrasco, Care Santos, Enrique Vila-Matas, Julia Navarro, Reyes Calderón, Juan Eslava Galán, Marwan, Josep María Espinàs, Sergio Torres-Javier Torres.\n19:00h – 20:00h: Miguel Ángel Revilla/Jesús Cintora, Antonio Soler, Màrius Serra, Jonas Jonasson, Mago More, Josep Maria Esquirol, Daniel Sánchez Arévalo, Rafel Nadal, Rayden, Ernesto Ekaizer, David Sadness.\n20:00h – 21:00h: Carlos Casabona, Albert Pla, Simon Scarrow, Loulogio, Raquel Córcoles/Lucía Taboada, Juan Gómez Jurado, Alejandro Palomas, María Dueñas, Rayden, Daniel Estulin, Santiago Vidal.\nNúria Picas, May R Ayamonte & Esmeralda Verdú, Elena Devesa &Rebeca Gómez, Chris Pueyo, Santi Baró, Ernesto Frattarola, Ana Riera, Daniel Domínguez , Najat El Hachmi, Covadonga D’Lom & Flavita Banana.\nDavid Trueba, Milena Busquets, Chris Pueyo, Laura López, Andrés Barba, Jaume C. Pons, Alorda &Albert Serra, Roger de Gràcia, Marcos Ordóñez, Roser Calafell, Patrick Ness & J.A. Bayona.\nMaría Hernández Martí & Javi De Castro, Iaia Toneta, Andrés Palomino, Sònia fernández Vidal, Juan Miñana, Lapin, Roser Amills, Ginés Cutillas, Alberto Valle.\nEnzo Vizcaíno, Haciendo la Mierda, Los Martínez, Tomás Fuentes, Albert Pla, Papá 2.0’s, Esther Gili, Clarilou, Joan Benesiu, Andreu Gomila& Marta Salicrú, Jose Luis Algar, Juan Arcones.\nModernet de Merda, Muriel Rogers, Raquel Córcoles & Lucía Taboada, Isaac Rosa & Cristina Bueno, Manel Fontdevila, Enzo Vizcaíno, Haciendo la Mierda, Los Martínez, Tomás Fuentes, Toni Benages, Ramon Pardina.\nSara Mesa,Martín Caparrós, Genís Sinca, Be negre, Marwan, Vetusta Morla, Patricio Pron, Juanjo Saez, Pau Riba.\nMarwan, Jenn Díaz, Vetusta Morla, Miqui Otero, Ben Brooks, Miguel Noguera, Maria Herreros, Alfonso Casas.\n11:00h – 12:00h: Jonas Jonasson – Blanca Soler – Lluís Foix – Vetusta Morla – Anna Ballbona – Miguel Ángel Revilla Y Jesus Cintora – Jesús Carrasco – Pilar Rahola – Roc Casagran – Laia Sanz – Manuel Loureiro – Isasaweis – Almudena Grandes – Víctor Amela\n12:00h – 13:00h: David Trueba – Jofre Martell Y Pere Mejan – Belén Ortega – Blaumut – Toni Hill – César Bona – Juanjo Sáez – Patrick Ness Y Juan Antonio Bayona – Isabel Clara Simó – Alberto Vázquez Figueroa – Juan Gómez Jurado – Bel Olid – David Safier – Xavier Sala Y Martí\n13:00h – 14:00h: Ibañez – Jaume Barberá – Miqui Otero – Ben Brooks – Miguel Noguera – Rush Smith – Coia Valls – Juan José Millás – Luz Gabás – Raquel Córcoles Y Lucía Taboada – Francesc Cabana – Víctor Del Árbol – Patricia Gabancho – María Dueñas – Jair Dominguez – Manu Tenorio – Garth Risk Hallberg – Elisabet Benavent – Ferrán Adriá\n16:00h – 17:00h: Enrique Vila-Matas – Oriol Cruz – Placid García Planas Y Gemma Saura – Santiago Posteguillo – María Herreros – Genís Sinca – Juan Carlos Ortega – Clarilou – Enric Calpena – Alfonso Casas – María Carme Roca – Martín Piñol – Juan Eslava Galán – Kim – Quim Casas – Jordi Llobregat – Jaime Baily – Gaspar Hernández – Raul Romeva\n17:00h – 18:00h: Christian Gálvez – Carles Santamaría, Marc Sintes Y Cesc Dalmases – Javier Ruescas Y Manu Carbajo – Empar Moliner – Manuel Milián Mestre – Borja De Riquer – Elsa Punset – Simon Scarrow – Rafael Santandreu – Monika Zgustova – Roser Amills – Sergi Pàmies – Imma Monsó – Mireia Llinás – Rafel Nadal\n18:00h – 19:00h: Óscar Dalmau Y Pilarín Bayés – Adrià Puntí – Jenn Díaz – Ajo – Lyona Y Marcus – Quique Dacosta – Joan Maria Thomàs – Care Santos – Gabriel J. Martín – Ernesto Ekaizer – María Corbacho – Pau Riba – Carlos Sisi – Luis Racionero – Eva Blanch – Jordi Amat – Daniel Sánchez Arévalo\n19:00h – 20:00h: Toni De La Torre – Francesc Miralles – Milena Busquets – Jordi Nopca – Flavia Company – Muriel Rogers (Muriel Villanueva Y Roger Coch) – Nadia Ghulam – David Martí – Marta Altés – Ana Punset – Ernesto Mallo – Laura Falcó – Pilar Jericó – Reyes Calderón – Javier Reverte – Alejandro Palomas – Teresa Viejo – Sarah Lark – Albert Plá\n11:00h – 12:00h: Carla Zaplana – Eloy Moreno – Fernando Trias De Bes – Masterchef Junior – David Safier – Miguel Sosa – Juan Ramón Rallo – José María Gay De Liébana – Blaumut – Teresa Roig – Gaspar Hernández – Luis López – Jorge Díaz & Javier Ikaz\n12:00h – 13:00h: Julia Navarro – Albert Jorquera – Maiol Roger – Oriol Cruz – Sandra Barneda – Manel Fontdevila – Albert Bosch – Marta Rivera De La Cruz – Pilar Eyre – Juan Eslava Galán – Masterchef Junior – Víctor Del Árbol – Albert Villaró – Miquel Pucurull – Toni De La Torre – María Corbacho – Eva Bach – Knister\n13:00h – 14:00h: Sergio Y Javier Torres – F. Xavier Hernández Cardona – Adrià Puntí – Joana Santamas – Frederic Porta Y Manuel Tomás – Ernesto Ekaizer – Víctor Del Corral – Joan Carreras – Leopoldo Pomés – Ponç Puigdevall – Eduardo Mendicutti – Mago More – Zpu – Sergio Carrión – David Sadness – Juan Miñana – Daniel Torres\nDe 16:00h – 17:00h: Daniel Sánchez Arévalo – Roger De Gràcia – Vanesa Martín – Alejandro Palomas – Raquel Córcoles Y Lucía Taboada – Loulogio – Núria Picas – Carles Porta – Reyes Calderón – Imma Monsó – Cristina Soria – Ricard Ruiz – Santiago Vidal – Defreds – Jordi Cussà – Arantxa Coca\n17:00h – 18:00h: Pau Riba – Antoni Bolinches – Rush Smith – Perxitaa – Xavier Guix – Juan Gómez Jurado – Mikel Santiago – Vanesa Martín – Miriam Albero – May R. Ayamonte Y Esmeralda Verdú – Martín Piñol – Germà Lluch – Virgilio Ortega – Isasaweis – Genís Sinca – Catherine L’ecuyer\n18:00h – 19:00h: Alicia Giménez Bartlett – Lola Sorribes – Mario Luna – Perico Delgado – Pedro García Aguado Y Francisco Castaño – Elisabet Benavent – Teresa Viejo – Aless Gibaja – Iaia Toneta – Gregorio Luri – Tània Juste – Adam Martín – Víctor Obiols – Mireia Llinàs – Eugenia Tusquets Y Susana Frouchtmann – Jordi Nogués – Sergi Freixes\n19:00h – 20:00h: Toni Hill – Andrés Palomino – Mónica Carrillo – Alfonso Casas – Clarilou – María Herreros – Aless Gibaja -Chris Pueyo – Blanca Busquets – Javier Iriondo – Loreto Sesma – Manuel Loureiro – Tomás Fuentes Y Enzo Vizcaíno – Raúl Montilla\n11:00h – 12:00h: Loulogio – Jordi Calvís Y Andreu González – Quim Torra – Naiara Domínguez – Cristina Soria – Félix Torán – Fayna Bethencourt – David Sadness\n12:00h – 13:00h: Zpu – Josep María Bunyol – Ana Oncina – Miquel Barceló – Martín Piñol – Lory Money – Xulio Ricardo Trigo – Pau Sitjar Y Roger Peruga – Sergio Carrión\n13:00h – 14:00h: Toni De La Torre – Francisco Marco – Miquel Pucurull – Begoña García – Noelia Beltrán – Papas 2.0 – Esther Gili – Toni Bolaño – Carles Porta – Loreto Sesma\n17:00h – 18:00h: Titot – Laia Soler – Francesc Gascó – Víctor Del Corral – Lucía Galán – Ajo – Santiago Vidal – Doc Pastor\n18:00h – 19:00h: Auxy Ordoñez – Consol Rodriguez – Jordi Panyella – Rafael Vives – Carlos Casabona – Virgilio Ortega – Andrés Palomino – Ana Riera – Roser Amills – Defreds – Isaac Viana\n19:00h – 20:00h: Núria Picas – Krystyna Schreiber – Daniel Closa – Sebas Guim – Germà Lluch – Carlos Sisi – Elena Devesa Y Rebeca Gómez – Daniel Domínguez – Álvaro Arbina – Alfonso López\nEtiquetas: presentaciones y firmas, Sant Jordi 2016 Por la pluma de Feérica\nIsabel Tomma domingo, 24 abril, 2016\nQue genialidad que puedan asistir a la feria del libro este fin de semana, en mi ciudad lamentablemente no se hizo [me pone bastante triste] pero anunciaron que harán una en septiembre, así que ahorrar bastante :D\nEspero que tengas una experiencia increible y que puedas asistir a muchas de esas firmas.\nElilith lunes, 25 abril, 2016\nSant Jordi es una envidia de firmas <3


2016/10/04 10:37:59 +0000\n2016/10/02 19:36:11 +0000\n2016/05/01 07:01:14 +0000\n2016/04/28 11:58:52 +0000\n2016/02/17 22:44:55 +0000\n2015/09/11 17:51:43 +0000\n2015/09/10 14:36:34 +0000\n2015/01/11 21:08:10 +0000\n2014/08/31 17:55:23 +0000\n2014/08/31 17:55:04 +0000\n2014/08/31 17:32:10 +0000\n2014/08/31 17:31:21 +0000\n2014/08/31 17:30:54 +0000\n2014/04/24 15:48:18 +0000\n2014/04/17 06:59:27 +0000\n2014/04/17 06:57:42 +0000\n2014/04/13 20:23:01 +0000\n2014/04/13 17:34:27 +0000\n2014/04/13 17:30:39 +0000\n2014/04/05 16:38:59 +0000\n2014/04/05 16:38:34 +0000\n2014/04/05 16:38:17 +0000\n2014/04/05 16:37:57 +0000\n2014/04/05 16:37:39 +0000\n2014/04/05 16:36:48 +0000\n2014/04/05 11:43:51 +0000\n2014/04/01 14:36:08 +0000\n2014/04/01 14:35:07 +0000\n2014/04/01 14:34:02 +0000\nGroups containing Open Your Mind. David Guild and Oddrun Eikli. feat. Arne Hiorth


LOS SERES TULPA Y OTROS MISTERIOS SIN RESOLVER. IVAN MARTINEZ JUAN. 9788427042612 Llibreria Carrer Major


Mostres Arquitectura GAMBÚS 3\nFoto: JOAN SOTILLOS\nLa seva orientació,la dificultat de l’emplaçament i de la seva normativa i el programa específic d’un edifici de vivendes i oficines al 50%, fa prendre les decisions que finalment generen el projecte.\nPartint del paral·lelepípede del planejament, es produeix una reculada en planta baixa i un trencament de la volumetria creant un esponjament. Es crea un pati privat que fa la funció de plaça pública.\nEs distribueixen tots els accessos a les façanes Nord i es desenvolupa tota la distribució interior al llarg de les altres façanes jugant amb un sol material que uneix formalment oficines amb habitatges\nLa fusta abraça la caixa grisa interior volumètricament pesada, creant una macla unitària.\nLa pell exterior integra les mesures passives del conjuntdonant importància al concepte bioclimàtic de l’edifici.\nEs crea un espai controlable al 100%.Aquest provoca un joc de buits i plens que va adquirint mesura que els estadants obren els porticons,creant un edifici amb mil combinacions de façana.\nMAV 6 3 5 06/2009\nAngel Figuerola SolÀ\nXavier Figuerola Ferrer - Aparellador\nJosep J. Granell MondragÓn - Aparellador\nEnric Xercavins - Enginyer\nEulÀlia Figuerola Ferrer - Arquitecte\nRonda Jeane Monnet 252, Sabadell


