4a Botifarrada PopuL'Har 2019Ajuntament de L'Hospitalet\nArts escèniques (50)\nCiència i tècnica (16)\nActivitats al carrer (12)\n4a Botifarrada PopuL'Har 2019\nBotifarrada del Centre d'Esplai Xixell\nData: 17 de març de 2019\nHora: 11:30 a 16:00 hores\nASS. CENTRE D'ESPLAI XIXELL\nPunts d'inscripció/venda: VENDA DE TIQUETS: fins el 12 MARÇ L'horari de venda de tiquets és de dilluns a divendres de 16:00h a 19:30h i els dimecres de 10:00h a 14:00h.\nLloc: Parc de la Remunta, entrada superior del parc.\nUn any més, volem tornar a organitzar un diumenge inoblidable per gaudir tots plegats de la 4a Botifarrada PopuL’Har, que es realitzarà davant de la nostra seu al Parc de la Remunta. (entrada superior del parc.).\n11:30h Activitats i tallers, exposició de cotxes Clàssics\n13:30h Inici del dinar\nCOST: Podeu comprar els vostres tiquets a la secretaria del Esplai tant de manera individual com grupal. El preu es de 6€ per persona fins el 12 de març\nEn el menú entra: la botifarra, seques, patata al caliu, pa amb tomàquet, all i oli/maonesa, beguda i postres. (També tenim menú vegetarià).\nI si vols, pots participar al concurs de pastissos!!! -Bases del concurs pel pastís:\nl pastís pot tenir les dimensions que vulgueu.\nEl jurat valorarà tant el gust com la presentació del mateix.\nEls pastissos han de ser sense nata o crema.\nEl pastís serà compartit amb tots els presents.\nHi ha premis! Així que no t’ho pensis més i anima’t.\nLa Botifarrada PopuL’Har és fruit del treball conjunt i voluntari d’entitats, associacions i comerços… del barri. Volem promoure una activitat comunitària i de barri on tothom està convidat a gaudir-la.\nLa Botifarrada té un caire solidari i, enguany, tots els beneficis aniran destinats al Projecte d’Infants amb necessitats educatives especials de l’Esplai Xixell, per a garantir la seva participació i integració a les activitats de lleure en els programes diaris i períodes de vacances.\nEnguany, a a partir de les 11:30h presentant el vostre tiquet podreu recollir la vostre cadira i accedir lliurement a la zona de taules. (Cada taula acull a unes 8 persones).\nLes persones que participen en el concurs de pastissos, han de portar-lo a la carpa habilitada a partir de les 12:30h (recodem que els pastissos no poden portar ni crema ni nata).\nVolem gaudir de la Botifarrada tant com tu! Per això demanem col·laboració per respectar els horaris establerts, per a mantenir els espais nets ( fer ús de les escombraries habilitades) i per garantir una bona convivència entre tots i totes!\nCirc Raluy a Bellvitge


UGANDA: Els goril·les de muntanya | Africanlanders\nEl goril·la de muntanya és un dels goril·les més coneguts gràcies a les investigacions de Dian Fossey i a la pel·lícula dels “Goril·les en la boira”. També és conegut gràcies a King-Kong que, tot i destruir la ciutat de Nova York, ha fet que aquest animal tothom el reconegui fàcilment de seguida que el veu.\nSón els primats més grans de tots els que existeixen i els que evolutivament s’assemblen més a la nostra espècie. Es diu, que fa molts anys, una tribu africana va trobar un animal que s’assemblava als humans més que tots els altres que coneixien. Eren tan semblants que van decidir anomenar aquell animal com a “goril·la”, que volia dir “persona peluda”.\nDurant segles, aquests preciosos animals van ser estigmatitzats com “dimonis negres” i molts van renegar sobre l’origen africà de l’home i la nostra similitud amb ells. Compartim el 99% del material genètic. Avui en dia, el coneixement d’aquesta estreta relació entre l’home i els goril·les avança de la mateixa manera que afecta l’amenaça de la seva extinció.\nActualment hi ha dues espècies de goril·la: el goril·la occidental (Gorilla Gorilla) i el goril·la oriental (Gorilla Beringei). Els goril·les de muntanya són una subespècie del goril·la oriental (Gorilla Beringei Beringei).\nAquests goril·les, només habiten a dos llocs muntanyosos de l’Est de l’Àfrica: el bosc impenetrable de Bwindi a Uganda i les muntanyes de Virunga, partides en tres parcs nacionals de tres països diferents: el parc nacional Virunga a la República Democràtica del Congo, el parc Nacional de Mgahinga Gorilla a Uganda i el Parc Nacional dels Volcans a Ruanda (PNV).\nSón una espècie en perill d’extinció. Només queden uns 1000 individus en tot el món, amenaçats per la pèrdua de l’habitat , la caça furtiva i la transmissió de malalties dels humans, especialment de les infeccions respiratòries que causen el 20% de les morts sobtades en aquests mamífers.\nTot i això, hi ha una petita esperança: la població està augmentat poc a poc i han deixat de ser considerats en perill crític dins la llista vermella d’animals en extinció.\nAquests animals mesuren entre 1.65 i 1.80 m (com els humans) i pesen entre uns 140 a 200 kg. Normalment els mascles pesen el doble que les femelles. Tenen el pèl més llarg i fosc que la resta dels goril·les que li permeten viure en grans altituds i el protegeixen del fred. Cada individu es sol identificar fàcilment pels seus trets nasals propis. Com els humans, són capaços de riure i de plorar.\nEls goril·les de muntanya cohabiten en grups socials que es desplacen i s’alimenten col·lectivament durant el dia i descansen junts durant la nit. Els grups solen ser entre 5 i 30 membres, però els més habituals són de 10. Cada grup està liderat per com a mínim un mascle dominant conegut com “l’esquena platejada”. Durant el pas dels anys, el pèl del llom de tots els mascles canvia de negre a platejat (als 14 anys), però només el més fort es convertirà en el líder del grup, protegint-lo, prenent les decisions i trobant aliments. No tots els mascles doncs, arriben a ser líders d’un grup. Si una mare mor o abandona el grup, el mascle d’esquena platejada s’encarrega de la criança de la cria fins que ella abandona el grup.\nEl líder del grup esquena platejada és doncs, l’eix principal de tot el grup. Quan aquest mor, el grup es veu molt afectat i pot provocar que el grup es dissolgui si no és que hi ha algun mascle que el rellevi.\nEls grups normalment doncs, estan formats per un goril·la esquena platejada, diferents femelles i els goril·les joves i cries. De vegades però, hi ha grups de goril·les formats per més d’un mascle esquena platejada que són germans o pare-fill. També es poden trobar, mascles solitaris o que formen grups on només hi ha mascles. Els goril·les joves mascles, habitualment (però no sempre) abandonen el seu grup familiar que han nascut quan el pèl del seu llom comença a tornar-se platejat i al cap d’uns anys de solitud, formaran un grup nou amb femelles. Les femelles també canvien de grup quan tenen entre uns 6-10 anys a un grup ja establert o s’aparellen amb un mascle solitari formant un grup nou. Serà als 10 anys normalment, quan s’aparellen i tenen les primeres cries. Un de cada tres cries que neix mor abans dels tres anys de vida. A la vegada, cada femella només s’aparella cada 4-5 anys.\nUn goril·la adult té la força equivalent a 10 homes grans, pel que fa que quan un goril·la mascle de muntanya es dona cops al pit, aquests puguin escoltar-se a més d’un radi d’un quilòmetre entre la selva. Es diuen que aquests cops al pit, semblants a un tambor, poden tenir una funció reproductiva per cridar l’atenció de les femelles, o també amenaçadora, per tal de dissuadir altres mascles rivals amb el colpeig que dona informació sobre la mida corporal del rival i la capacitat competitiva, com també una forma de permetre la identificació de cada individu.\nEls goril·les són animals pacífics i tranquils, normalment se’ls veurà desparasitant els seus companys, relacionant-se entre ells i jugant. Hi ha poques ocasions que sorgeixen conflictes entre ells, i aquestes són majoritàriament quan dos grups es troben i competeixen per la zona de menjar o per l’aparellament dels mascles amb les femelles dins de grups que hi ha més d’un mascle o entre grups diferents. Les cries viuen amb les seves mares durant els primers quatre anys de vida.\nEls goril·les són herbívors. Passen quasi tot el dia buscant menjar i menjant fulles, arrels, herbes, tiges, escorces, flors i fruites. Algunes vegades també mengen petits insectes o cucs. Un goril·la adult pot menjar fins a 35 kg al dia. Als goril·les els agrada molt descansar i relaxar-se quan estan buscant aliment. Quan es fa fosc, solen dormir a les branques dels arbres on cada goril·la es construeix cada tarda el seu propi niu. Només les mares comparteixen el seu niu amb les seves cries.\nSón considerats animals molt intel·ligents, de fet se’ls considera un dels animals més intel·ligents del planeta. Són coneguts per l’ús d’eines com pals o pedres per obrir cocos, mesurar la profunditat d’un riu o espantar possibles depredadors. També en captiveri, alguns han après dels humans a utilitzar un llenguatge de signes.\nPoder compartir una hora de temps al costat d’aquests goril·les de muntanya en llibertat és una experiència inoblidable que sempre recordarem. Nosaltres ho vam poder viure des del Bwindi Impenetrable Forest, en el sector de Nkuringo. Si vols saber-ne més sobre la nostra experiència allà, pots clicar aquí.\nLa regió de Kapchorwa és una de les zones més boniques d'Uganda. Amb un paisatge muntanyós que es troba situat a la vall del Rift i als peus del Mount Elgon, aquesta zona alberga diferents plantacions de cafè i plataners, carreteres ondulants enmig de valls, rius...


