L'estadística es deixa aconsellar\nLa composició del Consell Andorrà d'Estadística es completarà durant les properes setmanes. Els diversos organismes participants van donant a conèixer els seus representants. Aquesta setmana s'ha sabut que l'Associació de Professionals de la Comunicació d'Andorra (APCA) en tindrà un que serà el seu president, Marc Segalés. La Confederació Empresarial Andorrana (CEA), per la seva part, ha designat Jordi Balletbó.\nLa creació del Consell Andorrà d'Estadística s'inclou en la Llei del Pla d'estadística 2017-2020 d’Andorra. El text té com a objectiu essencial ordenar, instrumentar i sistematitzar l'activitat estadística pública d’interès per a Andorra. El Pla d'estadística dona continuïtat a la Llei de la funció de l'estadística pública del 2013. El Pla d’estadística aporta un marc legal que instaura drets i deures i estableix preceptes nous o perfeccionats, i a més estableix una planificació estratègica d'objectius generals i específics desplegant mesures per al seu seguiment i avaluació. A més, contempla les exigències informatives i els condicionants dels acords econòmics internacionals.\nEl text estableix elements operatius com són la definició dels criteris de decisió estrictes i de preferència per a l'execució d'activitats estadístiques, l'aprofitament de les dades administratives i estadístiques, l'aprofundiment dels preceptes sobre la protecció de les dades personals i la governança estadística a través del Consell Andorrà d'Estadística.\nEls objectius estratègics més rellevants de la Llei passen per la creació del Registre Estadístic de Població, l'articulació del cens estadístic de la població d’Andorra, la creació del Registre Estadístic d’Empreses, l'elaboració de l'estadística econòmica de les empreses, la construcció d'un marc simplificat de comptabilitat nacional (alineat amb el sistema europeu), la vertebració d'una estadística integral sobre ingressos i condicions de vida de la població i també la consolidació de les estadístiques existents per sectors.\nLa llei identifica i descriu un total de 210 activitats estadístiques a desenvolupar durant el període 2017-2020, de les quals 64 estan ja consolidades, 66 s’estan desenvolupant i 80 activitats s'hauran de desplegar i implementar. D'aquestes activitats, el 42,4% corresponen a les estadístiques demogràfiques i socials; el 29% a les estadístiques econòmiques; el 15,2% a les estadístiques sobre medi ambient; i el restant 13,4% correspon a les activitats instrumentals.\nPel que fa al Consell Andorrà d'Estadísitica, la seva funció és la d'assistir les institucions i els òrgans del Sistema estadístic del Principat per a la millor governança de l'estadística oficial andorrana. Es constitueix com un òrgan de participació social d'informants, productors i usuaris de les estadístiques públiques del país. El Govern ha de consultar el Consell Andorrà d'Estadística en la fase d’elaboració de la preparació dels plans d’estadística i dels programes estadístics anuals i el consell ha d'emetre els seus dictàmens i recomanacions no vinculants en relació amb diverses matèries com la rellevància dels plans d'estadística i dels programes d'estadística pública d'interès per a Andorra, així com el grau d'acompliment dels objectius anuals i quadriennals.\nEn el consell, que presidirà el ministre de Finances, Jordi Cinca, hi estan representats, entre altres, un membre del Govern, un dels comuns, un de l'INAF, un de les parapúbliques, un de la Cambra de Comerç, un de la confederació empresarial i un de la confederació de sindicats.\nArtículo anteriorAssandca, Bomosa i Vall Banc ofereixen un taller d'aliments saludables per lluitar contra el càncer\nArtículo siguienteEl menjador social de la Creu Roja tancarà portes a finals del primer trimestre de l'any


El PSPV-PSOE anima a la ciutadania a fer costat al comerç tradicional i de proximitat | Canal56 Notícies\nInicio Política El PSPV-PSOE anima a la ciutadania a fer costat al comerç tradicional i de proximitat\nEl PSPV-PSOE anima a la ciutadania a fer costat al comerç tradicional i de proximitat\non: 02/01/2021 En: Política\nEl secretari general, Ernest Blanch, insta a les administracions a continuar implementant mesures a favor d’un sector que “s’ha vist especialment perjudicat per la crisi originada per la pandèmia”\nL’Executiva Provincial del PSPV-PSOE anima a la ciutadania de la província de Castelló a fer costat al comerç tradicional i de proximitat. Així ho ha expressat el secretari general, Ernest Blanch, qui ha assenyalat que en la recta final de les festes nadalenques i durant tot el 2021 “resultaria molt positiu que miràrem cap a les botigues de casa”. Creu que és alguna cosa que té sentit en el conjunt de la província i, “sobretot, en les xicotetes poblacions d’interior” perquè “la persistència del comerç local resulta imprescindible a l’hora d’afrontar el repte demogràfic i combatre la despoblació”.\nSobre aquest tema, ha assenyalat que el Partit Socialista està impulsant mesures des de la Generalitat Valenciana i la Diputació de Castelló per a frenar l’èxode rural i fixar població al territori, però també ha advertit que “les ciutadanes i els ciutadans podem posar el nostre granet d’arena en el moment de decidir on fem les compres”.\nEl dirigent socialista també s’ha dirigit als seus representants en les diferents administracions perquè continuen implementant mesures de suport i promoció d’un sector que s’ha vist especialment perjudicat per la crisi econòmica que s’ha originat a conseqüència de la pandèmia de la Covid-19.\nErnest Blanch ha recordat que abans de la pandèmia la província comptava amb més de 40.800 autònoms, “molts llocs de treball que entre tots hem de protegir”.\nLa Diputació promou la inserció social en la contractació de recollida selectiva als pobles\nMiguel Fernández rescindeix el contracte amb el Peníscola Globeenergy


Teràpia individual - Hylé Consulta de Psicologia - Psicòleg en Barcelona\nSi no has trobat el teu problema concret entre les nostres especialitats, no et preocupis. Simplement hem destacat aquells més freqüents i que solem treballar en major proporció en teràpia individual o de parella. Però abastem un ampli rang de dificultats vitals entre les quals podria estar el teu cas. No dubtis a preguntar-nos, l’experiència ens diu que la majoria de les persones pensa que el seu problema és únic. La realitat és que no estan tan sols com creuen.\nLa nostra teràpia individual\nLa teràpia individual que oferim segueix el model típic de sessions d’una hora. Hem creat un ambient acollidor i tranquil perquè la persona se senti còmoda i lliure d’explorar allò que li preocupa sense restriccions. Una zona segura on es pugui mantenir l’adequada confidencialitat i es propiciï un bon vincle client-terapeuta.\nEncara que oferim psicoteràpia per a persones amb trastorns i altres quadres clínics diagnosticats, en Hylé no realitzem diagnòstics mèdic-clínics amb manuals de psicopatologia. Per descomptat, tret que se’ns sol·liciti expressament o que resulti d’utilitat per a la teràpia: creiem que qui acudeix al psicòleg té ja una certa idea del que li ocorre, encara que sigui poc precisa, i que posar-li un nom clínic no acostuma a resultar de molta ajuda concreta. En aquest sentit, les primeres sessions són d’exploració, i una vegada recollida la informació s’ofereix una devolució. És a dir, una hipòtesi sobre el problema des del punt de vista professional del terapeuta.\nEn aquestes sessions primerenques és important que quedin fixades les millores a aconseguir i la línia de treball principal. Pensem que aquests objectius s’han de traçar en consens entre tots dos actors implicats, així que la flexibilitat és important.\nEls psicòlegs d’Hylé seguim un model humanista, per la qual cosa en les sessions es poden proposar alguns exercicis. Normalment per treballar amb fantasies, somnis, imatges, dramatitzacions, role-playing, etc. Sabem que això pot resultar estrany per a algunes persones, per tant si no es desitja realitzar alguna activitat proposada, existeix llibertat total per dir-ho.


Bloc de BalearWeb |Page 103, Chan:13961322 |RSSing.com"\nShowing article 2041 to 2060 of 10226 in channel 13961322\nLa Plaça de Maria de la Salut serà escenari, el proper 4 de setembre a les 20:30h d'un combat de picat entre els Glosadors de Mallorca Pere Joan Munar "Plomer", Maribel Servera "Figona" i Llorenç "Màgic" Cloquell. Presentarà i dinamitzarà l'esdeveniment Felip Munar.\nVal al pena, esperar als cinquanta (al dia exacte que els fa) per debutar com a poeta, si un ho pot fer tan i tan bé com Esteve Miralles, que avui mateix treu, a Núvol i en edició electrònica i gratuïta, el recull Com si tinguessis temps. I l'entrevista amb què Núvol llança els versos també val molt la pena.\nSegur que n'Esteve em deixa embellir aquest blog amb una de les peces, una que no porta més títol que un número entre parèntesi, que el situa dins de la sèrie "El foc crema".\nbuscar paraules que et revelin, fas\nt’he vist, el cap alçat, fent com si sí,\nque tancava la làpida amb ciment.\nHas vist les roses, i el manat d’espígol.\n[04/09] «La Révolution Cosmopolite» - Atemptat Portas - Brocher - Delaw - Gauzy - Illich - Tortosa - Ottesen-Jensen - Simenon - Cerrito - Matteucci\n- Victorine Brocher: El 4 de setembre de 1839 neix a París (França), en una família radical, la militant internacionalista, communarde, anarquista i pedagoga Victorine Malenfant, més coneguda com Victorine Brocher o Victorine Brocher-Rouchy. Son pare, Pierre Malenfant, sabater republicà i francmaçó, es va veure obligat a exiliar-se en 1851 a Bèlgica. Des de finals de 1849 Victorine va viure amb sa mare a Orleans. Durant els anys cinquanta, s'implicà en activitats republicanes i socialistes. En 1861 es casà a Orleans a disgust amb el sabater Jean Rouchy, que havia participat en les guerres de Crimea i d'Itàlia i que acabava de llicenciar-se de la Guàrdia Imperial. L'any següent la parella s'instal·là a París i ella va haver de mantenir sa família com a costurera ja que son marit alcohòlic es passava totes els dies al bar. A París milità en diversos grups socialistes enquadrats en la Primera Internacional. Com a costurera s'adherí a la secció parisenca de la Internacional i en 1867 participà en la fundació d'una fleca i d'un magatzem en règim de cooperativa. Durant la Guerra francoprussiana, son marit lluità com a franctirador al Loira i ella s'enrolà com a infermera. Va perdre dos infants de curta edat i un tercer adoptat a un veí. Quan esclatà la Comuna de París va participar, amb son marit, en el «Batalló per la Defensa de la República» --Turcos de la Comuna, nom donat als tiradors algerians d'ençà de la guerra de Crimea-- com a encarregada del menjador d'oficials i suboficials i després participà en els combats com a infermera durant la «Setmana Sagnant». Estigué molt lligada a Fränkel, Assi i Varlin. Després de la desfeta de la Comuna, aconseguí fugir a Suïssa i fou condemnada a mort en rebel·lia com a«petroliera» per haver participat en l'incendi del Tribunal de Comptes, però son marit fou detingut i empresonat dos anys a Belle-Isle per «portar l'uniforme dels insurrectes». De Suïssa marxà amb Marcelle Tinayre a Hongria, on va fer de mestra, i retornà després de l'alliberament de son marit. A Ginebra treballà com a brodadora