El confinament va provocar un augment de les consultes sobre salut mental a Puig de les Basses | Ràdio Girona | Soroll Girona | Cadena SER\nEl confinament va provocar un augment de les consultes sobre salut mental a Puig de les Basses\nEl risc de treure's la vida a la presó es pot arribar a multiplicar per més de 7 respecte a la població no reclosa\nUna imatge de la campanya de mobilització / Cedida per l'IAS\n09/09/2021 - 08:07 h. CEST\nEls reclusos van patir un doble aïllament, diu la psiquiatra de la xarxa de salut de Puig de les Basses, Carme Mariscot. El propi de la condemna i el provocat de la pandèmia que va fer augmentar els casos d'ansietat, malestar o insomni, la majoria de vegades per no saber com estaven els familiars.\nEl risc de suïcidi en persones amb condemna ferma es multiplica per 6 en comparació amb la gent que està fora de la presó i per 7 i mig, en els casos de la presó preventiva. Puja per la incertesa. De moment es desconeix si la pandèmia ha fet pujar els suïcidis però sí les consultes dels interns.\nEscucha Carme Mariscot, psiquiatra de la Xarxa de Salut Mental de Girona en Play SER\nMariscot ha explicat que el que porta els presos al suïcidi està motivat per l'aïllament, el trencament del lligam familiar i pot augmentar si el seu cas ha estat mediàtic o si està relacionat amb delictes sexuals.\nDes del centre es fa un seguiment de persones que s'han fet autolesions perquè la creença que diu que qui vol suicidar-se no avisa, adverteix Mariscot, no és certa.


Miralls, la jornada de reflexió sobre cultura (popular) a la Fira Mediterrània - Tornaveu\nSe celebrarà a Manresa el dissabte 16 d’octubre, i comptarà amb les intervencions de Joan Subirats, Gemma Carbó, Àngels Travé i Víctor Garcia\nDijous, 30 de setembre de 2021 13:50h\nFotomuntatge dels quatre participants a la jornada 'Miralls'\nLa cultura popular té una gran incidència social, i aquesta no es redueix a l’àmbit festiu o etnològic. Aquesta és la filosofia de partida de la jornada Miralls, organitzada per la direcció general de Cultura Popular i Associacionisme Cultural amb la col·laboració de l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català (ENS) i la Fira Mediterrània de Manresa. Les quatre intervencions -en format TED- se celebraran el dissabte 16 d’octubre (10.30 -12.45 h) al Teatre Conservatori de la capital del Bages.\nUn dels eixos troncals de la 24a edició de la Fira és la relació entre educació i cultura. La primera intervenció de la jornada, a càrrec de Gemma Carbó, directora del Museu de la Vida Rural de l’Espluga de Francolí, incidirà en el potencial que tenen els museus etnològics com a institucions formadores i promotores de la sostenibilitat entre les noves generacions. En aquest objectiu, una eina molt necessària és la catalogació i salvaguarda del patrimoni cultural immaterial (PCI). La tècnica en desenvolupament rural Àngels Travé exposarà les aplicabilitats concretes que tenen els inventaris de PCI. Per la coordinadora d’Immaterial Penedès, preservar les manifestacions genuïnes no només és un imperatiu cultural, també un instrument per construir currículums educatius vivencials i de proximitat, o potenciar un model econòmic i turístic equilibrat.\nTot i no disposar dels mateixos recursos que els equipaments i projectes aixoplugats sota l’administració pública, les entitats també tenen un gran potencial transformador. Joan Subirats, catedràtic de Ciència Política per la Universitat Autònoma de Barcelona, plantejarà els vincles entre els col·lectius de cultura popular i altres agents educatius. Els nous mètodes pedagògics, inspirats en el model pedagògic 360, avancen cap a la complementarietat entre la formació reglada (escoles, instituts) i la no reglada (escoles de música, grups de teatre, esplais, etcètera).\nEn la darrera de les intervencions, Víctor Garcia tractarà sobre la responsabilitat social de les entitats. El teixit associatiu té models de governança i gestió coherents amb els ideals de progrés i transformació social que predica? El cap de suport associatiu de Fundesplai construirà la seva xerrada entorn aquesta gran pregunta.\nLa jornada, moderada pel folklorista Amadeu Carbó, comptarà amb els parlaments inaugurals de la directora general de Cultura Popular i Associacionisme Cultural Adelaida Moya, el director artístic de la Fira Mediterrània Jordi Fosas, i Rosa Maria Provencio. Per la presidenta de l’ENS, “Miralls ha de servir per prendre consciència que parlar de cultura popular és una redundància, perquè tota cultura és comunitària i per tant educativa”. Provencio emfatitza que "sovint diem que la cultura dita popular és la cultura de base quan en realitat és la base de la cultura".\nL’assistència a Miralls és gratuïta, però requereix d'inscripció prèvia.