Noranta nous agents de Mossos es despleguen a la regió policial del Camp de Tarragona | ReusDigital\nNoranta nous agents de Mossos es despleguen a la regió policial del Camp de Tarragona\nSe centraran en la seguretat al carrer durant un període d'un any\nper Reusdigital.cat, Reus, Catalunya | 11 d'octubre de 2021 a les 13:00 |\nEl conseller Elena ha acompanyat el desplegament dels 90 nous agents dels Mossos al Camp | ACN\nTot coincidint amb el desplegament de 90 nous agents de Mossos d'Esquadra a la regió policial del Camp de Tarragona, el conseller d'Interior, Joan Ignasi Elena, ha admès que els botellots continuen preocupant el cos de seguretat, però ha insistit en la necessitat de "focalitzar la dimensió" de la situació per poder-la abordar. En aquest sentit, ha fet una crida als empresaris de l'oci nocturn i administracions locals per treballar plegats amb aquest objectiu.\nLa dotació de mitjans i recursos al cos dels Mossos d'Esquadra és vital per fer front al fenomen dels botellots, tal com ha destacat Elena. En aquesta línia, s'ha mostrat convençut que la nova promoció que s'ha desplegat arreu del país ajudarà a la gestió de l'espai públic.\nEn el cas del Camp de Tarragona, aquest dilluns s'han incorporat 90 nous agents (dels quals una dotzena que es quedaran a la ciutat de Tarragona), mentre que a les Terres de l'Ebre n'han estat 45. Es tracta d'una promoció que arriba després d'anys sense convocatòries d'accés al cos de seguretat, una situació que ha provocat un dèficit d'agents a les comissaries.\nLes tasques dels nous policies se centraran en la seguretat al carrer durant un període d'un any. En relació a la formació dels nous agents, els que s'han destinat a la regió del Camp de Tarragona tenen coneixements específics en l'àmbit de risc químic.\nPel que fa als recursos que es preveuen al cos, enguany els Mossos tindran 400 nous vehicles que se sumen als 400 que es van incorporar al 2020. En els propers mesos però, es licitarà una nova contractació de vehicles.\nPer revertir el dèficit d'agents a les comissaries, des de la conselleria d'Interior es preveu incorporar anualment uns 750 agents. L'any vinent però, està previst que es faci una promoció de 860 agents arreu del territori català, amb l'objectiu de garantir els drets i les llibertats de la ciutadania.\nD'altra banda, enguany prop d'un 30% dels agents de la nova promoció són dones, el que es tradueix en 200 noves policies. Elena ha assenyalat que es tracta d'una tendència que va a l'alça i que cal fomentar per incorporar les dones en tots els àmbits, especialment, en les àrees de comandament.\nPer això, ha anunciat una nova campanya per incrementar l'interès d'aquesta part de la societat per formar part dels diferents comandaments dels Mossos d'Esquadra. En referència a les reclamacions històriques per part dels sindicats sobre un uniforme adaptat a les condicions climatològiques adverses, el conseller d'Interior ha anunciat que abans de l'estiu es donarà resposta a la uniformitat. Aquest hivern però, els agents ja tindran al seu abast roba tèrmica per poder fer la seva feina sense patir pel fred.\nTerritori, El Camp, Joan Ignasi Elena, Interior, Mossos d'Esquadra, policia, agents de policia, regió policial del Camp de Tarragona


Onco-Hematologia i Cures Pal·liatives | Col·legi de Fisioterapeutes de Catalunya\nCol. 12733 Raquel Sebio Garcia\nCol.6336 Elena Fernandez Barbadillo\nCol.1085 Gemma Calaf Valls\nCol.4896 Cristina Pallarols Short\nCol.5096 Carolina Garcia Cabeza\nCol.6434 Laura Nadal Garriga\nCol.8508 Cristina Escobar Llombart\nCol. 9503 Denys Santa Marina\nCol.10093 Alba Caballé Serra\nCol.11352 MªRemedios Ruiz\nEls avenços mèdics en els tractaments i el diagnòstic, cada vegada més precoç, de les malalties oncològiques i onco-hematològiques, fan que el càncer esdevingui, en molts casos, una malaltia crònica, ja que n'augmenta la incidència però disminueix la mortalitat.\nAquest fet, juntament amb l'envelliment progressiu de la població, justifica l'augment de la prevalença de persones amb càncer.\nAixí doncs, moltes persones amb càncer poden esperar tornar a una vida normalitzada, encara que no estan exemptes de desafiaments. Com a contrapartida als efectes beneficiosos de tractaments com la quimioteràpia, cirurgia, radioteràpia, corticoides, tractaments hormonals, etc. poden aparèixer efectes secundaris, com dificultat per a la mobilització articular, cansament, pèrdua de força, alteració de l'equilibri i la coordinació, problemes respiratoris, dolor, osteoporosi, limfedema, incontinència urinària, problemes a la pell i la cicatriu... La pròpia malaltia també pot causar molts d'aquests problemes. Per tant, tant la malaltia com els efectes secundaris dels tractaments poden provocar dèficits que afectin la qualitat de vida de la persona amb càncer.\nL'oncologia potser no és un dels àmbits clàssics de la Fisioteràpia, però en canvi té molt a aportar, atès que juga un paper determinant abans, durant i després de la malaltia.\nEntenent la malaltia com un procés, la Fisioteràpia pot ajudar en totes les seves fases. Des de la prevenció de la malaltia promovent estils de vida saludable, la prevenció de les complicacions derivades dels tractaments, la recuperació després dels tractaments, i també en situació de malaltia avançada, dins l'equip de cures pal·liatives.\nL'objectiu general de la Fisioteràpia en oncologia és millorar la funcionalitat i la qualitat de vida del pacient, ajudant-lo a adaptar-se a la seva nova situació en tots els aspectes i intentant reduir al màxim les seqüeles de la malaltia i els tractaments. Tot això ho fem des de l'acompanyament al pacient i les persones del seu entorn.\nDes de la Comissió defensem la intervenció del fisioterapeuta en tot el procés oncològic i en tots els àmbits assistencials.\nPromoure l'exercici físic en el pacient oncològic durant la fase de tractament actiu de la malaltia.\nDifusió i actualització sobre la prevenció del limfedema secundari en processos oncològics.\n2020-2021. Difusió del rol del fisioterapeuta oncològic en diferents àmbits sanitaris (serveis de rehabilitació, oncologia, atenció primària, etc.) i socials (associacions de pacients).\n15/02/2021 Notícia de mitjans\nUna campaña reconoce la labor del fisioterapeuta oncopediátrico\n01/10/2019 Notícia del Col·legi\nParticipa al Marina Walktrail i col·labora en la lluita contra el càncer