en una fàbrica de sabates i fundà una cooperativa de calçat per ajudar els proscrits de la Comuna i els exiliats russos. Adherida a la bakuninista Federació del Jura i s'alia especialment amb els anarcocomunistes lionesos François Dumartheray i Antoine Perrare. Després de l'amnistia per alscommunards, retornà a París i freqüentà els cercles anarquistes, participant activament en el grup editor del periòdic La Révolution Sociale. En 1880 Malatesta serà detingut en la seva companyia i també freqüentarà Andrea Costa. Entre el 14 i el 19 de juliol de 1881 fou delegada pel Cercle d'Estudis Socials del VI Districte i dels Cercles Anarquistes dels XI i XX Districtes en el Congrés Socialrevolucionari Internacional de Londres, on conegué el lliurepensador Gustave Brocher, secretari del congrés, amb qui es casà en 1887 --son antic marit havia mort en 1885 foll--; adoptaren cinc infants orfes de communards i convertiren el seu domicili en refugi de nombrosos exiliats (francesos, italians, russos, etc.). El març de 1883 participà amb Louise Michel i Émile Pouget en la famosa manifestació de l'esplanada dels Invàlids. Membre de la Lliga Socialista a Londres, en 1890 farà de mestra a l'Escola Lliure creada per Louise Michel a Londres amb altres refugiats francesos i alemanys. En 1891 fundà amb Gustave Brocher una escola a Lausana. El gener de 1912 la parella marxà a Hongria i després a Croàcia i a Fiume, on van desenvolupar tasques educatives. A més de nombroses col·laboracions en diverses publicacions anarquistes (La Revolution Sociale, Le Cri du peuple, Le Drapeau Rouge, Le Drapeau Noir, L'Hydre Anarchiste, etc.), és autora, sota el nom de Victorine B..., del llibre Souvenirs d'une morte vivante, publicat en 1909 a Lausana amb un prefaci de Lucien Descaves, i que narra les seves memòries des de la Revolució de 1848 fins a la fi de la Comuna. Victorine Brocher va morir el 4 de novembre de 1921 a l'hospital cantonal de Lausana (Vaud, Suïssa), arran d'una operació de sinusitis. Manuscrits i papers seus es conserven a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam.\n- George Delaw: El 4 de setembre de 1871 neix a Sedan (Ardenes, França) el dibuixant i poeta anarquista Henri Georges Deleau, més conegut com Georges Delaw. Va estar molt unit durant tota sa vida al també dibuixant Jules Depaquit (1869-1924). A Herbeumont (Ardenes belgues) realitzà recerques etnogràfiques i col·laborà en revistes regionalistes, com ara Revue d'Ardenne et d'Argonne, amb dibuixos i poemes. En 1893 marxà amb Depaquit a París i s'instal·laren a Montmartre, vivint la bohèmia i prenent part en publicacions humorístiques. Entre 1896 i 1934 col·laborà habitualment en Le Rire. A començaments del segle XX col·laborà regularment en el periòdic de Jean Grave Le Temps Nouveaux amb il·lustracions humorístiques. En 1905 publicà alguns d'aquests dibuixos en l'Album des Temps Nouveaux, juntament amb obres de P. Iribe, Walter Crane, Delannoy, Grandjouan, Jossot, Kupka, M. Luce, Rysselberghe, Steinlen, Van Dongen i altres. Durant la Gran Guerra lluità a Verdun. Els seus dibuixos il·lustraren obres de diversos autors (Anatole France, Francis Jammes, Jules Renard, Erckmann-Chatrian, Georges Ponsot, Charles Perrault, Hans Andersen, etc.) i publicacions diverses (Le Blagueur,Miousic, Journal du Chat Noir, La Grive, La Baïonnette, Le Figaró Illustré,La Vie Drôle, Sourire,Fantasio, Le Bon Vivant, etc.). També realitzà dibuixos infantils. Entre les seves obres podem destacar Les aventures de Til l'Espiegle (1890), La première année de collège d'Isidore Torticolle (1899), Contes de nourrice et histoires de brigands (1903), L'Ardenne qui s'en va (1905), Histoire mirobolante de Jean de la Lune (1906), Les coudes sur la table (1914), Les veillées du«Lapin Agile» (1919, en col·laboració), Berlingot et Décousu. Aventures de deux saltimbanques (1929), etc. A més de tot això, realitzà decorats per a obres teatrals, decoracions per a grans magatzems (Trois Quartiers, Galeries Lafayette, etc.) i Edmond Rostand li confiarà els decorats de la seva vila basca «Arnaga» amb dibuixos sobre els contes de Perrault. George Delaw va morir el 8 de desembre de 1938 en la indigència a París (França). Una col·lecció de cartes entre George Delaw i Jean Grave es troben dipositades a l'Institut Francès d'Història Social (IFHS) de París. Delaw influencià força el dibuixant català Joan Garcia Junceda.\n- Antoine Gauzy:El 4 de setembre de 1879 neix a Nimes (Llenguadoc, Occitània) l'anarquista il·legalista, implicat en el cas de la Banda Bonnot, Antoine Scipion Gauzy. Instal·lat a París, va freqüentar el cercle anarcoindividualista editor del periòdic L'Anarchie i va rebre suport econòmic del militant anarcoindividualista Alfred Fromentin, conegut com l'anarquista milionari, que va esmerçar la seva important fortuna en el moviment anarquista. Establert amb els diners de Fromentin com a saldista i botiguer de novetats al suburbi parisenc d'Ivry-sur-Seine, va fer amistat amb Pierre Cardi, un comerciant anarquista cors. En aquesta època vivia amb Anna Uni (Nelly), jove anarquista de Nimes de 24 anys amb qui va tenir dos infants (Germinal i Mireille). Élie Monier (Simentoff), que va treballar al seu negoci --«La Halle Populairer» (Mercat Popular)-- com a dependent, portarà Jules Bonnot, aleshores perseguit per la policia, però sense revelar la seva vertadera identitat. El 24 d'abril de 1912 va ser detingut Monier. Aquest mateix dia, el subdirector de la Seguretat, Jouin, va caure abatut per Jules Bonnot arran d'un escorcoll a la botiga de Gauzy; també va ser ferit greument l'inspector Colmar. Detingut immediatament, Gauzy va ser atacat per una gentada histèrica i va arribar amb la cara tumefacta davant Guichard, cap de la Seguretat, qui el va apallissà novament i l'amenaçà. Va ser acusat d'haver amagat a ca seva Bonnot, encara que ell va declarar que havia albergat un company de qui ignorava el seu nom. Susceptible de ser condemnat a la pena de mort, va ser jutjat amb els supervivents i còmplices de la banda. Nombrosos testimonis van declarar al seu favor, com ara Séverine, qui va defensar el dret d'asil i el periòdic La Guerra Sociale va fer campanya sobre aquest tema. El 27 de febrer de 1913, davant l'Audiència del Sena, va ser finalment condemnat a 18 mesos de presó per«encobriment de malfactors». Després de complir la major part de la pena en presó preventiva, va ser alliberat el 8 de juliol de 1913. Durant la Gran Guerra, el 6 d'agost de 1915 va ser declarat no apte per al servei i el març de 1916 encara mantenia aquesta categoria. Més tard, va ser ferit de bala per un expolicia sobre unes discrepàncies comercials, però sense que l'afer tingués res a veure amb política; va rebutjar denunciar l'agressor, ja que la delació era un fet repugnant entre anarquistes. El 24 d'abril de 1949 va assistir al banquet en honor del 77è aniversari del teòric anarcoindividualista Émile Armand. Va continuar fent feina com a comerciant de teixits d'ocasió. Antoine Gauzy va morir el 12 de juny de 1963 a Viry-Châtillon (Illa de França, França).\n- Ivan Illich: El 4 de setembre de 1926 neix a Viena (Àustria) el pensador llibertari crític de la societat moderna Ivan Illich. Nascut en el si d'una família de propietaris rurals, entre 1936 i 1941 va estudiar a les Escoles Pies de la capital austríaca, d'on va ser expulsat en aplicació de les lleis antisemites --son pare, croat catòlic, estava casat amb una jueva sefardita. Va acabar els estudis secundaris a Florència (Liceo Scientifico Leonardo da Vinci, 1942). Va cursar estudis de Ciències Naturals (especialitat de química orgànica i cristal·lografia) a la Universitat de Florència (1945-1947), alhora que es llicenciava en filosofia (1944-1947) i, més tard, en teologia (1947-1951) a la Universitat Gregoriana de Roma. Es va doctorar en Història a la Facultat de Filosofia de la Universitat de Salzburg (1951), amb una tesi doctoral titulada The Philosophical and Methodological Dependence of Arnold Toynbee, que li va merèixer la qualificació summa cum laude. Illich havia estat escollit pel Vaticà per a la carrera diplomàtica, però va preferir exercir de capellà, i va ser nomenat pel cardenal Spellman vicari de l'església de l'Encarnació a Nova York, una parròquia freqüentada per feligresos d'ascendència irlandesa i porto-riquenya. L'any 1956 marxa de Nova York per fer-se càrrec del vicerectorat de la Universitat Catòlica de Santa Maria (Ponce, Puerto Rico). La seva relació amb aquesta universitat es va acabar per no estar d'acord amb la prohibició, feta pel bisbe de la diòcesi, de votar un governador favorable al control de la natalitat. De tornada a Nova York va fer de professor al Departament de Sociologia de la Universitat de Fordham (1960-1983) i alhora va participar en la fundació l'any 1961 del Centro Intercultural de Documentación a Cuernavaca (CIDOC), a Mèxic, del qual va ser director. Els seminaris organitzats al CIDOC (1961-1976) van convertir aquest centre en una veritable universitat informal, i van fer que es convertís de seguida en un indret on s'analitzaven els problemes del desenvolupament i un focus de difusió sobre alternatives a la societat tecnològica. El 1968, en topar amb la jerarquia eclesiàstica, el CIDOC es va secularitzar i Illich, poc temps després, va abandonar el sacerdoci (1969). Professor invitat a la Universitat de Kassel (Alemanya, 1979-1981); membre de l'Institut d'Estudis Avançats de Berlín (1981); regents professor a la Universitat de Califòrnia, Berkeley (1982); professor invitat a la Universitat de Marburg (Alemanya, 1983-1986), associat al Museu Nacional de Baviera en l'organització d'una gran exposició sobre la història del pelegrinatge a les cultures orientals i en el desenvolupament conceptual per un museu sobre la història de la idea de l'escolarització al Bayerisches Schulmuseum (1984); professor visitant al Pitzer College (Claremont, Califòrnia, 1984); membre invitat al College of Engineering de la Universitat de Califòrnia, Berkeley (1984); membre visitant a l'Institut d'Història Italogermànica a la Universitat de Trento (1985); membre de la junta de govern del Dallas Institute for the Humanities and Culture (1985); professor invitat d'humanitats i ciències al Departament de Filosofia de la Pennsylvania State University (a partir de 1986); professor invitat al programa de doctorat d'arquitectura a la University of Pennsylvania (a partir de 1990); titular de la càtedra Karl Jaspers de la Universitat d'Oldenburg (1990-1991); professor invitat a la Universitat de Bremen (a partir de 1991). Durant elsúltims anys va compaginar l'estada a Cuernavaca i a Bremen (Bremen, Alemanya), ciutat on va morir el 2 de desembre de 2002 d'un càncer a la cara que es va negar operar. El seus camps d'estudi crític abracen nombroses temes, sempre des del caire crític: educació sense escoles, desescolarització, medicina alternativa, ecologia política, lluita contra l'automòbil, antitecnicisme, crítica a l'industrialisme, antimonopolis, contra la productivitat capitalista, descreença, crítica de l'Església catòlica, corrupció eclesiàstica, etc. Va publicar desenes d'obres i centenars d'articles en revistes especialitzades, traduïdes a infinitats d'idiomes; gairebé totes les seves obres es poden trobar en anglès i en castellà. La tesis fonamental que alimenta totes aquestes obres afirma que cap de les institucions tradicionals de la societat industrial s'adequa a les necessitats reals del món actual, per la qual cosa és necessària una revisió de totes aquestes, començant per la que Ivan Illich considera la més perniciosa: l'escola; segons aquest radical pensador llibertari, l'educació pedagògica sostinguda institucionalment per l'escola tradicional s'ha convertit en una mercaderia mancada de valores ètics i concebudaúnicament com a un hàbil instrument per a la formació d'escolars utilitaristes i competitius.