Mostra de Jazz de Tortosa - Olga Herranz Gimeno, de Madrid, guanya el concurs de disseny de cartells de la XXIII Mostra de Jazz Tortosa\nOlga Herranz Gimeno, de Madrid, guanya el concurs de disseny de cartells de la XXIII Mostra de Jazz Tortosa\nUs informem que la guanyadora del concurs de disseny de cartells de la XXIII MOSTRA DE JAZZ TORTOSA ha estat Olga Herranz Gimeno, amb una imatge suggerent del sentiment que envolta el jazz. El jurat ha valorat tant l’aspecte artístic com el tècnic.\nA banda de la guanyadora, que rebrà un premi en metàl·lic de 700 euros, col·laboració en de la Fundació Privada Duran Martí, una selecció dels millors cartells presentats formarà part també d’una exposició pública al Parador de Turisme Castell de La Suda.\nL’edició d’aquest any de la Mostra, organitzada per la regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Tortosa i Acadèmic, tindrà lloc del 4 al 9 de juliol de 2016.


Tema 10 - Les mesures en relació als fills  | Dret de Família (UPF) | Unybook\nTema 10 - Les mesures en relació als fills (2012)\nTema 10 - Les mesures en relació als fills\nSubido por jserranomolina\nTEMA 10 LA CRISI FAMILIAR (2) Les mesures en relació als fills Prof. Dr. Joan Egea 10.1 Exercici de la potestat i guarda. Guarda compartida i guarda exclusiva Qüestió terminològica: Responsabilitat parental (Reglament (CE) 2201/2003 vs.\nPrincipi general: La nul·litat, el divorci o la separació judicial no alteren les responsabilitats que els progenitors tenen envers els fills (art. 233-8), és a dir, continuen sent : – de caràcter compartit i – d’exercici conjunt. En la mesura del possible.\nEls cònjuges han de presentar llurs propostes de pla de parentalitat, per a determinar com s’han d’exercir les responsabilitats parentals (Remissió).\nL’exercici de la guarda (art. 233-10): 1) S’ha d’exercir de la manera convinguda pels cònjuges en el pla de parentalitat, llevat que resulti perjudicial per als fills.\n2) Si no hi ha acord o si aquest no s’ha aprovat pel jutge, aquest ha de determinar la manera d’exercir la guarda, atenint-se al caràcter compatit o conjunt de les responsabilitats parentals, d’acord amb l’article 233-8.1 (amb aquesta remissió es visualitzen les preferències del legislador català per la coparentalitat. Amb el correlatiu règim de relacions personals -visites). Val a dir que la línia entre conjunta/individual és més difusa quan més ampli és el règim de visites.\n3) Si convé més a l’interès del fill, pot disposar que la guarda s’exerceixi de manera individual.\n4) Excepcionalment, el jutge pot encomanar la guarda als avis, a altres parents (família extensa), a persones pròximes o, si no n’hi ha, a una institució idònia, a les quals es poden conferir funcions tutelars amb suspensió de la potestat parental.\n1 Guarda compartida i guarda exclusiva.\nHom parteix de què la guarda conjunta és, en principi, la més beneficiosa per al menor. No cal un repartiment temporal exacte. Com s’articula l’alternança? La residència “niu”.\nLes crítiques: – desplaçament de domicilis i dualitat d’àmbits vitals pot perjudicar l’estabilitat.\n– si els progenitors no cooperen, es dificulta un funcionament satisfactori.\nSi fem comparació amb art. 92 CC veiem que, a la pràctica només serà viable amb acord dels progenitors, perquè si ho demana només un, només es pot acordar si és la única manera de protegir adequadament l’interès del menor. En aquest cas el codi espanyol exigeix, a més, informe favorable del Fiscal.\nCriteris per determinar el règim i la manera d’exercir la guarda (art. 233-11).\nEn primer lloc, cal tenir en compte les propostes de pla de parentalitat i, en particular, els criteris i les circumstàncies següents que el jutge ponderarà conjuntament: a) La vinculació afectiva entre els fills i cadascun dels progenitors, i també les relacions amb les altres persones (per exemple nova parella) que conviuen a les llars respectives.\nc) L’actitud de cada progenitor per a cooperar amb l’altre a fi d’assegurar la màxima estabilitat als fills.\nd) El temps que cadascun havia dedicat a l’atenció dels fills abans de la ruptura i les tasques que efectivament exercia per procurar-los el benestar.\nNo es pot atribuir la guarda al progenitor contra el qual s’hagi dictat una sentència ferma per actes de violència familiar o masclista dels quals els fills hagin estat o puguin ésser víctimes directes o indirectes; ni mentre hi hagi indicis fonamentats d’haver-los comès.\n2 10.2 Els aliments als fills en les crisis matrimonials. Aliments dels fills majors d’edat Com a mesura provisional el cònjuge que pretengui demandar (i el demandat pot ferho en reconvenció) pot demanar la distribució del deure d’aliments a favor dels fills i també la fixació d’aliments a favor dels fills majors d’edat que no tinguin recursos propis i convisquin. (art. 233-1 lletres d i e).