Enviar aquesta notícia per e-mail Imprimir aquesta notícia societat 20. 07. 2021 Compartir a Twitter Compartir a Facebook\nSalvador Macip: "El test d'antígens no és un passaport per fer el que vulguem"\nEl professor d'Estudis de Ciències de la Salut de la UOC, a l'entrevista de TV de L'H\nLes farmàcies venen des d’avui els test d’antígens d’autoprotecció sense recepta. El professor Salvador Macip ha dit que no han de ser un passaport per fer allò que vulguem sinó que cal fer-se molts i no un d’esporàdic i, a més, cal fer-los d’una manera adequada.\nEl professor Macip ha recordat que el test d’antígens no és sinònim de “fer vida normal pel fet que surti negatiu. Segurament no estaràs contagiat però hi ha força falsos negatius i cal anar en compte”. Macip ha tornat a recordar la validesa de les vacunes però “tot recordant que no són una garantia completa ja que no aturen la infecció sinó que redueixen els efectes de la malaltia”.\nRespecte de la possibilitat que arribi en un futur no massa llunyà una nova variant, Salvador Macip no ho descarta. “Pot ser molt infecciosa i un exemple és l’actual Delta i sí pot aparèixer una que s’escapi del anticossos que hem fet. No cal tirar els daus i esperar que passi sinó reduir al màxim les possibilitats de contagiar-nos”.\nLa tan esperada immunitat de grup encara està lluny i el professor Macip afirma que “crec que arribarem encara que és difícil fer una previsió perquè no sabem quan i quines noves variants vindran. Anem tard però posar el fre està bé i les mesures restrictives són lògiques com el cas de Catalunya i veig molt malament el que ha decidit el govern del Regne Unit de fer vida normal com si la pandèmia no existís”.


La tercera edició de la 4h BTT Resist-Ter se celebrerà el proper dissabte 24 de Maig de 2014, a la població de Torroella de Montgrí, amb inici a les 16h i final a les 20h.\nPublicat per C.C. Baix Ter a 10:40


▷ ⭐El temps a Sant Pere Pescador⭐ - eltemps24.cat\nEl temps 24 » El temps a Sant Pere Pescador\nA continuació pots veure la previsió del clima de Sant Pere Pescador per demà, si desitges veure la informació més actualitzada del temps a Sant Pere Pescador en aquesta secció tindràs la possibilitat de trobar totes les dades perquè puguis planificar la teva setmana.\nSant Pere Pescador és una població de la província de Girona a Catalunya en concret pertany de la comarca Alt Empordà, i disposa de 1.437 habitants segons el cens més actualitzat. A continuació tens la informació del clima per a les pròximes hores a Sant Pere Pescador. Podràs trobar de la previsió de temperatura, vent i temps i cal ressaltar que la temperatura màxima serà de ºC i la temperatura mínima serà de ºC.\nPrevisió del temps a Sant Pere Pescador avui\nara tens la informació meteorològica per a les hores següents a Sant Pere Pescador tens tot el detall de temperatura, vent i temps i cal Posar èmfasi que la temperatura màxima s’espera que sigui de ºC i la temperatura mínima serà de ºC.\nPrevisió del temps a Sant Pere Pescador demà\nEn aquesta part de la web pots veure tota la informació de la previsió del clima de Sant Pere Pescador per demà, pots veure la informació de les pròximes hores i pots veure la previsió general per demà.\nMeteorologia a Sant Pere Pescador per als propers dies