\n- Francesc Tortosa: El 4 de setembre de 1956 mor a la Ciutat de Mèxic (Mèxic) l'anarquista i anarcosindicalista, i pintor al final de sa vida, Francesc Tortosa. Havia nascut en 1880 a Moixent (Costera, País Valencià) en una família pagesa. Per sobreviure va fer de tot: camperol, paleta, pintor de vaixells, mestre racionalista, etc. Va estar pres durant molts anys acusat de l'assassinat de sa dona i sos fills, i només va ser alliberat quan l'autèntic criminal confessà en morir. En 1918 participà amb Tomás Francisco Cano Ruiz, Ponciano Alonso Mingo, Caballero i Manuel Quesada en l'Excursió Nacional de Propaganda per la província de Múrcia. En 1921 freqüentà la Casa del Poble, l'Ateneu de Divulgació Social i escoles racionalistes, i conegué Horacio Martínez Prieto. Durant la dictadura de Primo de Rivera emigrà a França. Amb la proclamació de la II República espanyola s'instal·là a Madrid, on participà en el grup «Los Libertos» de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), amb Melchor Rodríguez, Feliciano Benito, Celedonio Pérez, Francisco Trigo, Salvador Canorea, Manuel López, Santiago Canales, Luis Jiménez, Avelino González Mallada, etc. El 9 de novembre de 1931 participà a Salamanca, amb David Antona i Juan Bravo, en un míting d'afirmació sindical de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En aquests anys destacà com a conferenciant, exercint la seva influència sobre el jovent de les Joventuts Llibertàries, prevenint-los contra el totalitarisme comunista i l'ús de la violència «anarcobolxevique». En 1932 es relacionà amb Ricard Mestre i amb les acabades de crear Joventuts Llibertàries i en 1935 amb José García Pradas. Arran de l'aixecament feixista de juliol de 1936, lluità als voltants de Madrid i a Toledo, enquadrat en la «ColumnaÁguilas de la Libertad». Amb el triomf franquista, passà els Pirineus i fou tancat al camp de concentració d'Argelers, on conegué Abel Paz. Amb Ricard Mestre formà part de la Secció d'Informació del Comitè Nacional de la CNT. En aquesta època nasqué la seva afició pictòrica i entrà en el comitè (Silvia Mistral, José García, Lara, etc.) encarregat de realitzar una gran exposició d'art i de literatura llibertaris. Poc després aconseguí embarcar cap a Amèrica. A Santo Domingo (República Dominicana), quan tenia 63 anys, realitzà el seu primer quadre. Després marxà a Cuba, on l'abril de 1945 participà en una exposició col·lectiva al Lyceum & Lawn Tennis Club de l'Havana amb obres «ingènues i espontànies», entre elles paisatges i temes d'ambient cubà. Després s'instal·là a Mèxic i a la capital d'aquest país realitzà la primera exposició individual que li atorgà renom i fou qualificat d'artista naïf i primivitista, exposició a la qual seguirien moltes més. En 1950 exposà a la Tribune Subway Gallery de Nova York (Nova York, EUA). Al país asteca milità en la Regional del Centre i en l'Agrupació de la CNT. Alguns apunten que mantingué lligams amb la maçoneria. Ja molt ancià, rebé un homenatge a l'Ateneu Espanyol de Mèxic i poc després va ser ingressat al Sanatori Espanyol de la capital mexicana, demanant que es venguessin tots els seus quadres i que el fons recaptat fos lliurat al Comitè Pro-Presos d'Espanya. Entre els seus olis podem destacar Alegría,Amanecer de ensueño, Amor, Aún el milenario florece en primavera, Belleza y paz, Calle de la quimera, Cerro del tesoro, Desnudo,Ensueño, Ensueño y amor, La flor más bella, Granada,Guanajuato, Horizontes, Humano,La lección, Melodía tropical, La perla del valle, El prodigio, Sinceridad y paz, Sinfonía de luz y ternura,Sinfonía de ritmo y de color,Umbral de paz, Una calle, Vida del campo, etc.\n- Elise Ottesen-Jensen: El 4 de setembre de 1973 mor a Estocolm (Suècia) l'escriptora, feminista, neomaltusiana i militant anarquista Elise Ottesen, més coneguda com Elise Ottesen-Jensen i també com Ottar. Havia nascut el 2 de gener de 1886 a Hoyland (Rogaland, Noruega). Fou la dissetena filla d'una família de 18 infants; son pare, Immanuel Ottesen, era pastor i sa mare, filla d'un bisbe. Elise es negà a fer la confirmació, plena de dubtes religioses arran de la lectura de fulletons agnòstics i ateus (Arne Garborg, Henrik Wergeland, etc.), i després renegà totalment de la religió. Quan tenia 17 anys començà a fer estudis d'odontologia, però en una explosió en un laboratori de la seva escola perdrà dos dits i aquest fet impossibilitarà el seu projecte d'esdevenir dentista. Després escriurà per diversos diaris (Nidaros,Ny tid, Arbeidet), dedicant-se un temps al periodisme. En 1913, a Bergen, conegué l'anarcosindicalista i agitador pacifista Albert Jensen, amb qui s'unirà sentimentalment, però no es casarà fins molts anys després --Albert era sobretot anarcosindicalista i Elise era més partidària de l'anarcocomunisme kropotkià. Durant els anys de la Gran Guerra també farà amistat amb l'anarcosindicalista danès Christian Christensen. Després que Albert fos expulsat de Noruega en 1915 per publicar Direkte Aktion, la parella marxarà a Copenhaguen (Dinamarca), on tindrà un infant, que morirà dos dies després de néixer. Expulsada de Dinamarca en 1919 per «activitats revolucionàries», la parella s'establí a Estocolm (Suècia). En aquest país Elise Ottesen-Jensen s'afilià en 1922 a l'anarcosindicalista Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC, Organització Central de Treballadors de Suència) i col·laborà en el seu òrgan d'expressió, Arbetaren, amb articles anarcofeministes i fent servir el pseudònim Ottar. En 1925, en desacord amb els editors d'Abertaren, publicà la seva pròpia revista, Vi kvinnor (Nosaltres, les dones) --anys més tard publicarà en la revista anarquista sueca Brand (Foc). Sensible a la problemàtica de les famílies nombroses, i arran del suïcidi de la seva germana petita Magnhild a resultes de veure's obligada per son pare a renunciar a son fill nounat a Dinamarca, esdevindrà una activa militant neomaltusiana, lluitant pel control de natalitat mitjançant mètodes anticonceptius, com ara el diafragma, que havia après a usar gràcies al metge Anton Nyström --en va repartir 1.800 durant les seves gires propagandístiques. Amb els seus nombrosos articles i conferències arreu Suècia, contribuirà a informar amb rigor sobre sexualitat i política a les dones i a lluitar per l'abolició de la de la llei que prohibia els mètodes contraceptius, que finalment serà derogada en 1937. En 1933 fundà a Suècia, amb un grup de metges radicals i de sindicalistes, la Riksförbundet för Sexuell Upplysning (RFSU, Associació Nacional per a la Conscienciació Sexual), societat que presidirà fins al 1959. A més de militar per l'avortament lliure i per la difusió dels mitjans anticonceptius, lluitarà pels drets dels homosexuals. Durant la II Guerra Mundial fou cap de l'oficina d'Estocolm de la International Rescue and Relief Committe (IRRC, Comitè Internacional de Socors i de Rescat) i ajudà nombrosos refugiats jueus que fugien de l'Alemanya nazi --un orfenat a Or Akiva (Israel) porta el seu nom. Durant els anys quaranta, aconseguí federar diverses organitzacions que donaren lloc a la International Planned Parenthood Federation (IPPF, Federació Internacional de Planificació Familiar), institució que presidirà entre 1959 i 1963. Durant els anys cinquanta editarà i col·laborarà en la revista Populär Tidskrift för Psykologi och Sexualkunskap (Revista Popular de Psicologia i Coneixement Sexual). El reconeixement oficial li vindrà donat en 1958 amb el nomenament de doctora honoris causa en medicina per la Universitat d'Uppsala --en 1951 ja havia rebut la medalla«Illis Quorum». En 1972 fou designada per 48 parlamentaris noruecs per al Premi Nobel de la Pau, però aquell any el Comitè Nobel de Noruega decidí no enviar cap candidat per aquest premi. A més d'articles (Revolt, Alarm, etc.), publicà diversos llibres --Ovälkomna barn: ett ord till kvinnorna (1926), Människor i nöd: Det sexuella mörkrets offer (1932), ABC för ett lyckligt äktenskap (1947, amb Nils Nielsen), Arbetarrörelsen. Männens eller mänsklighetens rörelse? (1980, una selecció d'articles publicats en Arbetaren i en Brand durant els anys vint)-- i unes memòries--Och livet skrev (1965) i Livet skrev vidare (1966). Elise Ottesen-Jensen va morir el 4 de setembre de 1973 a Estocolm (Suècia). En 1986, centenari del naixement d'Ottar, el govern suec edità un segell amb el seu retrat i una cita seva («Somio amb el dia que tots els infants que vinguin al món siguin desitjats, que tots els homes i les dones siguin iguals i que la sexualitat sigui una expressió d'amor, d'alegria i de tendresa.»); aquest mateix anys s'erigí a la ciutat noruega de Sandnes un monument a la seva memòria obra de l'artista Kari Rolfsen.\n- Georges Simenon: El 4 de setembre de 1989 mor a Lausana (Vaud, Suïssa) el periodista i escriptor belga en llengua francesa i simpatitzant llibertari Georges Joseph Christian Simenon. Havia nascut el divendres 13 de febrer de 1903 a la Rue Léopold de Lieja (Valònia, Bèlgica), però va ser inscrit en el registre civil com nascut el 12 perquè sa mare era supersticiosa. Va ser un novel·lista d'una fecunditat extraordinària, amb 192 novel·les publicades sota el seu nom i una trentena d'obres aparegudes sota 27 pseudònims. S'han venut més de 500 milions d'exemplars dels seus llibres. Va ser el primer fill de Désiré Simenon, comptable en una oficina d'assegurances, i d'Henriette, mestressa. Al 1905, la família es va mudar a la Rue Pasteur (actualment Rue Georges Simenon) al barri de Outremeuse. Trobem la història del seu naixement al començament de la seva novel·la Pedigree. La família Simenon era originària del Limburg belga, una regió de terres baixes properes al riu Mosa, cruïlla entre Flandes, Alemanya i els Països Baixos. La família de la seva mare era també originària de Limburg, però del costat holandès, regió plana de terres humides i de boires, de canals i de granges. Pel costat de la seva mare, descendia de Gabriel Brühl, camperol i criminal de la banda dels verts-boucs que va assotar Limburg a partir de 1726, desvalisant granges i esglésies sota el règim austríac, i que va acabar penjat al setembre de 1743 al patíbul de Waubach. Aquesta ascendència explica tal vegada el particular interès del comissari Maigret per les gents senzilles convertides en assassins. En setembre de 1906 va néixer el seu germà Christian, qui serà el fill preferit de sos pares, fet que va marcar profundament a Georges. Aprèn a llegir i a escriure als tres anys a l'Escola Sainte-Julienne per a pàrvuls. Al 1908 comença els seus estudis primaris a l'Institut Saint-André, on sempre se situa entre els tres primers llocs de la seva classe, durant els sis anys que hi va passar. En 1911, la família s'instal·la en una gran casa a la Rue de la Loi on la sa mare