\nEls mateixos aliments poden proposar en el Conveni (art. 233-2), com a mesura definitiva o, si no, acordar-ho el jutge (art. 233-4) La manera d’exercir la guarda no altera el contingut de l’obligació d’aliments envers els fills comuns, si bé cal ponderar el temps de permanència dels menors amb cadascun dels progenitors i les despeses que cadascun d’ells hagi assumit pagar directament (art.\nA la pràctica, allò més usual serà que cada progenitors es faci càrrec de les despeses immediates (la alimentació), mentre que per a la satisfacció d’altres despeses (roba, activitats extraescolars, assistència sanitària) calgui la fixació d’una pensió d’aliments.\n10.3 L’atribució i distribució de l’ús de l’habitatge familiar (arts. 23320 a 25) Atribució per acord dels cònjuges: El primer criteri a seguir és l’acord, que es pot contenir en conveni o fora, incloent-hi els pactes en previsió de ruptura.\nLa nova regulació els concep com una manera de satisfer, en la part que escaigui, com una contribució en espècie –art. 233-20.7- en: • els aliments dels fills comuns que convisquin amb el beneficiari de l’ús ,o • la prestació compensatòria d’aquest.\nPer primera vegada hom preveu la possibilitat que els cònjuges puguin acordar la distribució de l’ús de l’habitatge per períodes determinats, tot i que ho havia admès la jurisprudència, per exemple per a alguns casos de guarda compartida.\nSi no hi ha acord o si aquest no és aprovat, el jutge ha d’atribuir l’ús de l’habitatge familiar, preferentment, al progenitor a qui correspongui la guarda dels fills comuns mentre duri aquesta.\n3 No procedeix l’aprovació judicial: (i) si no s'adeqüen a l’interès dels fills menors; (ii) si imposen obligacions a tercers que no són part del procediment (iii) si vulneren drets fonamentals.\nAtribució judicial: Partint de què s’ha d’atribuir preferentment al cònjuge que té els fills, hom preveu uns casos en què es pot atribuir al cònjuge més necessitat –art. 233-20.3- (no només econòmicament, sinó professional o socialment). Són els següents: – Guarda compartida (sembla que es descarti el sistema del domicili “niu”).\n– Si no tenen fills o aquests són majors d’edat.\n– Si malgrat correspondre-li l’ús de l’habitatge per raó de la guarda dels fills és previsible que la necessitat del cònjuge es perllongui després d’arribar els fills a la majoria d’edat.\n– Fins i tot, excepcionalment, encara que hi hagi fills menors, el jutge pot atribuir l’ús de l’habitatge al cònjuge que no en té la guarda si és el més necessitat i el cònjuge a qui correspon la guarda té mitjans suficients per a cobrir la seva necessitat d’habitatge i la dels fills.\nL’atribució, en relació al cònjuge més necessitat, s’ha de fer amb caràcter temporal i és susceptible de pròrroga, també temporal, si es mantenen les circumstàncies que la van motivar.\nEl jutge pot substituir l’atribució de l’habitatge familiar per la d’altres residències si són idònies per a satisfer la necessitat d’habitatge del cònjuge i els fills.\nExclusió i límits de l’atribució de l’ús de l’habitatge (art. 233-21).\n(i) Possibilitat d’instar l'exclusió: Un dels cònjuges pot demanar del jutge que exclogui l’atribució de l’ús de l’habitatge familiar en els casos següents: – Si el que seria beneficiari de l’ús per raó de la guarda dels fills té mitjans suficients per a cobrir la seva necessitat d’habitatge i la dels fills.\n– Si el que hauria de cedir l’ús pot assumir i garantir suficientment el pagament de les pensions d’aliments dels fills i, si escau, de la prestació compensatòria de l’altre cònjuge en una quantia que cobreixi a bastament les necessitats d’habitatge d’aquests.\n4 (ii) Límits a l’atribució de l’ús: -Límits derivats del mateix títol. Si els cònjuges posseeixen l’habitatge en virtut d’un títol diferent del de propietat (vg. arrendament), els efectes de l’atribució de l’ús queden limitats pel que disposi el títol, d’acord amb la llei.\n-Si els cònjuges detenen l’habitatge familiar per tolerància d’un tercer (Precari), els efectes de l’atribució judicial del seu ús acaben quan aquest en reclama la restitució.\nLa publicitat registral del dret d’ús (art. 233-22).\nSense pronunciar-se sobre el caràcter real o personal del dret, l’art. 233-22 afirma que es pot inscriure o, si s’ha atribuït com a mesura provisional, anotar preventivament en el Registre de la Propietat. Si l’habitatge és d’un tercer no es pot inscriure si no ha estat part.\nL’atribució de l’ús de l’habitatge no priva el titular d’aquest de disposar-ne sense el consentiment de l’usuari, però no perjudiquen el dret d’ús (art. 233-5) Obligacions per raó de l’habitatge (art. 233-23).\n(i) Despeses d’adquisició i millora (incloent assegurances vinculades): Les ha de satisfer aquell que s’hagi fixat en el títol de constitució. El jutge no pot novar l’obligació.\n(ii) Despeses ordinàries de conservació, manteniment i reparació: Els ha de satisfer l’usuari (subministraments, comunitat de propietaris). El CCCat li imputa també les taxes o tributs anyals.\nExtinció del dret d’ús (art. 233-24).