Bibliografia de Constantí Llombart - Constantí Llombart\nBibliografia de Constantí Llombart\nPer Artur Ahuir i López\n(Acadèmia Valenciana de la Llengua)\nDe l'autor. Principals obres de Llombart\n1872. Niu d'abelles: epigrames llemosins, València, 1872.\n1873. Trece días de sitio o los sucesos de Valencia. Hi ha edició moderna: Crònica de la revolució cantonal, València, Eliseu Climent, ed., 1973.\n1873. Flores y perlas: poesías morales. València, 1873. Junt a Sanmartín i Aguirre.\n1875. Lo Rat Penat: Calendari llemosí corresponent al present any (...). Compost ab la distinguida colaboració dels més reputats escritors de València, de Catalunya i de les Illes Balears per En Constantí Llombart. València, 1874-1883, deu volums.\n1876. ¡La sombra de Carracuca!: juguete cómico-lírico bilingüe en un acto y en verso. València, 1876. Junt a Lluís Cebriàn Mezquita.\n1876. Mulet, Francesc, (O.P.) (1624-1675), Obres festives composes segons antiga, general y molt rahonable tradició. València, 1876.\n1877. «En Joaquim Balader. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1877.\n1877. El Pare Mulet, semanari impolític y Bou solt, davall la direcció de Constantí Llombart. València, Josep Maria Blesa, 1877.\n1877. Melonar de Valensia; cabótes y calaveres: galeria de retratos de personaches selebres dibuixats a la ploma, en serio y en broma y en lenguache bilingüe, València, 1877. Junt a Sanmartín i Aguirre.\n1877. Viciana, Rafael Martí de, Libro de alabanças (de) las lenguas hebrea, griega, latina: Castellana y Valenciana. Compilado por Martín de Viziana. Barcelona, reimpressió facsímil de l'edició impresa en València en casa de Joan Navarro el 1574 i reproduïda per Constantí Llombart a València l'any 1877 en la Librería de Francisco Aguilar.\n1878. Abelles y abellerols: sent y un epigrames. València, Llibreria de Manuel Vilar, 1878.\n1878. Excel·lències de la llengua llemosina: discurs panegírich llegit en la solemne sesió inaugurativa de Lo Rat Penat. València, 1878.\n1878. «N'Eduard Escalante. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1878.\n1878. Tabal y donsayn: festes, costums y mals visi: pintats a la valensiana.\n1878. Tipos d´auca: retratos, carases y carasetes.\n1879. «En Jacint Labaila. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1879.\n1879. «En Fèlix Pizcueta. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1879.\n1879. «En Teodor Llorente. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1879.\n1879. Los Fills de la Morta Viva: apunts biobibliogràfichs per la història del Renaiximent lliterari llemosí en València. València, 1879.\n1880. Ensayo de ortografía lemosino-valenciana, obra premiada en els Jocs Florals de 1880.\n1882. Lo darrer agermanat: episodi dramàtich en un acte. València, 1882.\n1884. Matilde: historia de una modista. València, 1884.\n1884. La Suíza valenciana: guía de Buñol y sus alrededores. València, 1884.\n1884. Lo Rat Penat: Periòdich lliterari quincenal orgue oficial de la Societat d'amadors de les glòries valencianes, redactat per escriptors valencians, catalans y mallorquins, dirigit per Constantí Llombart. València, 1884-1885.\n1887. Escrig y Martínez, Don José. Diccionario valenciano-castellano. Tercera edición corregida y aumentada con un considerable caudal de voces, frases, locuciones, modismos, adagios y refranes, de que las anteriores carecían, y precedida además de un nuevo prólogo, la biografía de su autor, y un Ensayo de Ortografía lemosino-valenciana por una sociedad de literatos bajo la dirección de D. Constantino Llombart. València, 1887. Imprenta de Pasqual Aguilar.\n1887. La copa d'argent: llegenda del segle XVI. València, 1887.\n1887. Valencia antigua y moderna: Guía de forasteros, la más detallada y completa que se conoce. València, 1887.\n1889. Diario de un peregrino a Tierra Santa. Traducció de l'obra de Jacint Verdaguer per Constantí Llombart. València, 1889.\n1890. La Cruz Blanca: apropósito en un acto y en verso. València, 1890. Junt a Ramon Andrés Cabrelles.\n1892. Aires de mi tierra: poesías gallegas. Madrid-Valencia, Bernardo Rico-Francisco Sempere. Traducció al castellà de l'obra de Manuel Curros Enríquez. Madrid-València, 1892.\nL'agüela Puala. Sarsueleta còmica en un acte. Paròdia de la sonàmbula. València (s.n). Junt a Ricard Cester.\nAHUIR LÓPEZ, A., PALAZÓN LOUSTAUNAU, A., Hª de la Lliteratura en llengua valenciana. Vol. II. Segles XVI-XX. València, Real Acadèmia de Cultura Valenciana, 2002.\nAHUIR LÓPEZ, A., LÓPEZ VERDEJO, V., Antologia de la poesia patriòtica valenciana. (1808-1996). València, l'Oronella, 1996.\nALMELA I VIVES, F., «La literatura en Valencia durante la primera mitad del siglo XX». Levante, 2 de gener, 1951.\n——, Panorama històric de la Literatura Valenciana. València. Publicacions dels cursos de llengua i cultura valencianes de Lo Rat Penat, 1955.\n——, «El Liceo Valenciano (sus figuras y sus actividades)» dins Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, XXXVIII, Castelló de la Plana, 1962.\nALPERA, L., «Actituds lingüístiques dels lexicògrafs valencians del segle XIX». Caplletra, 11. 1991.\nANDRÉS CABRELLES, R., Biografia de Constantí Llombart. Treball que optà al Premi Excma. Diputació de València en els Jocs Florals de lo Rat Penat de l'any 1952.\nARACIL, R., «Introducció a Crònica de la revolució cantonal», València, Eliseu Climent, ed., 1973.\nBARBER I BAS, F., «Prólogo» al Diccionario Valenciano-Castellano, 3ª ed., d'Escrig J., imprenta de Pasqual Aguilar, València, 1887.\nBERNAL, A., FABREGAT, F., «Alguns apunts per a la història social del valencianisme polític», Afers, 4, 1986.\nBLASCO LAGUNA, R., Poesia política valenciana. De la monarquia absoluta a la Segona República, València, Eliseu Climent ed., 1979.\n——, La premsa al País Valencià (1790-1983), València, IAM, 1983.\n——, Estudis sobre la literatura del País Valencià (1859-1936). L'Alcúdia, 1984.\n——, Constantí Llombart i Lo Rat Penat. València, Diputació de València, 1985.\n——, «Els valencians de la Restauració. Estudi sobre la composició de la societat valenciana del 1874 al 1902 (I)», Estudis romànics, XVIII, Barcelona, Institut d'Estudis Catalans, 1981-83 (1986).\n——, «Els valencians de la Restauració. Estudi sobre la composició de la societat valenciana del 1874 al 1902 (II)», Estudis romànics, XIX, Barcelona, Institut d'Estudis Catalans, 1984-86 (1986).\n——, «Llengua i pàtria al País Valencià durant la Renaixença», dins Caplletra, 4. 1988.\nCASACUBERTA, J. M., «Constantí Llombart, admirador i traductor de Jacint Verdaguer», dins la Revista Valenciana de Filologia, vol. I-2, València, 1951.\nCERVERA BAÑULS, D., La prensa valenciana en su aportación a la Renaixença. València, Ajuntament, 1976.\nCLIMENT MARTÍNEZ, J. D., L'interés per la llengua dels valencians (segles XV-XIX). Sèrie Minor. València, Consell Valencià de Cultura, 2003.\nCOLOMINA, J., «Joaquim Martí Gadea com a lexicògraf i com a dialectòleg». Caplletra, 11. 1991.\nCUCÓ, A., BLASCO LAGUNA, R., El pensament valencianista (1868-1939). Antologia. Barcelona, Diputació, 1992.\nCUCÓ, A., El valencianisme polític (1874-1936). València. Eds. Garbí, 1971.\nESCRIG MARTÍNEZ, J., Diccionario valenciano-castellano. Tercera edición corregida y aumentada con un considerable caudal de voces, frases, locuciones, modismos, adagios y refranes, de que las anteriores carecían, y precedida además de un nuevo prólogo, la biografía de su autor, y un Ensayo de Ortografía lemosino-valenciana por una sociedad de literatos bajo la dirección de D. Constantino Llombart. València, 1887. Imprenta de Pasqual Aguilar.\nFENOLLAR, J., (Llorente Falcó, Teodor). «Cómo se inició el movimiento renacentista literario en Valencia». Almanaque de Las Provincias para 1935. València, 1935.\nFERRANDO FRANCÉS, A., Consciència idiomàtica i nacional dels valencians. València, Universitat de València, 1980.\nFERRER, E., Literatura i societat. País Valencià, segle XX. València, 3 i 4, 1981.\nFURIÓ, A., Història del País Valencià. València, Alfons el Magnànim, IVEI, 1995.\nFUSTER, J., Nosaltres els valencians. Barcelona, Edicions 62, 1962.\n——, La decadència al País Valencià. Barcelona, Edicions 62, 1986.\nGARCÍA FRASQUET, G., Literatura i societat a la comarca de la Safor (1833-1936). IIFV. València-Barcelona, 2000.\n——, Sermons satírics, violes d'or i capellans (La Safor 1890-1936). Saó. València, 1996.\nGUARNER, Ll., Poesía y verdad de Vicente W. Querol. València, Institució Alfons el Magnànim, 1976.\nHERRÁIZ, J. L., REDÓ, P., Republicanisme i valencianisme (1868-1938): la família Huguet. Castelló de la Plana, Publicacions de la Universitat Jaume I, 1995.\nIGUAL ÚBEDA, A., Història de Lo Rat Penat. Ajuntament de València, València, 1959.\nLAGUNA, A., Historia del periodismo valenciano. 200 años en primera plana. València, Generalitat Valenciana, 1990.\nLEÓN ROCA, J. Ll., Constantí Llombart. ed. Lo Rat Penat. València, 1995.\n——, Vicente Blasco Ibáñez. València, 1990.\n——, Blasco Ibáñez y la Valencia de su tiempo. València, Ajuntament, 1978.\nLLORENTE OLIVARES, T., «El movimiento literario en Valencia en 1888». Las Provincias. Almanaque para 1890.\nLLORIS I VALDÉS, M., Constantí Llombart. València, Institució Alfons el Magnànim, 1982.\nLLUCH I SOLER, M., Constantino Llombart. Apuntes biográficos. València, Librería de Manuel Vilar, 1879.\nMAGDALENA NOMDEDÉU, J. R., El Marqués de Campo, 100 años después. València. Ajuntament, 1990.\nMARTÍNEZ RODA, F., Et alii. Historia de Lo Rat Penat. Lo Rat Penat. València, 2000.\nMIQUEL I VERGÉS, J., «La Renaixença a Mallorca i a València», Revista de Catalunya, 1934.\nMIRALLES, R., SIRERA, J. Ll., Teatre dramàtic de començaments del segle XX. València, Biblioteca d'autors valencians nº 27, Edicions d'Alfons el Magnànim, 1993.\nNAVARRO BORRÀS, E., «Constantí Llombart», Avant, núm. 17 (València, 23 de març 1931).\nNAVARRO CABANES, J., Premsa valenciana… escrita en nostra llengua… (1856-1927). València, 1928.\nNAVARRO REVERTER, J., El renacimiento de la poesía provenzal en España. Madrid, 1914.\n——, Teodor Llorente. Su vida y sus obras. Barcelona, s.d.\nNICOLÁS, M., Bernat i Baldoví i el seu temps. València, Universitat de València, 2002.\nORTEGA, E., Vicent Boix. Aproximació biogràfica al romanticisme valencià. València, Edicions Alfons el Magnànim, 1987.\nPANIAGUA, J., PIQUERAS, J. A., Diccionario biográfico de políticos valencianos 1810-2003. València, Diputació de València, 2003.\nPEERS, A., Historia del movimiento romántico español. Madrid, 1954.\nPIZCUETA, A., «Constantí Llombart», Taula de Lletres Valencianes, 11, València, 1928.\nPUIG I TORRALVA, J. M., «En Constantí Llombart. Apunts biogràphichs», dins Lo Rat Penat. Calendari llemosí corresponent al any 1882, pp. 145-147.\nRAFANELL, A., «El llemosinisme valencià a la darreria del segle XIX». Caplletra, 11. 1991.\nRIBELLES COMÍN, J., Bibliografía de la Lengua Valenciana. Tomo IV (Siglo XIX). Madrid, 1978. Hi ha reproducció facsímil de l'edició de Madrid. Imprenta de la Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos, en Diputació de València, 2001.\nRIQUER, M de., Història de la Literatura Catalana. Barcelona, Ariel.\nROCA RICART, R., Teodor Llorente, el darrer patriarca, ed. Bromera, Alzira, 2004.\nSANCHIS GUARNER, M., La llengua dels valencians. València, 3 i 4, 1972.\n——, «L'evolució de la llengua literària en els escriptors valencians de la Renaixença», Criterion, XVII, 1963.\n——, Renaixença al País Valencià, València, 3 i 4, 1968.\n——, La ciutat de València. Síntesi d'història i de geografia urbana. València, Ajuntament, 1972.\n——, El sector progressista de la Renaixença valenciana. Universitat de València. València, 1985.\n——, Els inicis del teatre valencià modern, 1845-1874. València, IFV, 1980.\nSANSANO, G., CASTAÑO, J., Sainets il·licitans de la Restauració (1874-1896). Institut de cultura «Juan Gil-Albert». Alacant, 1997.\nSIMBOR ROIG, V., «La Renaixença al País Valencià», dins Caplletra, 4. Revista de Filologia, 1988.\n——, «Llorente, "La Opinión" i la Renaixença», dins Caplletra, 4. Revista de Filologia, 1988.\n——, Els orígens de la Renaixença valenciana. Universitat de València, València, 1980.\nSIRERA, J. Ll., Història de la literatura valenciana. IAM. València, 1995.\n——, Passat, present i futur del teatre valencià. IAM. València, 1981.\nSOLER I GODES, E., «In memoriam. Ramón Andrés Cabrelles», Valencia Atracción, febrer 1958, núm. 277.\nTRAMOYERES BLASCO, Ll., «La lliteratura llemosina dins lo progrés provincial», dins Los Fills de la Morta Viva, pàgs. IX-XX. València, 1879.\nTUBINO, F. M., Historia del renacimiento literario contemporáneo en Cataluña, Baleares y Valencia. Madrid, 1880.\nVALLS, J. F., Prensa y burguesía en el XIX español. Antrophos, Barcelona, 1988.\nVENTURA, V., «Als cent anys de la mort de Constantí Llombart». Caplletra, 16. 1994.\nVERDAGUER, J., Obres completes. 5ª edició. Selecta. Barcelona, 1974.\nVERGER, E. J., «La Poesia valenciana de la Restauració (1874-1902)», dins de Caplletra, 4.\n——, «Nota sobre la poesia del segle XIX». Antologia dels poetes valencians, II, El segle XIX. IAM. València, 1984.\n——, Antologia dels poetes valencians. El segle XX. Biblioteca d'autors valencians nº 15, ed. Alfons el Magnànim, València, 1988.\nVILA MORENO, A., El valencià: llengua menyspreada. Real Acadèmia de Cultura Valenciana. Sèrie filològica. Núm. 12. València, 1993.\nVV.AA., Llibre d'or dels Jocs Florals. València. ed. Lo Rat Penat, 1895.\nVV.AA., Flors d´enguany. Lo Rat Penat. III. València, 1897.\nVV.AA., Capolls de rosa. Lo Rat Penat. IV. València, 1897.\nVV.AA., Nuestra Historia, 7, vols. València, Mas-Ivars, 1980.\nVV.AA., Lo Rat Penat. Sèrie Minor. Consell Valencià de Cultura. València 1996.