lloga habitacions a llogaters, estudiants o passants, de diversos orígens (russos, polonesos, jueus o belgues). Això va ser per al jove Georges una extraordinària obertura al món. Al 1914, entra al col·legi jesuïta de Saint-Louis. Durant l'estiu de 1915, amb 12 anys, té la seva primera experiència sexual amb una noia de quinze anys, el que serà per a ell una veritable revelació, completament oposada a l'adoctrinament de castedat impartit pels pares jesuïtes. Simenon prefereix, d'altra banda, ingressar al col·legi Saint-Servais especialitzat en ciències i en lletres i on va passar els següents tres anys escolars. No obstant això el futur escriptor va ser sempre relegat pels seus companys més adinerats; si al col·legi dels jesuïtes Simenon es va allunyar de la religió, al col·legi Saint-Servais, Simenon va trobar suficients raons per a odiar als rics, qui li van fer sentir la seva inferioritat social. Al juny de 1918, prenent com pretext els problemes cardíacs del son pare, decideix abandonar definitivament els estudis, sense participar en els exàmens finals; se succeeixen diversos treballs ocasionals sense futur (aprenent de forner, encarregat de biblioteca). Al gener de 1919, en obert conflicte amb sa mare, debuta com a reporter al diari La Gazette de Liège (La Gaseta de Lieja). Aquesta etapa periodística va ser per al jove Simenon, amb 16 anys, una experiència extraordinària que li va permetre conèixer els amagatalls d'una gran ciutat, tant de la política com de la criminalitat; així mateix, va poder endinsar-se a la vida nocturna, va conèixer els ambients marginals i va aprendre a redactar de manera eficaç. Va escriure més de 150 articles sota el pseudònim G. Sim. Durant aquest període es va interessar particularment en les investigacions policíaques i va assistir a conferències sobre el mètode policiacocientífic impartides pel criminalista francès Edmond Locard. En 1919 va redactar la seva primera novel·la Au pont dês Arches, publicada al 1921 sota el seu pseudònim de periodista. A partir de novembre de 1919, publica també les primeres de les seves 800 columnes humorístiques, sota el pseudònim de Monsieur Le Coq (fins al desembre de 1922). Durant aquest període, aprofundeix el seu coneixement de l'ambient nocturn, de les prostitutes i les borratxeres. Als seus recorreguts, troba anarquistes, artistes bohemis, així com a assassins. Freqüenta també un grup artístic, denominat «La Caque», on coneix a una estudiant de Belles Arts, Régine Renchon, amb qui es casarà al març de 1923. Després de la mort de son pare, en 1922, fuig i s'instal·la a París amb Régine Renchon. A París duu una «vida d'artista», descobrint aquella gran capital i aprenent a estimar-la pels seus deliris, els seus desordres i les seves delícies. Es llança al descobriment dels seus cafès, els seus comerciants de carbó, les seves pensions, els seus hotels lamentables, les seves fàbriques de cervesa i les seves fondes. Comença a escriure sota diferents pseudònims i la seva creativitat li assegura un èxit financer immediat. En 1928, inicia un llarg viatge en gavarra que aprofita per als seus reportatges. D'aquesta manera descobreix el mar i la navegació, que serà una constant al llarg de tota sa vida. En 1929 decideix emprendre un viatge pels canals de França i fa construir un vaixell, l'Ostrogoth, on viurà fins al 1931. En 1930, en una sèrie de novel·les curtes escrites per a«Détective», per encàrrec de Joseph Kessel, apareix per primera vegada el personatge del comissari Maigret. En 1932, inicia una sèrie de viatges i de reportatges sobre Àfrica, Europa oriental, la Unió Soviètica i Turquia. Després d'una llarga travessia pel Mediterrani, s'embarca en un viatge al voltant del món entre 1934 i 1935. En les seves escales efectua reportatges, s'entrevista amb nombrosos personatges, i fa moltes fotografies. Aprofita també per a descobrir el plaer amb dones de totes les latituds --va declarar que havia fet l'amor a trenta mil dones. En la seva obra, 34 novel·les i novel·les curtes se situen o evoquen la ciutat de La Rochelle, ciutat que va descobrir en 1927 camí de les seves vacances a l'Illa d'Aix, fugint de la perillosa atracció de Joséphine Baker de la qual era amant. En aquest any descobreix també la passió pel mar, i és en el curs d'una travessia amb vaixell que desembarcarà als molls de La Rochelle i anirà a prendre un glop al Cafè de la Paix que després serà la seva caserna general i escenari central de la seva novel·la Le Testament Donadieu.És en aquest cafè, on en assabentar-se de la declaració de guerra al 1939, demana una ampolla de xampany, tot dient: «Almenys així estarem segurs que aquesta no la beuran els alemanys!». S'instal·la a La Rochelle, on neix el seu primer fill. Simenon passa la guerra a Vendée i manté correspondència amb André Gide. En 1945, en acabar la guerra, es trasllada a Connecticut (EUA), però recorrerà durant deu anys aquest immens continent, a fi de sadollar la seva curiositat i el seu apetit per la vida. Durant aquests anys nord-americans, visita intensament Nova York, Florida, Arizona, Califòrnia i tota la Costa Est, milers de motels, de rutes i de paisatges grandiosos. Va a descobrir també una nova manera de treballar de la policia i de la justícia i coneix també a la seva segona esposa, la canadenca Denise Ouimet, 17 anys més jove que ell. Simenon viurà amb ella una relació passional de sexe, gelosia i disputes alcohòliques. En 1952, és rebut a l'Acadèmia Real de Bèlgica, i retorna definitivament a Europa en 1955. Després d'un animat període a la Costa Blava tractant amb la jet-set, acaba per instal·lar-se a Lausana (Suïssa). En 1972, renúncia a la novel·la, però sense deixar l'escriptura i l'exploració dels meandres humans, començant per ell mateix, en una llarga autobiografia de 21 volums, dictada al seu petit magnetòfon. El suïcidi de la seva filla Marie-Jo va endolar els seus últims anys. No va participar mai activament en el moviment anarquista, però sempre es va declarar anarquista no violent i en diverses entrevistes va confessar que amb 16 anys ja freqüentava els cercles llibertaris. El que sí que és cert és que durant la seva joventut va escriure articles antisemites, va estar vinculat a l'extrema dreta --fou secretari de l'ultradretà Binet-Valmer, líder de la Lliga d'Excombatents-- i als sectors monàrquics, i sobre ell plana la sospita d'haver col·laborat amb els nazis durant l'ocupació --de son germà Christian sí que no hi ha dubte, fou simpatitzant de Hitler i es va veure embolicat en un obscur episodi que deixà 30 morts de resultat. Tot aquest passat es va veure «netejat» quan va ser nomenat comissari dels refugiats belgues. Si podem parlar d'un Simenon anarquista seria d'un anarcoindividualista a ultrança.\n- Gino Cerrito: El 4 de setembre de 1982 mor a Florència (Toscana, Itàlia), d'una crisi cardíaca, el militant anarcosindicalista i historiador anarquista Biagio Cerrito, més conegut com Gino Cerrito. Havia nascut l'11 de febrer de 1922 a Messina (Sicília). Cap al 1943 començà a militar en el moviment llibertari amb Piero Butitta i Michela Bicchieri, entre d'altres, i prengué part en la lluita antifeixista. Fou un dels creadors del Grup Anarquista de Messina i participà en la reorganització de la Borsa del Treball i del moviment sindicalista. Com a funcionari municipal, fou elegit delegat sindical per la Confederazione Generale del Lavoro (CGL, Confederació General del Treball). A més de fer feina, acabà els estudis d'Història a la Universitat de Messina, on es llicencià amb la tesi«Radicalismo e socialismo in Sicilia (1860-1882)». Amb altres companys, com ara Alfonso Failla, Ugo Mazzuchelli, Mario Mantovani i Umberto Marzocchi, lluità per la revifalla de la Federació Anarquista Italiana (FAI) i amb aquest objectiu participà en nombroses reunions arreu d'Itàlia amb la finalitat de redactar un nou Pacte Associatiu de la FAI, que finalment serà aprovat en el Congrés de Carrara d'octubre de 1965. Aquest congrés implicarà una escissió entre el sector proorganització i els anarcoindividualistes, els quals, reunits a Pisa, crearen els Grups d'Iniciativa Anarquista (GIA). Cerrito serà acusat per aquest grup i sobretot pels companys exiliats als EUA com el responsable d'aquest viratge proorganització. Com a professor d'Història Contemporània a la Facultat de Magisteri de la Universitat de Florència, realitzà una important tasca d'investigació sobre temes llibertaris (insurreccionalisme, antimilitarisme, organització, etc. En 1970 fou nomenat encarregat de la Comissió de Correspondència i de les relacions exteriors de la FAI, però un problema cardíac en 1971 l'obligà a frenar la seva activitat. Aleshores es consagrà a la publicació de textos d'intel·lectuals anarquistes (Kropotkin, Malatesta, Berneri, Pitrè, etc.), a estudiar l'emigració anarquista italiana als Estats Units d'Amèrica i altres temes (Resistència, novel·la popular, etc.). Entre les seves obres podem destacar La rinascita dell'anarchismo in Sicilia (1956), Radicalismo e socialismo in Sicilia (1860-1882) (1958), I Periodici di Messina. Bibliografia e storia (1961, edició), L'antimilitarismo anarchico in Italia nel primo ventennio del secolo (1968),Le origini del movimento operaio in Italia (1969, edició), Geografia dell'anarchismo. Istantanee di mezzo secolo (1971), Anarchici e anarchia nel mondo contemporaneo (1971, amb altres), Il ruolo dell'organizzazione anarchica. L'efficientismo organizzativo, il problema della minoranza, il periodo transitorio, classismo e umanesimo (1973 i 1998), Dall'insurrezionalismo alla settimana rossa. Per una storia dell'anarchismo in Italia (1881-1914) (1977), Antología anarquista (1980, recopilador), Andrea Costa nella storia del socialismo italiano (1982), Gli anarchici nella Resistenza apuana (1984, amb M. Pacini Fazzi), I fasci dei lavoratori nella provincia di Messina (1989), etc. A l'Istituto Storico della Resistenza in Toscana, del qual era assessor, existeix un «Fondo Gino Cerrito» de documentació seva sobre la resistència llibertària.\n- Natalino Matteucci: El 4 de setembre de 1987 mor a París (França) l'anarquista i resistent antifeixista Natalino Matteucci, conegut com Noël Matteucci. Havia nascut el 23 de desembre de 1907 a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia). Paleta de professió, fugint de les persecucions feixistes emigrà al Marroc. En 1931 s'establí a Casablanca, on segons la policia participà en totes les manifestacions antifeixistes, i en 1935 passà a Orà on continuà la seva militància. L'estiu de 1936 marxà com a voluntari a defensar la Revolució espanyola. Com a milicià en una companyia de metralladores de la Secció Italiana de la «Columna Ascaso» i membro del grup anarquista «Pietro Gori» (G. Pezzuti, R. Udovich, G. Tinto, S. Guerrieri, G. Gasperini, P. Migliorini, A. Malaguzzi, G. Verdi, G. Marturano, A Montani. P. Persetti, A. Maffei, C. Peressino, etc.), participà en els durs combats de Monte Pelado, on fou ferit, i en els d'Osca i d'Almudébar. Després dels «Fets de Maig» de 1937 abandonà la Península i s'instal·là a París (França), on continuà militant juntament amb altres companys llibertaris italians (Pulidori, Giuseppe Mascii, Tramontini, Domenico Girelli, Bobini, etc.). Durant l'ocupació fou buscat pels feixistes i hagué de passar a la clandestinitat. Cap al 1943, gràcies a Gino Balestri, va ser contractat per treballar en un camp d'aviació a Cazaux (Aquitània, Occitània), on entrà en contacte amb la Resistència. Després sa família, juntament amb la de Gino Balestri, s'allotjà a la població de La Hume, a prop d'Arcaishon (Aquitània, Occitània). En aquesta època, entrà en contacte amb la Resistència i amb les Forces Franceses de l'Interior (FFI). Després de la II Guerra Mundial reprengué la seva militància en la Federació Anarquista (FA). Quan la divisió de la FA entre seguidors i no seguidors de Georges Fontenis, entre el 25 i el 27 de desembre de 1953 participà, amb sa companya Denise, en el Congrés de Reconstrucció de la FA i milità en el Grup «Louise Michel». En els seus últimes anys, fou capatàs d'obres en la construcció.