\nEl CCCat emfasitza el caràcter no indefinit del dret d’ús, establint les següents causes d’extinció: – Les causes pactades i, – Si es va atribuir per raó de la guarda dels fills, per l’acabament de la guarda.\nSi es va atribuir amb caràcter temporal per raó de la necessitat del cònjuge, s’extingeix per les causes següents: a) Per millora de la situació econòmica del cònjuge beneficiari o per empitjorament de la de l’altre cònjuge, si això ho justifica.\n5 d) Pel venciment del termini pel qual es va establir o, si s’escau, de la seva pròrroga.\n10.4 Les relacions personals Ja en mesures provisionals es pot demanar l’establiment, si escau, del règim de relacions personals dels fills amb els germans que no convisquin en la mateixa llar (art.\n233-1.1 c) i el jutge fixar-lo com a definitives. I això també en relació amb els avis.\nEspecíficament respecte d’avis i germans, l’art. 233-12 disposa el jutge el pot aprovar un règim de relació, amb l’audiència prèvia dels interessats i sempre que aquests donin el consentiment.\nHom preveu també un règim de supervisió de les relacions en els casos de situacions de risc (art. 233-13) i adreçades a l’adopció de mesures perquè les relacions personals del menor amb el progenitor que no exerceix la guarda o amb els avis, els germans o altres persones pròximes es desenvolupin en condicions que en garanteixin la seguretat i l’estabilitat emocional.\nEspecíficament per a les situacions de risc social o perill, es pot confiar la supervisió de la relació a la xarxa de serveis socials o a un punt de trobada familiar.\n10.5 El pla de parentalitat Els cònjuges, per a determinar com s’han d’exercir les responsabilitats parentals, han de presentar llurs propostes de pla de parentalitat, on es concreti la manera en què ho faran i els compromisos que assumeixen (art. 233-8).\nAfecten qüestions relatives a la guarda i a l’exercici de la pàtria potestat sobre els fills comuns. No abasta qüestions referides als aliments dels fills ni a les relacions amb d’altres parents.\nTé cabuda tant el els procediments de mutu acord con en els contenciosos. Així que ponen tenir una única proposta de conveni derivada de l’acord dels progenitors o dues propostes (una per cada progenitor).\nAquest és un àmbit en el que més hi escau incloure la mediació com a mitjà per a solucionar els conflictes que es puguin plantejar sobre la guarda dels fills. D’aquí l’al·lusió que hi fa l’art. 233-9. 3. Cal tenir en compte, però que sent la mediació voluntària, la referida en el Pla té només caràcter indicatiu i no vinculant.\nLa DA 9ª Llei 25/2010 preveu que el Departament de Justícia, en col·laboració amb els col·legis professionals, difondrà informació i facilitarà models (que ja es poden consultar a la pàgina web) 6 Contingut del pla (art. 233-9): a) El lloc on viuran els fills habitualment., amb les regles sobre quin progenitor correspon la guarda en cada moment.\n0ooooooooo0 7 ...\nTags: familia familia\nDret de Família - Tema 4 - La potestat parental (2012) Resumen


cal rèflex: De primera i de segona\nAvui escriu la Josefina: encara estic intentant pair el que vaig viure i veure ahir. A la Seu es va inaugurar oficialment la renovació de l'Esplai de la Gent Gran, amb finançament cent per cent de l'Obra Social de la Caixa.\nLa gran estrella va ser Ricard(o) Fornesa, el president d'honor de la Caixa, urgellenc, a qui totes les autoritats i sectors empresarials i altres van rebre com correspon a qui mana realment en aquest país (reflexió que, per cert, fora de micros fan tots els polítics).\nLa inauguració era a dos quarts d'una. I ja una bona estona abans, al Pati Palau (o plaça Palàssio, tal com és coneguda per la gent d'aquí) molts padrins es van acostar al SEU local per participar de la festa. Hi havia un pallasso amb un micro, música en directe, d'ambient no n'hi volgueu més. I el temps acompanyava. Un cop va arribar el senyor Fornesa i va començar la visita per la reforma de l'Esplai, les portes es van tancar pels padrins, que es van quedar fora amb els pallassos, fins a la una.\nAcabada la visita, seguici i mitjans de comunicació vam pujar a la primera planta de l'Esplai on el senyor Fornesa, el delegat de la Caixa a Lleida, el delegat del Govern a l'Alt Pirineu i Aran, i l'alcalde de la Seu, van fer els seus parlaments. Regalet per al senyor Fornesa, i un pica pica format pels productes més selectes i exquisits de la comarca: formatges i embotits, tots de qualitat.\nQuan el càmera, l'Albert, em va dir que ja tenia prou imatges vam marxar. Amb l'ascensor nou de trinca vam baixar a la planta baixa: i allà hi vam trobar una bona colla de padrins menjant trinxat i bevent en gots de plàstic, envoltats de confèti, de música i dels pallassos. Amb l'Albert ens vam mirar i ell es va posar a gravar. Ens vam quedar gelats, a mi em va saber molt greu. A ell li va venir a la memòria la història del Titànic, i els seus passatgers de primera i de tercera classe. Era una bona comparació.