Una estudiant reflexiona en un mural, a Sant Pere Pescador, sobre el mur de Berlín - Empordà\nUna estudiant reflexiona en un mural, a Sant Pere Pescador, sobre el mur de Berlín\nAlba Panyella Bonet, de 16 anys, ha dedicat l´estiu a elaborar el seu treball de recerca de batxillerat, centrat en el separador alemany\n12·09·16 | 07:45\nL'Alba Panyella amb el mural de Sant Pere Pescador. EMPORDA.INFO\nAlba Panyella Bonet, de 16 anys, ha dedicat l'estiu a elaborar el seu treball de recerca de batxillerat, centrat en el mur de Berlín. El projecte conté una part teòrica, el gruix de la qual l'ha documentat viatjant amb la seva família a la capital alemanya, i una part pràctica, un mural, que ha pintat en una paret del pavelló de Sant Pere Pescador, en què llança un missatge educatiu entorn de la integració de les persones.\nL'obra artística de l'Alba plasma la seva perspectiva particular del mur de Berlín, eix del seu treball de recerca de batxillerat. “El nus simbolitza la unió entre les diferents cultures, ètnies i races, i he agafat com a exemple les persones que conviuen aquí, a Sant Pere Pescador. He utilitzat colors que es contraposen i que, en la pintura, es complementen, com li passa a la gent d'aquí.” Així descriu l'estudiant la il·lustració, que es pot veure en una de les parets del pavelló poliesportiu de Sant Pere, localitat on la seva família té una segona residència -l'Alba és de Barcelona i està a punt de començar segon de Batxillerat Artístic a l'Institut Moisès Broggi.\nLa presència de cors i la frase que ha escrit en el mural reflecteixen el missatge que vol llançar l'autora: “En comptes de dir: ‘Amb els ulls oberts', he posat ‘Amb el cor...', perquè a vegades amb els ulls no ho acabes de veure tot, però amb el cor sí.”\nLa regidora d'Ensenyament, Marta Font, va donar via lliure a la jove, en la sol·licitud d'un permís municipal per disposar d'un mur urbà per cobrir-lo amb la pintura. L'Alba va proposar inicialment una paret degradada de l'antic camp de futbol. “No volia molestar, només necessitava un espai per poder fer el mural”, comenta la noia. Però resulta que la regidora va veure amb tan bons ulls la seva iniciativa que li va oferir un racó més privilegiat i vistós: un tros de la paret exterior del pavelló, que precisament està connectat amb l'Escola Llagut.\nMolt satisfeta del resultat\nPer decorar la paret, l'Alba ha utilitzat una pintura especial d'exteriors setinada. És el seu primer mural urbà i no ha estat exempt de dificultats tècniques, tenint en compte que es tracta d'una superfície rugosa. Tot i així, es mostra molt satisfeta del resultat.\nL'Alba va començar a pintar el mural el 22 d'agost i el va tenir acabat el dia 30. Cada dia, ha anat anotant, als seus apunts per al treball de recerca, com s'ha desenvolupat la jornada artística i també ha fet fotografies i vídeos de tot el procés, per complementar la part pràctica del seu projecte.\nPer a l'apartat teòric, ha tingut l'oportunitat de viatjar a Berlín amb els seus pares, aquest mateix agost. A banda de dedicar uns capítols del treball a fets històrics com la Guerra Freda, s'ha documentat conversant amb els turistes que visiten les restes del mur que va separar Berlín Oest de Berlín Est i de l'RDA del 13 d'agost del 1961 al 9 de novembre del 1989. L'Alba inclou, a més, en el seu treball, l'entrevista que li ha fet a l'artista Ignasi Blanch (Roquetes, 1964), un dels pocs catalans que van viure la caiguda del mur i l'únic que hi ha pintat.\nUna exposició de David Bowie\nL'interès de l'Alba per Berlín i la seva història li va venir de la mà de David Bowie, a qui admira. Fa dos anys, va anar de viatge a la capital d'Alemanya amb la seva família amb motiu d'una exposició dedicada al llegendari músic britànic. “Pensava que m'agradaria més l'exposició que la ciutat, però, al final, em va agradar molt més la ciutat”, somriu.\n2 Rescaten un ciclista que s'havia perdut a Palau-saverdera\n4 Els radars de tram de l’N-II de Figueres, sense data d’entrada en funcionament\n5 Dos representants del Club Natació Figueres participen a la copa d'Espanya d'aigües obertes


Chateau D'eau Hotel Faraya Líban - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nFaraya , Lebanon , Faraya, Faraya, Líban, 0 - Veure al mapa\nHabitació de luxe per a 2 persones amb llit tipus king (Deluxe Double Room with King size bed)\nMés informació sobre Chateau D'eau Hotel\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Chateau D'eau Hotel és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Faraya. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Faraya. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, servei d'habitacions són només algunes de les comoditats que fan que Chateau D'eau Hotel sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de Chateau D'eau Hotel es reflexa en cada habitació. calefacció, servei de despertador, escriptori, balcó/terrassa, insonorització són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com esquí, billar, jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Chateau D'eau Hotel no troba competidors en cap categoria.