\nNatalino Matteucci (1907-1987)\nQuè la sabeu aquella cançó tan divertida que fa:\nse fa dins una ribella,\nuna mà en cada mamella,\ni ala xota, vine aquí.\nNo la trobarieu tan divertida si pensàssiu que els munyits som noltros, i que la caverna piràtica mesetera ens fa pagar imposts suecs i ens dóna serveis africans.\nLa Fundació Casa Museu Pare Ginard de Sant Joan organitza una reunió poeta-glosadorística a La Congregació, el proper 5 de setembre. Hi participaran tres poetes de renom i els Glosadors de Mallorca Mateu "Xurí", Maribel Servera "Figona" i Macià Ferrer "Noto".\nUna arcàdia feliç, premi de Narrativa Pare Colom 2010, ens situa al Mallorca a començament de la guerra. Ens mostra lengranatge criminal falangista daquell juliol del 36 quan a Mallorca lescriptor Llorenç Villalonga (Palma, 1897-1980) col·labora amb el Movimiento, que alhora vol executar tots aquells intel·lectuals autòctons que anys enrere van desprestigiar la seva novel·la Mort de dama (1931). Dentrada Una arcàdia feliç és una aproximació valenta de lautor, Miquel López Crespí, a la guerra civil, una anàlisi sense complexos lluny del maniqueisme i de la visió compacte que tenim dels territoris de parla catalana davant el conflicte bèl·lic. La novel·la es construeix a partir del retrat  lesmicolament- psicològic de Salvador Orlan, protagonista que encarna el pes de la biografia real de Llorenç Villalonga i de lunivers literari de lescriptor, en especial, de Bearn o la sala de les nines (1961). (Patrícia Font)\nTanmateix eixordadora. És la inquietud dels migdies destiu a la platja sense construir- amb tot dinsectes que criden (?), torrats al sol, sota tones de llum. Potser aquesta primera reflexió només és comprensible per a les poblacions de més de mil habitants. El silenci humà daquests migdies comparat amb el parlar continu de les ciutats és lintent nostre per resumir un instant democió, allò que aquells que som de ciutat busquem quan sortim fora. I no ho trobem. La naturalesa somiada de la natura. Aquell alleujament bucòlic. Però la natura no és innocent. És un lloc infernal. És una celebració constant de lassassinat (W. Herzog, director de cinema), un camp de batalla.\nUn referent bucòlic per parlar de la guerra civil? Una arcàdia feliç, premi de Narrativa Pare Colom 2010, ens situa al Mallorca a començament de la guerra. Ens mostra lengranatge criminal falangista daquell juliol del 36 quan a Mallorca lescriptor Llorenç Villalonga (Palma, 1897-1980) col·labora amb el Movimiento, que alhora vol executar tots aquells intel·lectuals autòctons que anys enrere van desprestigiar la seva novel·la Mort de dama (1931). Dentrada Una arcàdia feliç és una aproximació valenta de lautor, Miquel López Crespí, a la guerra civil, una anàlisi sense complexos lluny del maniqueisme i de la visió compacte que tenim dels territoris de parla catalana davant el conflicte bèl·lic. La novel·la es construeix a partir del retrat  lesmicolament- psicològic de Salvador Orlan, protagonista que encarna el pes de la biografia real de Llorenç Villalonga i de lunivers literari de lescriptor, en especial, de Bearn o la sala de les nines (1961).\nEl retrat de Salvador sens presenta sobre tres eixos. Primer: la ràbia envers les crítiques dels companys escriptors autors de poca volada. Una endogàmia hermètica i servil. No es tracta dun sentiment de venjança sinó dun despit intel·lectual cap a allò que tant sestima la literatura- però que no és correspost pel professionalisme mediocre. Segon: la República, el triomf democràtic de la vulgaritat i labsurd confrontat als anys previs, de tertúlies amb aires aristocràtics i amors de dones estrangeres. I tercer: el pas del temps que allunya la infantesa. Tot plegat davant un futur sense descendència que provoca lobsessió de mirar enrere.\nMirar enrere la recerca del temps perdut. M.Proust. Referent de Llorenç Villalonga i que López Crespí sap utilitzar en la construcció de la narració, a través de quinze capítols i dues línies temporals de diferent mesura: una abasta la presència a Mallorca de lescriptor G.Bernanos i la fugida amb lesclat de la guerra. Una segona ens fa mirar la fugida dOrlan/Villalonga a Bearn després que el Movimiento volgués utilitzar lescriptor com a testimoni per executar els intel·lectuals republicans.\nEl silenci més absolut és la nostra resposta en aquest dia que ja sha perdut en la fondària dels calendaris Una arcàdia feliç té lhabilitat gairebé matemàtica de convertir la línia recta del temps en un cercle. Un cercle que de tant recorrel provoca una força centrífuga i engolidora. López Crespí té el mèrit de saber empastifar aquell record bucòlic del passat, de saber embrutar la melangia típica del record amb el pes de la culpa, amb la sang de la guerra perquè al final, la naturalesa somianda dels records sigui, en essència, un malson i allò que es rememora sigui, en part, inexistent.\nNo és la primera vegada que torna'm-hi torna-hi des del 2005 ençà que va començar el blog. "Palma amb mà esquerra", "Converses de Cafè", "BITamines"... han estat alguns dels seus prismes.\nFa quasi 3 anys que el vaig tancar. Nous horitzons que havíen d'arribar suggerien focalitzar-se a més de la necessitat de tancar una etapa: 20 anys d'home públic, 30 de militància administrativa...\n...però restava el compromís cívic, la ciutadania.\nAixò és el que encetam ara: la necessitat de parlar, de compartir punts de vista per a que "el que és de tots i de totes" sigui cada dia millor.\nSon Badoc. Son, perquè és un lloc, un punt, un espai de trobada.\nI Badoc perque n'hi ha un que bada, que som jo. Badar és abstreure’s, encantar-se, mirant alguna cosa.\nBadar he badat sempre però ara t'ho contaré en aquesta plagueta digital. Compartiré aquí aquelles coses que trob tafanejant per aquí i per allà i que crec poden ser d'interès per a que "el que és de tots i de totes sigui cada dia millor". Sense més pretensions que la pública reflexió.\nReflexió de cabòries no sol·licitades encara que, si ets per aquí deu ser perquè alguna convergència hi pot haver ;-)\nUna altra manera de veure Noè, que no és la de Hollywood.\nÉs la de Robert Graves, en versió de qui perpetra aquest quadern electrònic.\nAquí en teniu l'original: After the Flood.pdf\nNoè recobra el colomí\nque al bec li porta un branquilló\nd’una olivera que vol dir\nque, si Déu vol parar els ruixats,\nel món encara pot florir.\nSem, Cam i Jàfet fan un crit,\nperò esperar se’ls farà llarg,\nfins que Noè no hagi sortit\ni, contemplant els encontorns,\ndigui quin fat els està escrit.\n“L’aigua que Déu ens va enviar,\non ha quedat?” Qui ho sap és Déu.\nNoè veié un immens fangar\namb bocs negats, i amb ametllers\namb flor que malda per guaitar.\n“Nois atrevits, quedeu aquí!\ntot aquest llot d’aquí al voltant\nel sol o el vent l’han d’endurir\nsi és que volem posar uns taulons\nal flanc de l’arca, i descendir.”\nEsposa i fills que el volen bé,\nvaques i xais, pots de llavors,\nbastó, ronsal, xorrac, paller:\nNoè preveu viure feliç\namb tot el que ha de menester.\nCanteu amb goig al cel tot clar,\nNoès superbs del temps present!\nBé que sovint hem d’albirar\n(tot lamentant-nos, més o menys)\nfanguers que el sol no eixugarà,\nés un regal l’arc de color\ni el vi de Déu és vi de goig,\ni, si Ell fa anar a l’escorxador\nla mala gent, l’adorarem,\nmentre ens ofega la pudor.\nLas transmisiones secretas de Yang Chen Fu.\nHola amigos de Long River. Toni mencionó en la práctica del Miércoles un punto del decálogo de Yang Chen Fu.\n1.La energía de lo alto de la cabeza debe ser ligera y sensible. 2.Hundir el pecho y erguir la espalda.3. Relajar la cintura. 4.Distinguir entre lleno y vacío. 5.Hundir los hombros y doblar los codos. 6.Usar la mente y no utilizar la fuerza. 7.Unidad de lo superior y lo inferior del cuerpo. 8.Unidad de lo interno y lo externo. 9.Continuidad en la forma sin interrupción.10. Buscar la quietud dentro del movimiento.\nCap.II Piedras de Toque del Tai Chi. Las Transmisiones secretas de la Familia Yang. Douglas Wile. Ed. Tao. Madrid 2007\nEn Putin no s'ha compromès amb Nova Rússia, segons Izvestia.\nL'escriptor Eduard Limonov fa crítica a la insuficiència del govern en suport de Donetst i de Lugansk (Izvestia, 26.08.2014).\nEn Limonov - i molsts d'altres intel·lectuals russos - considera que el govern rus ha deixat a la seva sort la població russa del sud-est de la Ucraïna, i que ha tolerat el genocidi practicat per l'exèrcit de Kíev al Donbass.\nL'argument primordial dels crítics afirma que si el govern de Rússia reconeix com a russos als russòfons de Nova Rússia, llavors és inadmissible que no intervingui de manera que impedeixi la política genocida de la Junta de Kíev.\nS'ha de saber: Al referèndum del mes de maig, el vot a favor de la independència guanyà de forma aclaparadora al Donetsk i a Lugansk.\nPer altra banda, queda clar que la població afectada pel desastre humanitari ha cercat refugi, en massa, a Rússia.\nHe pensat que seria bo difondre l'article d'En Limonov a l'oceà català. Així, si voleu, podeu baixar la següent web Ja n'hi ha prou de fer de gentleman!.