\nA la primera planta, el senyor Fornesa va fer un al·legat encés a favor de la gent gran, demanant als padrins que no s'abandonin i que reivindiquin els seus drets, denunciant que sempre pensem en els maldecaps que suposa per a les finances públiques que hi hagi tantes pensions, però no reconeixent mai els mèrits de la gent gran.\nPerò al mateix temps que deia això, la gent gran que volia entrar a l'Esplai s'havia d'esperar fora, i a l'hora de picar no van poder pujar a la primera planta a tastar aquelles exquisideses. No es van barrejar, per dir-ho clar. Els uns a dalt i els altres a baix. Els uns formatges i embotits de categoria i els altres trinxat, que no dubto pas que devia ser boníssim.\nImagino que al final de tot plegat es van deguer barrejar els uns i els altres, però la imatge ja s'havia donat.\nAmb l'Albert vam sortir de l'Esplai amb un regust molt amarg. Al final de la notícia que vam fer, després dels talls de veu preceptius, ho vam exposar d'una manera molt descriptiva perquè ningú no s'ofengui, però prou clara perquè qui se'n vulgui adonar, se n'adoni.\nEvidències com aquesta fan un mal al cor...\nMarc, resulta tan descriptiu tot això que dius... i ens resulta tan familiar, oi?\nI ho acceptem amb tanta meselleria que fins i tot fa por, de vegades.\nJo encara recordo que quan era petit als Ferrocarrils de la Generalitat hi havia vagons de primera i de segona. Els primers, més cars i encoixinats. Els altres, de fusta freda i sempre plens. Uns vagons buits i els altres amb la gent agombolada. I tanpoc fa tants anys d'això!!\n1 de desembre de 2007 a les 11:56\nCom deia el meu avi encara hi han classes\n1 de desembre de 2007 a les 18:54\nFa anys vaig assistir a unes jornades internacionals per a l'eradicació de la pobresa organitzades per la UNESCO. Veure l'esplendor del catering en comparació amb els discursos dels ponents era, com a mínim, motiu de perplexitat.\nHumans, massa humans.\n1 de desembre de 2007 a les 21:01\nL'article no és pas meu, és de la Josefina, les dues mans que completen les quatre d'aquest bloc. Jo no faig tantes faltes com ella (que en fa poques) però no escric tan bé.\nEl que passa és que ella només apareix pel bloc de tant en tant. Ens haurem d'identificar, eh Josefina?\nJo també me'n recordo dels vagons de primer i de segona. A Igualada hi ha un tren que tarda una hora i mitja per anar a Barcelona, igual que fa trenta anys. Per això no vaig pujar mai als vagons de primera ni als de segona.\nL'actitud de La Ccaixa, per cert, és vergonyosa.\n2 de desembre de 2007 a les 11:18\nHe de dir, en honor a la veritat, que si en el meu escrit aquest cop hi ha faltes és perquè el Marc no el va poder revisar, com sempre li demano que faci abans de publicar alguna cosa.\nPerò ell ahir era a la manifestació i jo em vaig quedar amb les ganes, perquè aquest cap de setmana estic en guàrdia per cobrir aquest diumenge les eleccions comunals d'Andorra. En el meu cas, me'n vaig a Ordino.\nAra he acabat de mirar els índexs de participació que actualitzen cada hora, i és maco de veure: Ordino de moment és la parròquia amb un índex de participació més alt. A les 12.00h havien votat un 49,2% dels 1.092 veïns que tenen dret a vot (habitants d'Ordino: 3.570). La resta de parròquies no baixen del 30% de participació.\n2 de desembre de 2007 a les 12:31\nQue existeixen les classes no en dubteu, el que passa és que no hi ha consciència de classe, que potser és pitjor. Ja se n'han encarregat d'aniquilar la consciència de la gent, però per a mi cada cop es fa més evident que això era i és una enganyifa. I tant, que hi ha classes. Vos n'explicaré una.... ara a l'Arxiu Històric de Barcelona han fet un congrès, i com que hi ha croissants i canapès pels participants, si en sobren en donen als treballadors de l'Arxiu. ¿A tots? Evidentment vigilant que només es cruspissin croissants els funcionaris. (Us ho confesso: en vaig robar un). Molt miserable, tot plegat.\n2 de desembre de 2007 a les 16:49\nÉs molt simbòlica i plena de veritat, la imatge: pis de dalt, l'amo de La Caixa fotent-se fuet de primera qualitat i xampany car, i al sòtan el poble vell menjant trinxat i envoltats de confetti. Alegria alegria. Òstia puta, quina ràbia, així es morís ofegat per un tall de fuet esquisit, el porc de La Caixa.\n2 de desembre de 2007 a les 16:54\nI aquest poble que menja trinxat també contribueix a omplir les butxaques del que es fot el fuet i el xampany car\n2 de desembre de 2007 a les 19:27\nDesgraciadament és una escena massa habitual. I per mostra el que va passar l'11 de setembre al Parc de la Ciutadella, on uns quants avis gairebé van ser trets a empentes per la Guàrdia Urbana perquè en Benach havia decidit fer un bon tiberi per a la "societat civil" (llegeixi's "els de sempre").\n2 de desembre de 2007 a les 21:53\nQuina metàfora! Entre aquests fets i la música que posen a l'anunci de les hipoteques ("Every breath you take") cal reconèixer que La Caixa s'està treient la careta de la hipocresia.\nI el Benach quan apareix a la llotja del Barça amb els auriculars? Què me'n dieu?