CoopCamp ha assessorat una cinquantena de projectes cooperatius els primers sis mesos | EL PORTAL NOU\nHome Economia CoopCamp ha assessorat una cinquantena de projectes cooperatius els primers sis mesos\nCoopCamp ha assessorat una cinquantena de projectes cooperatius els primers sis mesos\nPortalNou Valls dilluns, de juliol 03, 2017 Economia\nCoopCamp ha tancat els primers sis mesos d'activitat amb 51 casos atesos. Durant aquest període, l'Ateneu Cooperatiu del Camp ha treballat en diverses accions de difusió de l'economia social i cooperativa a la demarcació de Tarragona. Així, des que al mes de gener s'iniciés el projecte dels Ateneus Cooperatius promogut des del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies de la Generalitat, s'han posat en marxa fins a 10 ateneus que donen cobertura a diferents zones de la geografia catalana. En l'àmbit del Camp de Tarragona, CoopCamp, l'Ateneu Cooperatiu del Camp, ha estat l'encarregat de gestionar i promoure les diverses iniciatives dedicades a l'assessorament i la difusió del cooperativisme a les nostres comarques.\nEl dia a dia de CoopCamp durant aquests primers sis mesos ha estat marcat per dos grans blocs d'actuació: l'assessorament i la formació, d'una banda, i la diagnosi i la divulgació, de l'altra. En aquest sentit, l'entitat, que té com a missió impulsar el cooperativisme i l'economia social i solidària, ha fet un total de 51 atencions a casos interessats en la fórmula cooperativa, els quals han pogut rebre informació i assessorament gratuït en la matèria. A més, els casos atesos, així com particulars o organitzacions diverses interessades en el cooperativisme, han pogut participar de les formacions organitzades per CoopCamp durant els mesos d'abril, maig i juny.\nMés enllà de l'acompanyament a aquells projectes que volen introduir-se al món cooperatiu, CoopCamp ha desenvolupat un treball intens en matèria de diagnosi i coneixement del cooperativisme al Camp de Tarragona. Durant aquests sis mesos, doncs, part dels esforços del grup motor de l'entitat s'han centrat a elaborar una base de dades que conté més de 150 iniciatives, complementada per un recull de les cinquanta millors bones pràctiques en l'àmbit de l'economia social i cooperativa.\nCom a resultat, ha aconseguit crear una xarxa de treball i coordinació que fins ara no existia entre les entitats del Tercer Sector, el cooperativisme i l'administració pública. En són un bon exemple la Taula Territorial de l'Economia Social i Solidària i la Taula Territorial de Docents. Aquests espais, juntament amb les jornades de treball realitzades a la Conca de Barberà i a l'Alt Camp, han permès iniciar una xarxa d'intercooperació entre els agents socioeconòmics del territori que aposten per l'economia social i cooperativa.\nA més dels casos atesos i del contacte amb les entitats vinculades al món cooperatiu, cal remarcar que, globalment, han estat més de 500 persones les qui han participat de les actuacions de CoopCamp, entre les quals destaca la promoció del cooperativisme entre els estudiants de secundària, de formació professional i de la universitat.\nDurant els pròxims mesos, CoopCamp seguirà oferint el seu suport a aquelles persones que desitgin impulsar un projecte emparat en la fórmula cooperativa i s'espera que la seva activitat pugui seguir al llarg de l'any 2018.


Amàlia Vinyes impacient per competir en el Ral·li Illes Canàries 2015.\nAmàlia Vinyes i Càndido Carrera disputaran el 39è Ral·li Illes Canàries, segona prova del calendari 2015 del Campionat d’Espanya de Ral·lis d’asfalt, al volant d’un Ford Fiesta R2 preparat per RMC Competició.\nA la pilot andorrana, que es va asseure al volant del Fiesta a Lalín (Ralli do Cocido), se li ha fet molt llarg el període de temps (1 mes aproximadament) que ha separat la prova gallega en la qual va competir per primera vegada amb Cándido al seu costat pilotant el R2 del preparador lleonès, fins a la cursa canària.\nEls organitzadors canaris han preparat un traçat que frega els 600 km., dels quals 180,02 seran de velocitat, repartits en 12 especials (6 de diferents).\nL’especials que hauran de superar en les dues primeres seccions seran: Teror (11,86 km), Sant Mateu (16,84 km) i Telde (13,49 km). A la recta final del ral·li l’activitat competitiva es traslladarà a: Saint Lucia (15,56 km), Tejeda (16,88 km) i Valleseco (15,38 km).\nÉs evident doncs que són especials cronometrades ben conegudes per als habituals a la prova canària, no és el cas de Amàlia que descobrirà aquests escenaris en els reconeixements previs a la disputa del ral·li.\nLa pilot integrada al programa R2 Rallycar Team, ha iniciat el desplaçament a les Illes Canàries molt motivada i convençuda que pot protagonitzar un bon ral·li, així s’expressava: En el Cocido el feeling amb Cándido va ser molt bo i vaig acabar encantada amb les prestacions del Fiesta R2. Mai havia pilotat un vehicle d’aquestes característiques i, com vaig comentar, em va agradar molt.\nNo hi ha dubte que el meu objectiu és aprendre i fer un ral·li a un ritme competitiu però sense obsessionar-me amb la classificació. És important fer quilòmetres i per tant aprofitar tot el traçat proposat per l’organització per anar traient conclusions.\nAixí doncs, el gran repte a superar per Amàlia a Gran Canària seran uns trams cronometrats que no coneix: És cert que començo de zero en aquest sentit però confio en l’experiència de Cándido i a poder conèixer les característiques d’aquestes especials en la jornada de reconeixements, almenys per estar situada en el tipus d’asfalt a superar durant les dues etapes del ral·li.\nA.Vinyes-Carrera tindran una densa setmana a Gran Canària, s’iniciarà el dimecres (dia 15) a les 14h00 amb l’inici dels reconeixements de la primera etapa. Al llarg del matí (entre les 9h00 i les 15h00) de la jornada següent serà el torn de les especials de la segona etapa.\nA partir d’aquest instant diversos actes, entre els quals hi haurà la cerimònia de sortida de la prova, centraran l’atenció de Amàlia i el seu equip.\nDurant el divendres arribarà el moment de començar a competir amb el Ford Fiesta R2. Al matí (de 10h30 a 12h00) es durà a terme el shakedown mentre que a partir de les 20h30 es donarà la sortida a la primera etapa del ral·li. A destacar que a les 17h30 se celebrarà la presentació del programa R2 Rallycar Team.\nLa logística del ral·li estarà distribuïda al Parc de Santa Catalina, mentre que el podi de sortida i repartiment de premis, a la Plaça Canàries, ambdues ubicacions a Las Palmas de Gran Canaria.