\n[07/09] I Col·loqui Internacional d'Educació Llibertària - Neves - Filippi - Bour - Malicet - García Viñas - Ballester - Prat - Claramunt\n- Roberto das Neves: El 7 de setembre de 1907 neix a Pedrogão Grande (Leiria, Centre, Portugal) l'escriptor, periodista, poeta, historiador, maçó, esperantista, grafòleg, naturista i anarcoindividualista Roberto Barreto Pedroso das Neves, també conegut com Ernst Izgur. Estudià secundària a Coïmbra (Coïmbra, Centre, Portugal), on residia amb sos pares i sos quatre germans. Després estudià els primers anys de la carrera de Ciències Historicofilosòfiques. Juntament amb son amic Vasco de Gama Fernandes, fou un dels primers estudiants que van ser detinguts i empresonats arran del cop militar del «28 de Maig» de 1926. L'any següent va ser detingut per distribuir uns pamflets satírics antifeixistes que havia redactat reivindicant les idees anarquistes i entre els quals destaca O Espectro de Buiça, sobre la deportació d'antifeixistes a les colònies africanes. En 1928 ingressà, sota el nom de Satã, en la lògia maçònica«Rebeldia» de Lisboa, afiliada al Gran Orient Lusità Unit (GOLU), força perseguit per la dictadura. En 1929 va ser novament detingut com a director del periòdic A Egualdade,òrgan de la Federació Regional dels Anarquistes del Nord (FRAN). Jutjat, fou condemnat a la deportació a colònies penitenciàries africanes, però la seva pena fou commutada, gràcies al moviment de solidaritat al seu favor que s'engegà, per la de tres mesos de presó a Lisboa. En 1930 fou de bell nou empresonat per difondre «idees subversives» durant un tancament estudiantil del grup anarquista de la Facultat de Medicina de la Universitat de Coïmbra en suport de la insurrecció que s'havia produït a l'illa de Madeira contra la dictadura, tancament en el qual fou ferit d'un tret per la policia. En 1931, després d'interrompre els seus estudis a Coïmbra, marxà com a periodista d'O Primeiro de Janeiro a Espanya. A Madrid entrà a formar part del moviment anarquista i ajudà a la reestructuració de la Federació Anarquista de Portuguesos Exiliats (FAPE) i col·laborà en Rebelião,òrgan oficial d'aquesta organització. Va conviure amb altres portuguesos exiliats, com ara Jaime Cortesão, Jaime de Morais, Alberto Moura Pinto i, fins i tot, el coronel Velez Caroço, entre d'altres, i va viure la bohèmia madrilenya. De bell nou a Portugal, s'instal·là a Lisboa, on col·laborà en diversos periòdics i entrà en la nòmina del diari O Século. En acabar els estudis historicofilosòfics, passà a interessar-se per la psicologia i la parapsicologia, especialitzant-se en grafologia. En aquestaèpoca va fer amistat amb nombrosos periodistes, dissidents i anarquistes, com ara José Barão, Emídio Santana, Mário de Oliveira, Marques da Costa, Inocêncio da Câmara Pires, José Magalhães Godinho, Filipe Mendes, Carvalhão Duarte, Henrique de Barros, Piteira Santos, Castro Soromenho, etc., i molt especialment amb el poeta Adeodato Barreto. En 1934 publicà a Rio de Janeiro, sota el pseudònim de Ernst Izgur, el llibre Assim falaram profetas. En els anys de la dictadura salazarista va ser detingut en diferents ocasions. Durant la Guerra Civil i la posterior dictadura franquista, ell i la seva companya, la sufragista espanyola María Jesusa Saiz y Díaz, ajudà nombrosos refugiats espanyols clandestins a aconseguir documentació per poder sortir de la península. Quan esclatà la II Guerra Mundial, emigrà al Brasil amb sa companya i sa filla, instal·lant-se a Rio de Janeiro. D'antuvi treballà en diferents periòdics i en 1946 fundà i dirigí l'editorial i llibreria Germinal, on publicà llibres sobre el pensament anarquista, el naturisme –fou membre de la Sociedade Naturista– i en contra de la dictadura salazarista. L'Editorial Germinal també publicà nombroses traduccions a l'esperanto d'autors clàssics (Goethe, Tolstoi, Malatesta, Krishnamurti, Wilde, London, Relgis, etc.). Col·laborà activament amb el Brazilia Instituto de Esperanto i fundà l'Esperanto Klubo; fent de professor, publicant un Curso de Esperanto, editant fins al 1945 la revista esperantista Cidadão do Mundo i fou el coautor d'un Dicionário Português-Esperanto e Esperanto-Português, que mai no es publicà. En 1948 ingressà en la maçoneria brasilera, però tingué problemes per a mantenir el seu nom Satã, considerat contrari als principis de la societat, però finalment fou acceptat. També dedicà molts d'esforços intel·lectuals en la fundació i el desenvolupament de l'Institut de Recerques Grafològiques a Rio de Janeiro, el qual edità la seva tesi de llicenciatura Os temperamentos e as suas manifestações gráficas, presentada a la Universitat de Lisboa. El 24 de gener de 1951 el dipòsit de llibres de l'Editorial Germinal patí un sospitós incendi. En 1952 publicà el seu poemari Assim Cantava um Cidadão do Mundo. Poemas que levara o autor treze vezes aos cárceres do Santo Oficio de Salazar i dos anys després O diário do Dr. Satã. Comentáriosàs escorrências cotidianas da sifilização cristã. Participà en diverses iniciatives de grups d'exiliats polítics portuguesos i puntualment col·laborà amb els comunistes reunits al voltant del periòdic Portugal Democrático. També col·laborà, amb els seus amics maçons, en la revista socialista Oposição Portuguesa. Fou membre de la junta directiva del Centre d'Estudis Socials «José Oiticica». En 1968 aquesta junta directiva va ser detinguda per la policia política brasilera i ell empresonat en una base militar de la Força Aèria a l'illa do Governador; 12 dies després fou alliberat en espera de judici. Jutjat l'any següent, va ser absolt. En els anys seixanta es casà per segona vegada amb una antiga estudiant d'esperanto, Maria Angélica de Oliveira, amb qui tingué un fill, també anomenat Roberto. En 1979 publicà una crítica al marxisme sota el títol Marxismo, escola de ditadores. Roberto das Neves va ser empresonat 13 vegades (11 a Portugal i dos al Brasil), però poques vegades va ser jutjat i mai no va ser condemnat. Durant sa vida col·laborà en nombroses publicacions anarquistes, com ara Ação Direta,A Aurora, A Batalha, Cidadão do Mundo,A Comuna, O Libertário, A Plebe,O Povo, Relações Anarquistas,Remodelações, República, O Século, O Vegetariano, etc. El seu anarquisme era anarcoindividualista en la línia de Max Stirner i E. Armand i sempre es mostrà en oposició a l'anarquisme col·lectivista de Mikhail Bakunin. Roberto das Neves va morir el 28 de setembre de 1981 a Rio de Janeiro (Rio de Janeiro, Brasil).\n- Bruno Filippi:El 7 de setembre de 1919 mor a Milà (Llombardia, Itàlia) el militant anarcoterrorista Bruno Filippi. Havia nascut el 30 de març de 1900 a Liorna (Toscana, Itàlia). Va ser el primer de sis germans i son pare feia de tipògraf. Sa família es va traslladar a Milà quan era infant. En 1915 ja era conegut per la policia, que el va qualificar d'«element perillós». Aquest mateix any va ser detingut durant una manifestació antimilitarista portant una pistola sense bales però encara calenta, fet pel qual va ser empresonat un temps. Va ser col·laborador habitual del periòdic anarcoindividualistaIconoclasta! Després de la guerra, en 1919, la crisi social esclata arreu d'Itàlia i en els enfrontaments entre revolucionaris i policia a Milà sempre és present. Se li atribueixen, juntament amb altres joves anarquistes, diverses accions: explosió d'una bomba la Palau de Justícia, atac amb àcid sulfúric al capitalista Giovanni Breda i explosió d'una bomba a ca seva, i atemptat amb explosius a la casa d'un ric senador. El 7 de setembre de 1919, sobre les 21 hores, Bruno Filippi va morir a conseqüència de l'explosió de la bomba que portava adossada al Circolo dei Nobili (Cercle dels Nobles), que es trobava al piano nobile (primer pis) del cafè-restaurant Biffi, a la Galleria Vittorio Emanuele II de Milà (Itàlia). La bomba va explotar uns minuts abans del previst. Entre el 12 i el 13 de juliol de 1920, a Milà, van processar els anarquistes còmplices de l'atemptat del Circolo dei Nobili: Guido Villa, Aldo Perego, Elena Melli i Maria Zibardi; Perego va ser condemnat a 12 anys de presó i Villa a 10. En 1920 els redactors d'Iconoclasta! van reunir els articles de Bruno Filippi i els van publicar en forma de fullet sota el títol Scritti postumi. En 2004 l'escriptor Francesco Pellegrino va publicarLibertà estrema. Le ultime ore dell'anarchico Bruno Filippi, novel·la biogràfica sobre Filippi.\n- François Malicet: El 7 de setembre de 1927 mor assassinat per un lladregot el militant llibertari François Malicet. Havia nascut el 15 de maig de 1843 a Nouzon (Ardenes, França). Membre del grup anarquista «Les déshérités» (Els desheretats) de Nouzon, creat el 1892. Va fer amistat amb Fortuné Henry, germà d'Émile Henry, arran d'una conferència que va fer a la regió. En 1903 Malicet va participar a l'assaig de colònia comunista llibertària d'Fortuné Henry a Aiglemont, però per mor d'una diferència amb un altre colon, Mounier, la deixarà. Barber de professió i aleshores anarquista, va fer seva una divisa que arribarà a ser molt popular:«Et du boyau du dernier prêtre, serrons le cou du dernier flic» (I dels budells del darrer capellà, penjarem el darrer poli).\n- José García Viñas: El 7 de setembre de 1931 mor a Melilla (Nord d'Àfrica) el militant anarquista i internacionalista José García Viñas. Havia nascut el 3 de novembre de 1848 a Màlaga (Andalusia, Espanya) i era fill del conegut llibreter i editor progressista José García Taboadela. Estudiant de medicina a Barcelona, va formar part del nucli de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) creat per Giuseppe Fanelli des de la seva creació. Va assistir al Congrés Obrer de Barcelona de 1870 en representació d'El Arahal i va ser molt actiu en diverses comissions. Va ser membre del grup fundador barceloní de l'Aliança de la Democràcia Socialista bakuninista, l'abril de 1870. També va assistir al famós Congrés de Còrdova (1872-1873) per Barcelona, on va formar part de la comissió encarregada de la publicació del butlletí. L'11 de juny de 1873 va signar el manifest en pro del municipi lliure quan s'acabava de proclamar la República Federal i va ser delegat per l'internacionalisme ibèric, sota el pseudònim d'Antonio Sánchez, en els congressos internacionals de Ginebra (1873), Brussel·les (1874) --on va defensar amb vigor l'anarquia i els acords bakuninistes de Saint-Imier--, Berna (1876), Verviers (1877) i Gante (1877). En 1873 va ser nomenat secretari del Comitè de Salut Pública de Barcelona, on es va mostrar molt radical en afirmar que la vaga general havia de ser insurreccional. Va ser membre del Consell Federal de l'AIT entre 1875 i 1877 i en 1880. A finals de 1880 va abandonar la militància, però sense deixar els contactes i l'interès pel moviment anarquista, i va tornar a Màlaga, sembla que per discrepàncies ideològiques amb Rafael Farga i Pellicer i amb Josep Llunas i Pujols, que defensaven tàctiques legalistes i principis col·lectivistes, i pel malestar pel buit que pensava se li feia per no tenir les«mans calloses» (no ser un obrer manual), sobre tot per part del mallorquí Francesc Tomàs i Oliver. La seva importància durant els anys setanta va ser enorme --se n'ha dit que era un dictador del Consell Federal i un anarquista autòcrata--, va ser amic de Bakunin i de Kropotkin --aquest es va allotjar a ca seva a Barcelona--, va dirigir les revistes La Federación (1869) i La Revista Social (tant a Manresa com a Barcelona, 1872-1880), va comptar amb molts partidaris entre els treballadors gràcies a la seva professió mèdica, i es va mostrar en tot moment com a home d'acció i de lluita --amb Paul Brousse es va apoderar durant alguns dies de l'Ajuntament de Barcelona el juny de 1873 durant la insurrecció republicanofederal. Fidel partidari de les tàctiques insurreccionals i il·legalistes, va ser més anarquista que societari, ja que pensava que el societarisme era una nociva tendència reformista. Quan va abandonar la militància va viure a Màlaga i des de 1902 a Mellilla, on va exercir la seva professió amb esperit social com a metge titular, director de la Casa dels Socors, decà del Cos Mèdic de la Beneficència i director del Centre Higiènic entre 1923 i 1927. A Melilla va conèixer l'anarcosindicalista Paulino Díez Martín i va ser testimoni de les seves noces civils (1919) i el va curar en 1922. En 1929 va mantenir correspondència amb Max Nettlau i en 1930 va ser entrevistat per Salvador Cano Carrillo. Va ser fundador, delegat i col·laborador de l'organització georgista Lliga per a l'ImpostÚnic i va publicar diversos articles en el seu periòdic El ImpuestoÚnico, sempre amb una forta orientació social. En 1931, a instàncies de l'Agrupació Socialista de Melilla, la conjunció republicanosocialista el va incloure en la llista de regidors donades les simpaties que gaudia en els cercles obrers. Va ser enterrat civilment acompanyat per una representació d'obrers de diferents gremis. Va traduir i prologar alguns fullets de Paul Guillaume (Ideas sobre la organización social, Bosquejos históricos), va publicar l'opuscle Cuestión de la Alianza (1872) i l'obra Breves nociones geográficas de Europa y en particular de España (1867); i la seva tesi acadèmica va ser Apuntes para el estudio médico-higiénico de la miseria (1877).