Finlàndia posa sota sospita la vacuna de l’AH1N1 | Dempeus per la salut pública\n← Niños de países pobres utilizados como cobayas para medicinas de los ricos\nEn Bangladesh el agua está envenenada con arsénico →\nQuan ja donavem per acabat l’episodi de la grip A. Quan la OMS ja ha donat per acabada la pandèmia. Encara surten casos que posen sota sospita la vacuna. A Finlàndia ja han suspés l’aplicació de la vacuna degut a un increment espectacular del 300% en els casos de narcolepsia en nens, després de la campanya de vacunació.\nLa notícia la recull el INFOWARS i aquí recollim la nota de l’Avui :\nFinlàndia investiga la possible relació entre la vacuna contra la grip AH1N1 Pandemrix, fabricada per la farmacèutica Glaxo Smith Kline, i l’aparició de 17 casos de narcolèpsia en nens i adolescents. Se sap que com a mínim sis menors van patir aquesta malaltia després de vacunar-se contra la grip AH1N1 però hi podria haver 11 casos més, per això de moment no es vacunarà ningú més fins que s’acabi la investigació.\ni de Europa Press:\nLa Agencia Europea del Medicamento estudiará si una vacuna para la gripe A causa narcolepsia\nLa Agencia Europea del Medicamento (EMA, por sus siglas en inglés) ha emitido este viernes un comunicado en el que anuncia que revisará los datos de eficacia y los efectos secundarios de la vacuna ‘Pandemrix’, desarrollada por la farmacéutica británica GlaxoSmithKline (GSK) frente a la gripe A, tras detectarse varios casos de narcolepsia en pacientes inmunizados.\nNo obstante, la alerta la ha dado Finlandia, cuyo Instituto Nacional para la Salud y el Bieniestar recomendó este martes que se paralizara la vacunación con ‘Pandemrix’ después de la aparición de un total de veinte casos de narcolepsia en personas que habían recibido la vacuna de GSK.\nUna vez completados y analizados los datos necesarios para emitir un juicio sobre la seguridad de ‘Pandemrix’, el CHMP decidirá en su reunión del próximo mes de septiembre las acciones a tomar en Europa con este fármaco por parte de la EMA.\nEspaña adquirió un total de 13 millones de vacunas frente a la gripe A de tres laboratorios: ‘Focetria’ de Novartis, ‘Panenza’ de Sanofi Pasteur y ‘Pandemrix’ de GSK. Finalmente, sólo se han utilizado unos tres millones de dosis; cuatro millones se donaron a la Organización Panamericana de la Salud (OPS) y otros dos se han almacenado como medida preventiva.\nEsta entrada fue publicada en Gripe A, Vacunas y etiquetada narcolepsia, vacuna gripe a. Guarda el enlace permanente.\n3 respuestas a Finlàndia posa sota sospita la vacuna de l’AH1N1\nLaura Costa dijo:\nQuè porten les vacunes que causen malalties neurològiques? Ho van fer en les nenes de València i ara també a Finlandia i Suecia, i això que son vacunes diferents. Han de ser els additius que porten, com el mercuri per que sinó, no ho entenc.\n27 agosto 2010 en 19:01\nLaura, la Dra. teresa Forcades parlava del adjuvants… recordes?\n27 agosto 2010 en 23:31\nLaura, a mí també m’han fet pensar aquests casos de la vacuna AH1N1 a Finlància i als paisos dels voltants, amb les nenes de València i la vacuna VPH. Qué deuen posar a les vacunes per que tinguin aquests efetes secundaris?\nL’Àngels recorda que la Dra. Forcades parlava d’adjuvants, … jo ben bé no se que son, però si recordo que parlava de que per abaratir costos es reduía el principi actiu i s’incrementaven els adjuvants, o coadjuvants. Ho recordeu?\nEl cas és que estan creant una desconfiança molt perillosa entorn a les vacunes.


La futbolista santfruitosenca Paula Fernández renova per un any amb el Rayo Vallecano - Regió7\nLa futbolista santfruitosenca Paula Fernández renova per un any amb el Rayo Vallecano\nLa centrecampista bagenca havia disputat vint partits, amb un gol anotat, en la seva primera campanya a Vallecas\n29·04·20 | 18:23\nPaula Fernández (esquerra) en el partit que va disputar contra el Barça La Liga\nLa migcampista santfruitosenca Paula Fernández ha renovat aquest dimecres per una temporada amb el Rayo Vallecano femení, fins a 2021, segons ha informat el club madrileny.\nPaula Fernández, de 20 anys, va arribar a el Rayo a 2019 procedent del Màlaga i aquesta temporada, fins a la suspensió de l'campionat, havia disputat 20 partits, 13 com a titular, i havia marcat un gol.\nSobre la seva renovació, ha declarat que "estic contenta de tenir ja tancat el meu futur al mes d'abril, de continuar al Rayo Vallecano y també pel fet que hagi estat una de les primeres jugadores que el club ha volgut tenir lligades de cara a la pròxima temporada. El cert és que en el meu primer any al Rayo, m'he sentit molt a gust tant pel que fa al club, com amb les meves companyes d'equip i el cos tècnic. He anat guanyant força protagonisme a l'equip tot i que el més important és que hem anat creixent i evolucionant com a conjunt jornada a jornada".\nTambé ha afegit que "he estat molt a gust a Madrid perquè he pogut donar continuïtat als meus estudis. Ara precisament estic en plena època d'uns exàmens que estem fent des de casa, aquí a Madrid, on estic confinada des que es va prendre la decisió al respecte. Haver tancat la renovació, també em permet poder-me centrar en els estudis tot i que, evidentment, el que més m'agradaria estar fent ara, és disputar els 9 partits de lliga que encara s'havien de jugar. Però tinc clar, com tothom, que la prioritat ara és la salut i donar-li la volta a la situació que estem vivint al llarg dels dos últims mesos".\nLa futbolista bagenca va ser una habitual de les categories inferiors de la selecció espanyola, amb la qual va ser campiona d'Europa sub-19 el 2017 i campiona d'Europa sub-17 el 2015.\nPaula Fernández és la segona jugadora que renova el Rayo femení per a la temporada després de la extrem internacional espanyola Sheila García