Reguant i Baños demanen d’anul·lar la sanció per no respondre Vox\nLa regidora i l’exdiputat de la CUP han presentat un recurs al Suprem espanyol on al·leguen ‘objecció de consciència’\nLa regidora Eulàlia Reguant i l’ex-diputat de la CUP Antonio Baños han presentat un recurs al Tribunal Suprem espanyol per demanar la nul·litat de les sancions per haver-se negat a respondre a Vox durant el judici del procés. Els dos, citats com a testimonis per l’acusació popular del partit d’ultradreta i també per algunes defenses, han al·legat ‘objecció de consciència‘ per no pagar una multa de 2.500 euros per no voler contestar.\nEn conferència de premsa aquest dimarts al matí, Reguant i el seu advocat, Daniel Amelang, han explicat que respondre a les preguntes ‘d’un partit xenòfob i masclista’ suposaven a la regidora ‘un perjudici moral’. La cupaire ha assegurat que el seu partit ‘farà tot el possible perquè no es normalitzi’ la presència de Vox en aquest judici.


Foto de Roula Villa, Perissa: Vista Piscina dall'ingresso\nBuscar Europa›Grecia›South Aegean›Cícladas›Santorini›Perissa›Perissa Hoteles›Fotos de Roula Villa\nN.º 12 de 40 hoteles en Perissa Certificado de Excelencia Main Street | Perissa beach, Perissa 847 00, Grecia Nombre/dirección en idioma local Foto: “Vista Piscina dall'ingresso\nMain Street | Perissa beach, Perissa 847 00, Grecia 230 opiniones | Clasificado como el n.º 12 de 40 Para que puedas llegar a Perissa, estos son el nombre y la dirección del negocio en el idioma local\nNombre local Roula Villa\nDirección local Main Street, Perissa beach, 847 00\nMás ¿Te fue útil? Agradecele a mattia d Denunciar ¿Estuviste en Roula Villa? Compartí tu experiencia.\nAgregá una foto Ver las 230 opiniones de Roula Villa Explorar hoteles similares Stelios Place 444 opinionesMostrar precios 0.3 km Stavros Villas 170 opinionesMostrar precios 6.4 km Artemis Village 183 opinionesMostrar precios 7.0 km Ver todos los hoteles en Perissa Quiénes somos


13/10/2019 | Per Mn. Joaquim A Full Parroquial\nPost anterior¡Senyor, doneu-nos més fe!\nPost següent¡Feu-me justícia!


L'Europa en la que podem confiar\n30 juny 2022 13:15\nTomeu Martí | 28 desembre 2017\nDurant el procés previ al referèndum d'autodeterminació de Catalunya celebrat l'1 d'octubre, en que el SÍ a la independència va guanyar amb un 90% dels vots, hi va haver un riquíssim debat a diversos nivells i sobre diverses qüestions.\nUna d'aquestes qüestions va ser el paper que jugaria Europa (moltes vegades parlam d'Europa quan volem dir la UE) en el procés.\nEn general, i resumint molt, l'independentisme va sobrevalorar molt el paper que jugaria 'Europa'.\nLa decepció davant les declaracions dels principals dirigents de les institucions de la UE (qualque dia sabrem quants euros ens va costar a tots plegats) va estar al mateix nivell que les expectatives infundades que s'havien fet els més càndids.\nPerò alerta! Cal precisar que Europa no només són els caps de les institucions de la Unió. Ni els caps d'Estat o de govern dels estats que formen la UE. Europa és molta altra gent amb la qual sí que podem confiar.\nEuropa són, per descomptat, els pobles i nacions sense Estat que són plenament solidaris amb Catalunya i que, en molts casos s'hi emmirallen.\nEuropa és també una opinió pública que, almanco en una bona part, és lliure i creu en una Europa unida en la seva diversitat i que es retgira davant la violència criminal dels cossos militars espanyols l'1 d'octubre i fibla a preguntes compromeses els representants polítics de la UE.\nI Europa són també milions de ciutadans que es poden permetre el 'luxe' de preocupar-se dels problemes i conflictes d'altres països i que militen en la solidaritat i en la llibertat i que no volen consentir que les propostes polítiques siguin reprimides a cops de porra o tancant els representants polítics a la presó.\nA aquestes altres Europes ens hem de dirigir i hem d'apel·lar perquè, entre d'altres raons, si aconseguim la seva mobilització, als caps d'Estat o de govern dels seus respectius estats no els quedarà més remei que moure fitxa.\nPer ESPOILER, fa mes de 4 anys\nSa Unió Europea descansa en bàsicament dos estats, que són Alemanya i França i ja sabem, com a mínim es segon, com tracta ses "seues" nacions interiors, així que no és cap sorpresa sa reacció institucional europea. Per altra banda, no mos hem de fixar necessàriament només en ses nacions no sobiranes d'Europa, sinó que n'hi ha d'altres no europees que alguna cosa tenen a dir en tot això, com ara el Kurdistan, el Sàhara Occidental, el Rif o la Cabília. No tot és Europa\nPer Tabarnia is not Catalonia, fa mes de 4 anys\nY Europa es también Tabarnia, harta del yugo y el expolio al que se ve sometida por los facinerosos catalanistas independentistas bajados de las montañas.\n117.000 firmas en tres días.\nYo me empezaría a preocupar, os ha salido una morena.\nEstimam Son Sardina: «A la fi hem aconseguit que l’Ajuntament de Palma ens doni el dret a decidir»