\n- Pere Prat Nogués: El 7 de setembre de 1959 mor a Andorra l'anarcosindicalista Pere Prat Nogués, conegut com Sbert. Havia nascut el 6 de maig de 1904 a Terrassa (Vallès Occidental, Catalunya). Afiliat al sector fabril de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Terrassa, prengué part en els fets revolucionaris de febrer de 1932 a Terrassa, que tingueren com a resultat la presa de l'Ajuntament de la ciutat i la proclamació del comunisme llibertari. Detingut, fou condemnant en 1934 a 12 anys de presó. Amb l'amnistia proclamada arran de la victòria del Front Popular en 1936 recobrà la llibertat. Durant la Revolució espanyola jugà un paper destacat en les col·lectivitzacions locals. Amb el triomf feixista, passà a França i fou internat a camps de concentració i en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) que l'envià a treballar en la fortificació de la Línia Maginot. L'estiu de 1940 fou detingut per les tropes alemanyes i enviat al camp de concentració de Mauthausen i destinat al comando de treball Staller. El setembre de 1944 fou nomenat representant de la CNT i de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) dins del Front Nacional Antifeixista (FNA), organització clandestina que organitzà la resistència i la insurrecció del camp de Mauthausen. En 1945, després de l'Alliberament, s'instal·là a Andorra on participà en les xarxes d'ajuda a la resistència a l'interior de la Península.\n- Joan Claramunt Vilamajó: El 7 de setembre de 2009 mor a Montpeller (Llenguadoc, Occitània) l'anarcosindicalista Joan Claramunt Vilamajó –a vegades el seu primer llinatge citat com Claramount. Havia nascut el 18 de gener de 1911 a Albesa (Noguera, Catalunya). Ben aviat entrà a formar part del moviment llibertari. Arran dels fets insurreccionals de 1934, va ser tancat en un vaixell-presó ancorat a Barcelona. Lluità com a milicià en la guerra civil i amb el triomf franquista passà a França, on patí els camps de concentració d'Agde, Argelers i Sant Cebrià. Cinc membres de sa família van ser deportats a Mauthause-Gusen, on son pare (Josep Claramunt Segura) morí; son germà Llorenç havia mort al front de Terol. Després de la II Guerra Mundial s'establí a Cornonterral (Llenguadoc, Occitània), on milità en la Federació Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i, quan aquesta desaparegué, en la de Montpeller, de la qual un temps en fou secretari. A començament dels anys 2000, participà en les activitats de l'Ateneu «Louise Michel» de Perpinyà. Trobem articles seus enCenit, Le Combat Syndicaliste i Espoir. Sa companya fou Genoveva Giribet, que fou col·lectivista durant la guerra a Suquets (Horta de Lleida, Catalunya). Joan Claramunt Vilamajó va morir el 7 de setembre de 2009 a Montpeller (Llenguadoc, Occitània).


By Conèixer Canals on 20 diciembre, 2018 No Comments\nVisites a la noticia: 4.027\nEl Mercat de la Terra se celebrarà el proper diumenge 23 a l’Albereda\nXàtiva, La vella aspiració dels productors d’alls tendres de Xàtiva de comptar amb un producte amb denominació d’origen està més a prop d’arribar a bon terme. El proper 23 de desembre, amb motiu de la celebració d’una nova edició del Mercat de la Terra, es posaran a la venda les primeres garbes conreades a partir de la llavor autòctona elaborada per l’associació de productors d’alls tendres de Xàtiva, iniciativa requerida per la certificació de qualitat CV.\nEl primer tinent d’alcalde, Miquel Lorente ha senyalat que “per primera vegada, l’all tendre amb certificat de qualitat tindrà un punt de venda, que a més a més recuperarà l’antiga tradició dels allers que la vespra de Nadal eixien a vendre el seu producte a la font del Lleó”. Lorente creu que “aquesta certificació de qualitat impulsa un producte 100% xativí”.\nEn aquesta ocasió, el Mercat de la Terra s’instal·larà a l’Albereda Jaume I i serà a l’emplaçament de la Font del Lleó on s’ubique la parada per a la venda dels alls tendres. L’horari del Mercat de la Terra serà de 10 a 20 hores, però els alls només es vendran fins a les 14 hores. A més a més, hi haurà degustacions de tapes elaborades amb alls tendres pel cuiner xativí José Reig, entre les quals trobarem la famosa coraella, plat que tradicionalment es guisava per a la Nit de Nadal i que s’ha volgut recuperar per a l’ocasió.\nCom en altres convocatòries, el Mercat de la Terra comptarà amb 37 parades de diversos productes de proximitat, sent la seua filosofia la posada en valor dels productes alimentaris de l’horta de Xàtiva i dels pobles veïns. El Mercat de la Terra busca convertir-se en una referència d’aquest tipus d’oferta comercial en el territori de les Comarques Centrals\nA les parades del Mercat de la Terra s’oferiran productes com ara pa, mel, hortalisses, embotits, formatges, vins i molts altres baix el paràmetre de presentar un producte bo, net i just. Això es tradueix en presentar una oferta de productes autòctons, conreats amb respecte al medi ambient i amb uns preus justos, per tal de contribuir a la protecció de determinats oficis arrelats a la tradició i amb un futur incert.


Cavall Fort és una revista adreçada al públic infantil i juvenil, feta en català, que ajuda els seus lectors a adquirir el gust per la lectura, els desvetlla la curiositat pel món que els envolta i els estimula la creativitat.\nUn obsequi extra en fer la subscripció a qualsevol de les seves revistes: Cavall Fort o El Tatano.\nEl Centre de Cultura Contemporània de Barcelona organitza i produeix exposicions, debats, festivals i concerts, alhora que fomenta la creació a partir de les noves tecnologies i llenguatges i impulsa la investigació artística.\n20% de descompte en les entrades per a les exposicions.\nCENTRE APÍCOLA MELMURIA\nEl centre d'interpretació apícola Melmuria és una iniciativa creada per divulgar la cultura i la tradició del món de la mel i les abelles. Les abelles, a banda de produir mel i altres productes, són responsables de la vida del 80% de les plantes (fruites i vedures) per les seves accions polinitzadores.\nAl centre d'interpretació Apícola Melmuria es pot conèixer el mon de l'apicultura passant per un recorregut interactiu i per espais sensorials, com les visites a les arnes, on viuen les colònies d'abelles, o la degustació de mels.\n10% de descompte en l'entrada al museu\n10% de descompte en la participació en activitats\nEl cinema Nàpols de Barcelona està especialitzat en cinema d'autor i pel·lícules documentals en versió doblada.\nPreu de 'dia de l'espectador' tota la setmana.\nCremallera de Montserrat forma part dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. És l'únic mitjà de transport que et deixa al bell mig del Santuari de Montserrat, en 15 minuts de trajecte i envoltat per la silueta de la muntanya, oferint una visió privilegiada i espectacular de l'entorn. Es pot deixar aparcat el cotxe al pàrquing gratuït i pujar a Montserrat amb el Cremallera.\n10% de descompte al comprar els billets directament a taquilles (Cremallera).\n10% de descompte en el preu del funicular.\nEls billets es poden comprar en qualsevol estació dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya\nL'Ara és un diari creat per un grup d'emprenedors del àmbits periodístic, editorial i empresarial català, que publica notícies i anàlisis d'actualitat, fent una aposta ferma per la comunicació digital i 2.0.\nSubscripció bimensual gratuïta a l'ARA Premium, l'edició digital del diari. (*)\nI durant el primer any de subscripció:\n45% de descompte en la subscripció anual impresa de 7 dies, pagant un total de 295€.\n44% de descompte en la subscripció trimestral impresa de 7 dies, per un total de 75€ /trimestre.\n40% de descompte en la subscripció anual impresa de caps de setmana (divendres, dissabte i diumenge), per un total de 170€ anual.\n36% de descompte en la subscripció trimestral impresa de caps de setmana (divendres, dissabte i diumenge), per un total de 45€.\n33% de descompte en la subscripció anual digital, per un total de 60€.\n(*) Clicant en aquest enllaç pots subscriure't : https://subscripcions.ara.cat/promocions/xarxameg\nEl Diari de Girona té com a missió informar de les principals noticies de les comarques gironines ,en llengua catalana. El diari va ser fundat al 1943 amb el nom Los Sitios, i progressivament va canviar el seu nom, primer a Los Sitios-Diari de Girona, durant els inicis de la democràcia, i als 80 es va quedar amb Diari de Girona, introduïnt-hi també el català.\nUn 15% de descompte en la suscripció al Diari de Girona.\nEcobotiga La Fageda és un establiment que ven productes de ecològics, per a la llar i de puriecultura ecològica. Ha estat distinguit per la Generalitat de Catalunya amb el segell d'establiment RSE (socialment responsable), exemple de bones pràctiques, per contribuir a un estil de vida més saludable.\n10% de descompte en els productes d'higiene i cosmètica (el·laborats sense transgènics ni amb experimentació amb animals)\n10% de descompte en els llençols i tovalloles, fetes amb cotò orgànic antial·lergic, produit al Perú de manera sostenible.\n5% de descompte en la resta de productes (brèssols, sabates, joguines, mobles, petits electrodomèstics, etc) tots el·laborats amb materials tractats amb cura i per portar un estil de vida més saludable.\nNo es poden acumular les promocions\nQueden exclosos de l'oferta els llibres, productes multimèdia i els horts urbans\nL'Ecomuseu Farinera és una institució que vol donar a conèixer tot el relacionat amb el món del pa i la localitat de Castelló d'Empúries.\nReducció d'un 25% del preu en l'entrada\nEls albergs d’Equity Point sempre busquen, dintre de les ciutats, aquelles localitzacions que aportin el màxim valor a l'estada.\nUn 5% de descompte en el preu de l'estada a tots els seus albergs (Barcelona, Girona, Londres, Madrid, Lisboa i Marrakesh), i els llençols i les tovalloles gratis si l’estada és de més de 3 nits. (Per a gaudir del descompte s'ha de fer la reserva a través del web d'Equity Point; el descompte s'aplica un cop a l'alberg ensenyant el carnet)


Obertura de comptes de la Generalit...\nat Iuris.doc :: Marketing de contenidos ::\nObertura de comptes de la Generalitat a Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió Octubre 2011 Aquesta obra està subjecta a una llicència Reconeixement 3.0 de Creative Commons. Sen permet la reproducció, la distribució, la comunicació pública i la transformació per generar una obra derivada, sense cap restricció sempre que sen citin els autors i no es contradigui amb la llicència específica que pugui tenir una imatge i que és la que preval. La llicència completa es pot consultar a http://creativecommons.org/licenses/by/3.0/es/legalcode.ca.1 2.\n1. Reunió presencial2 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 3.\n2. Fitxa de preobertures Preobertura d’un compte a les xarxes socials3 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 4.\n3. Creació d’avatar i fons4 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 5.\n4. Obertura del compte5 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 6.\n4. Obertura del compte 4.1 Excel correu corporatiu.6 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 7.\n4. Obertura del compte 4.2 Registre a Twitter i autenticació del correu.7 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 8.\n4. Obertura del compte 4.3 Configuració del perfil i disseny.8 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 9.\n4. Obertura del compte 4.4 Integrar Twitter amb Cotweet.9 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 10.\n4. Obertura del compte 4.5 Obrir perfil a bit.ly per al compte de Twitter.10 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 11.\n4. Obertura del compte 4.6 Integrar bit.ly amb perfil de Twitter a Cotweet.11 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 12.\n4. Obertura del compte 4.7 Convidar administradors i editors. Ensenyament12 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 13.\n4. Obertura del compte 4.8 Si se sincronitza amb RSS: crear dlvr.it (si el dept. no en té).13 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 14.\n5. Afegir comptes al directori14 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 15.\n6. Difusió del compte a la xarxa15 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 16.\n7. Convidar a la CoP virtual i presencial editors i administradors16 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 17.\n8. Donar accés a l’aplicació de mètriques17 Obertura de comptes de la Generalitat a Twitter. Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió. Octubre de 2011 CC – BY 3.0 18.\nGràcies! Obertura de comptes de la Generalitat a Direcció General d’Atenció Ciutadana i Difusió Octubre 2011 Aquesta obra està subjecta a una llicència Reconeixement 3.0 de Creative Commons. Sen permet la reproducció, la distribució, la comunicació pública i la transformació per generar una obra derivada, sense cap restricció sempre que sen citin els autors i no es contradigui amb la llicència específica que pugui tenir una imatge i que és la que preval. La llicència completa es pot consultar a http://creativecommons.org/licenses/by/3.0/es/legalcode.ca.18 Recommended


Magistral Internacional Ruibal (2008) (games of Andres Rodriguez Vila)\n2. A Rodriguez Vila vs D Contin 1-0 30 2008 Magistral Internacional Ruibal C02 French, Advance\n4. L Liascovich vs A Rodriguez Vila ½-½ 44 2008 Magistral Internacional Ruibal C69 Ruy Lopez, Exchange, Gligoric Variation


Cambrils ofereix un nou servei d’atenció psicològica adreçat a persones LGBTIQA+ | Diari de Tarragona\nTambé s’amplia el servei especialitzat que ja es prestava a les dones amb malestar emocional\n21/10/2021 13:02 | Actualizado a 21/10/2021 13:02\nEl Departament de Polítiques d’Igualtat de l’Ajuntament de Cambrils ha engegat aquest octubre un nou servei d’atenció psicològica adreçat dones i a persones LGBTIQA+.\nAmb la incorporació d’una psicòloga especialitzada en gènere i LGBTIQA+ es cobreixen els dos serveis municipals adreçats als dos col·lectius. Per una banda, s’ofereix per primera vegada una atenció especialitzada a les persones LGBTIQA+ i al seu entorn familiar si aquest també ho precisa en el marc del Servei municipal d’Atenció Integral adreçat al col·lectiu LGBTIQA+. Per l’altra, s’amplia el servei d’atenció psicològica ja existent del Servei municipal d’informació i atenció a les dones, oferint una atenció a les dones que presentin malestar emocional, no derivat de situacions de violència masclista.\nEs pot concertar cita amb el servei d’atenció psicològica a través del telèfon 977 79 45 79 (Ext.2107/2226) o els correus electrònics siad@cambrils.org o sai@cambrils.org.\nEl Servei d’Atenció Integral LGBTIQA+\nEl Servei d'Atenció Integral (SAI) a la diversitat afectiva, sexual i de gènere LGBTIQA+ de l'Ajuntament de Cambrils ofereix atenció de qualitat i de proximitat a les persones del col·lectiu i al seu entorn i de forma especial a aquelles que pateixen, han patit o estan en risc de patir discriminació o violència per identitat i/o expressió de gènere o d'orientació sexual.\nEl SAI és també un servei de sensibilització i informació dirigit a la ciutadania i a les entitats del municipi per tal de visibilitzar la diversitat afectiva, d'orientació sexual i d'identitat i/o expressió de gènere i prevenir la LGBTIQA+fòbia.\nEl Servei d’Informació i Atenció a les Dones\nEl Servei d’Informació i Atenció a les Dones (SIAD) atén tot tipus de qüestions relacionades amb l’exercici dels drets de les dones i ofereix assessorament legal en temes vinculats al dret civil, penal i de família, així com en qüestions relacionades amb el dret laboral i les situacions d'assetjament moral, sexual, per raó de sexe o diversitat sexual.\nTambé s'ofereix atenció psicològica, que ara s’amplia, per superar situacions de patiment emocional prestant una atenció especial a la superació de les situacions de violència masclista, acompanyant a les dones en el seu procés de recuperació.\nSón serveis gratuïts i confidencials, on professionals de diferents disciplines donen resposta a totes les demandes, ja sigui de manera directa o per coordinació i/o derivació a altres serveis municipals o supramunicipals.


About: Antoni Puig Duran\nAntoni Puig Duran, conegut com s'Abat Baralleta (Llucmajor, Mallorca, 1728 - Granada, 1773), fou un eclesiàstic mallorquí. Antoni Puig rebé la seva formació bàsica a Llucmajor on aprengué llatí. Posteriorment assolí el grau de batxiller en filosofia el 1752 i el de doctor en teologia el 1753 a la Universitat Lul·liana de Mallorca. En aquests anys d'estudi fou organista de la parròquia de Llucmajor (1747-54). El 1754 s'ordenà prevere i el 1755 el rei Ferran VI li conferí una de les capellanies de Santa Anna de l'Almudaina de Palma, i el 1771 una canongia a la col·legiata del Salvador de Granada. El 1772 fou designat abat de la col·legiata d'Olivares de Granada.\nAntoni Puig Duran, conegut com s'Abat Baralleta (Llucmajor, Mallorca, 1728 - Granada, 1773), fou un eclesiàstic mallorquí. Antoni Puig rebé la seva formació bàsica a Llucmajor on aprengué llatí. Posteriorment assolí el grau de batxiller en filosofia el 1752 i el de doctor en teologia el 1753 a la Universitat Lul·liana de Mallorca. En aquests anys d'estudi fou organista de la parròquia de Llucmajor (1747-54). El 1754 s'ordenà prevere i el 1755 el rei Ferran VI li conferí una de les capellanies de Santa Anna de l'Almudaina de Palma, i el 1771 una canongia a la col·legiata del Salvador de Granada. El 1772 fou designat abat de la col·legiata d'Olivares de Granada. El 1963 fou proclamat fill predilecte de la ciutat de Llucmajor. (ca)\nAntoni Puig Duran, conegut com s'Abat Baralleta (Llucmajor, Mallorca, 1728 - Granada, 1773), fou un eclesiàstic mallorquí. Antoni Puig rebé la seva formació bàsica a Llucmajor on aprengué llatí. Posteriorment assolí el grau de batxiller en filosofia el 1752 i el de doctor en teologia el 1753 a la Universitat Lul·liana de Mallorca. En aquests anys d'estudi fou organista de la parròquia de Llucmajor (1747-54). El 1754 s'ordenà prevere i el 1755 el rei Ferran VI li conferí una de les capellanies de Santa Anna de l'Almudaina de Palma, i el 1771 una canongia a la col·legiata del Salvador de Granada. El 1772 fou designat abat de la col·legiata d'Olivares de Granada. (ca)\nAntoni Puig Duran (ca)


Horizonte Seafront Suites Illa de Creta Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 4.245 allotjaments a Illa de Creta.\nDrapanias Kissamou, Mithimna, Illa de Creta, Grècia, 73400 - Veure al mapa\n"Absolutely fabulous! The greatest place we have ever been on..."\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Fournadhos, Horizonte Seafront Suites és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHorizonte Seafront Suites ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar, àrea de fumadors.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, llits extrallargs (> 2 metres), nevera, articles de tocador, plat de dutxa a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Fournadhos, el Horizonte Seafront Suites és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els comentaris (27) Parelles (17) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (5) Grups (3)


L'Institut de Ciències Fotòniques i Pallapupas guanyen els premis Ignasi Pujol i Tatiana Sisquella\nMaravillas Rojo serà reconeguda amb una menció especial durant la gala de lliurament dels guardons, que tindrà lloc aquesta tarda\n3 min. Barcelona 02/11/2015 13:54\n651x376 Pallapupas rebrà el premi Tatiana Sisquella / PALLAPUPAS Pallapupas rebrà el premi Tatiana Sisquella / PALLAPUPAS\nL' Institut de Ciències Fotòniques (ICFO) serà guardonat aquest dilluns a la tarda amb el premi ARA Fundació Bancària La Caixa Ignasi Pujol al foment de l'emprenedoria, i Maravillas Rojo rebrà una menció especial. Pel que fa al premi ARA Fundació Bancària La Caixa Tatiana Sisquella a la contribució social, el guardó recaurà en Pallapupas. Els premis, que enguany arriben a la segona edició, es lliuraran en una cerimònia que tindrà lloc al Palau de la Música Catalana i que formarà part de l'acte de celebració del cinquè aniversari de l'ARA, que tindrà com a moment culminant un concert de Jordi Savall.\nEl jurat dels premis ha reconegut la tasca de l' ICFO "per la recerca, la docència i l’impuls del sector industrial en l'àmbit de les ciències de la llum i de totes les disciplines en què la fotònica tingui incidència". Aquesta institució, fundada l'any 2002 i amb seu al Parc Mediterrani de la Tecnologia, acull una vintena de grups de recerca que treballen en més de 50 laboratoris, i col·labora amb centres de recerca líders, universitats, hospitals i diverses empreses privades d'àmbit local i d'arreu del món.\nPer la seva banda, Maravillas Rojo, que va ser secretària general de Treball del ministeri de Treball i Immigració entre els anys 2008 i 2010 i va presidir Barcelona Activa entre el 1995 i el 2007, rebrà una menció especial en reconeixement de "la seva trajectòria en el foment de l’emprenedoria i la seva tasca en la promoció econòmica, ocupació, comerç, turisme i innovació". Rojo, nascuda a Barcelona el 1950, ha ocupat càrrecs de responsabilitat executiva en organismes com el port de Barcelona, Mercabarna, el Consorci de la Zona Franca o el Parc Tecnològic del Vallès, i des del 2004 és la secretària general del Centre Iberoamericà de Desenvolupament Estratègic Urbà (CIDEU). Aquesta trajectòria la converteix en una experta en el disseny i execució de polítiques actives d'ocupació, creació i creixement d'empreses i en la promoció de la innovació.\nPel que fa al premi Tatiana Sisquella, distingirà Pallapupas "per la seva tasca d' humanització dels processos hospitalaris i de prevalença del subjecte per sobre de la malaltia mentre duri el procés", per "posar l’humor com a eina fonamental per poder fer front a les situacions adverses que es viuen al voltant d’una malaltia" i per "fer riure infants, gent gran i persones que pateixen alguna malaltia mental en els moments més durs". Fundada a Barcelona l'any 2000, aquesta ONG agrupa diversos pallassos que treballen per fer més agradable l'estada als hospitals dels infants que pateixen malalties greus.