BLOCS DE FILOSOFIA » telèmac » November 2018\ntelèmac (9 unread)\nDescolonitzar la ment (#220)\nI és que el debat literari de Nairobi i la recerca de la rellevància han estat bàsicament reptes sobre el posicionament de les persones pel que fa a les grans qüestions socials del món contemporani. En l'era de l'imperialisme, quina és la teva posició realment? En una societat construïda sobre una estructura de desigualtats, quina és la nostra posició? Podem romandre neutrals, protegits en les nostres biblioteques i disciplines acadèmiques, mentre ens murmurem: jo només sóc cirurgià, jo sóc científic, jo sóc economista, o simplement sóc un crític, un mestre, un professor d'universitat?\nEl 1986 es va publicar aquest recull de conferències de l'autor kenyà Ngugi wa Thiong'o, anys després del seu empresonament i quan ja es trobava a l'exili. De l'experiència de l'empresonament Ngugi en va treure, entre d'altres coses, la decisió ferma de no tornar a escriure les seves obres de ficció en anglès, sinó emprar el kikuiu com a primera opció i després traduir-les a altres llengües. Aquesta és una decisió que fa per motius polítics: en un país en què unes elits poderoses adopten les estructures de dominació del colonialisme, la llengua dels colonitzadors esdevé eina per tal de modelar les ments dels subjectes colonitzats, entrenats des de petits per a percebre la seva pròpia cultura com a inferior, i per abraçar la llengua i la cultura dels colonitzadors com a vehicle de salvació i de civilització, suposada alternativa a l'endarreriment i la barbàrie. Tots aquells que no acceptin aquest esquema i s'hi rebel·lin seran categoritzats pels colonitzadors com a "mals natius" i per tant, brutalment reprimits. El problema ve després de la independència, quan aquestes estructures de dominació interioritzades per gran part de la població siguin aprofitades per unes elits privilegiades que perpetuaran les relacions polítiques i econòmiques del colonialisme i posaran els recursos materials del país al servei de les economies dels països europeus, donant peu a l'explotació imperialista de l'economia africana. Davant d'aquesta situació, Ngugi percep la necessitat de retornar la cultura al poble, als camperols i treballadors, per tal que aquests recuperin el seu espai cultural i així, esdevinguin amos del seu futur. No és una idea original de Ngugi, de fet. Les seves conferències reflecteixen un debat que va tenir lloc a les universitats centre-africanes durant els anys 60 i 70, sobre quin lloc havien de tenir les llengües natives de les diferents nacions africanes en la producció cultural. Davant d'una generació d'autors africans que escriuen en anglès, francès i portuguès, n'apareix una de nova que, lluny de renegar dels seus predecessors, sí que reivindiquen aquestes altres llengües i els donen la centralitat que mereixen per a les vides dels seus parlants, i que mai no haurien d'haver perdut per a aquests. És quelcom que des de l'experiència de parlar una llengua minoritària es fa fàcil de comprendre. El debat va portar el 1974 a un congrés sobre l'ensenyament de la literatura africana a les escoles i instituts kenyans. La idea central del congrés va ser la necessitat d'apostar per la pluralitat de les llengües natives i la recuperació de la cosmovisió africana en totes les etapes del procés educatiu i la recuperació de la tradició de la literatura oral, que l'aposta de l'ensenyament per la centralitat de la cultura britànica havia esborrat. El projecte teatral del qual Ngugi va formar part al poble de Kamiriithu forma part d'aquest procés de tornada a arrelar del poble en la cultura oral. Davant de l'acusació d'alienar els camperols amb una forma literària que no els és pròpia, Ngugi reivindica precisament l'arrelament del teatre en la cultura oral, i la seva interrelació intrínseca amb la música, la dansa, la poesia i els rituals tradicionals. Així és com va néixer de forma cooperativa l'obra teatral Ngaahika Ndeenda (Em casaré quan jo vulgui), prohibida quasi immediatament després de la seva estrena, i que va portar Ngugi a la presó. La història de l'evolució literària de Ngugi no acaba aquí, però. És a la presó que es proposa escriure una novel·la nova, i tanca el cercle de la seva reflexió literària apostant definitivament pel kikuiu com a llengua de la seva obra. El fruit de l'estada a la presó és Caitaani Mutharabaini (El diable a la creu), i tot un seguit de reflexions filosòfiques i polítiques en forma d'assaig. Descolonitzar la ment és un reflex d'aquest procés complex i profund, que destaca per la seva franquesa i la seva claredat.\nContinguts: Descolonitzar la ment recull tres assajos de Ngugi wa Thiong'o al voltant del paper de les llengües natives de les nacions africanes en el procés de descolonització de Kenya. El primer d'ells, "La llengua de la literatura africana", descriu el paper de l'anglès en la literatura africana, provinent de l'etapa del colonialisme i la jerarquia lingüística que aquesta estableix. Per il·lustrar el seu raonament, Ngugi relata la seva pròpia educació des de petit fins a la seva carrera acadèmica com a professor universitari. El segon dels assajos, "La llengua del teatre africà", relata l'experiència teatral al poble de Kamiriithu com a redescoberta de la centralitat de la literatura oral per a la cultura africana, i la necessitat dels treballadors i camperols de tornar-se a arrelar en les seves tradicions per tal de continuar la lluita política. El tercer assaig, "La llengua de la ficció africana", repassa la història de la novel·la africana i de la recepció de la narrativa occidental a Àfrica. A la vegada, Ngugi emmarca la reflexió dins la seva pròpia experiència d'escriptura de la novel·la El diable a la creu durant el seu empresonament. La darrera de les conferències, "A la recerca de la rellevància", és una reflexió més àmplia sobre el paper polític de la llengua i la cultura. L'enfocament marxista de tota la proposta es fa imprescindible quan es llegeix la reapropiació de la pròpia llengua i cultura com a eina per a l'empoderament i emancipació de les classes més desafavorides.\nM'agrada: Ngugi troba l'equilibri just entre les memòries personals i el marc teòric en què reposa la seva argumentació -el marxisme i els estudis postcolonials- . L'estil directe i senzill fa que les reflexions siguin fàcils de llegir, sense restar complexitat a les idees que exposa.\nFragments de Lluitar amb el diable\nde Ngugi wa Thiong'o. En les seves memòries de presó com a pres polític, Lluitar amb el diable, Ngugi ens ofereix les seves reflexions sobre la llibertat de pensament i d'expressió, i sobre el moviment regressiu que exerceix el neocolonialisme sobre la ment dels ciutadans. No són, ni de bon tros, els fragments més encesos i combatius del llibre. Són extrets de l'edició catalana del llibre (Raig Verd Editorial, 2018), i la traducció és de Josefina Caball.\nEl poder de la imaginació per ajudar els humans a alliberar-se del confinament és, veritablement, el fonament de tot l'art. (15)\nEl fet d'empresonar demòcrates, intel·lectuals progressistes i treballadors militants revela moltes coses. En primer lloc demostra que les autoritats saben que ja no "enganyen" a ningú. (34)\nLa detenció i l'empresonament per motius polítics, a banda de l'aspecte punitiu, serveixen de símbol i ritual exemplar. Si l'Estat pot doblegar aquests nacionalistes progressistes, si aconsegueix que quan surtin de la presó diguin en un to de súplica "Em penedeixo de tots els meus pecats", aquest canvi de posició, mancat de principis, confirmaria que la colla que governa té raó quan divideix la població en una majoria de milions de persones innocents i passives i una minoria subversiva i descontenta. (36)\nEls que són a l'altre costat del filferro espinós i dels murs de pedra han de fer preguntes i exigir respostes. És l'única manera de derrotar la cultura de la por i del silenci. Si una comunitat de milions de persones fessin preguntes i exigissin respostes, qui els les podria negar? (184)\nParaules? El que compta és la realitat que reflecteixen. (196)\nAlgunes persones em pregunten si em van torturar mentre vaig estar detingut. Però la detenció sense judici ja és, en si mateixa, una tortura, i sobretot ho és perquè no saps fins quan durarà. Sí, i ho és no tan sols per als que són a dins, sinó també per als que són a l'altra banda dels murs. (240)\nEl poder de la imaginació per ajudar els humans a alliberar-se del confinament és, veritablement, el fonament de tot l'art.\nL'escriptor i activista kenyà Ngugi wa Thiong'o va romandre a la presó de màxima seguretat de Kamiti, a Nairobi, de desembre de 1977 a desembre de 1978. Havia organitzat una companyia de teatre popular a Kamiriithu, el poble on vivia la seva família. Sense judici, sense oportunitat de defensar-se i incomunicat de la seva família, l'any a la presó va esdevenir un insospitat espai de reflexió i resistència. L'experiència, apart de reafirmar-lo en les seves conviccions polítiques, va donar fruit en una novel·la escrita clandestinament en paper de vàter, El diable a la creu, que es publicaria el 1980, i un diari de memòries (Detained: A Writer's Prison Diary) que es publicaria el 1982. Lluitar amb el diable (Wrestling the Devil) es va publicar el 2016 i és una versió revisada i reduïda d'aquest diari. És un assaig tremendament captivador sobre l'experiència de l'empresonament injust: des de la seva detenció, que directament es pot qualificar de segrest, ja que l'autor va ser transportat a la presó sense ni tan sols ser interrogat, fins el seu alliberament després de la mort de Jomo Kenyatta. Però l'assaig no es limita tan sols a exposar l'experiència personal: també conté valuoses reflexions sobre la història de Kenya abans i després de la independència, i rastreja la història dels presos polítics en aquest país, primer sota el domini colonial britànic, i després, un cop Kenya va ser independent, sota la dictadura de partit únic de l'alliberador del país, el revolucionari Kenyatta. Ngugi traça una línia molt marcada entre els presoners que es van mantenir fidels als seus ideals polítics i no van renegar de la lluita, tot sovint per acabar assassinats, i els presoners que van pactar amb les autoritats per tal de guanyar la seva llibertat. El procés és més complex del que sembla: Ngugi presenta el confinament com una tortura subtil per part de les autoritats, un conflicte que té lloc dins la ment del presoner, en definitiva, una lluita amb el diable que, quan es fa insostenible, acaba trencant la voluntat de la persona. Així és com jutja els que després es convertirien en l'elit governant de la Kenya independent, que van aprendre dels mestres colonials a canviar el govern de mans sense desmuntar les estructures econòmiques imperialistes que perpetuarien les desigualtats imperants. La Kenya independent es converteix en dictadura d'un sol partit, i qualsevol iniciativa de participació popular immediatament es posa sota sospita. Ngugi wa Thiong'o és empresonat a causa d'una obra de teatre en llengua kikuiu que posa en escena gràcies a la participació col·lectiva dels vilatans de Kamiriithu. El llibre repassa també la història d'aquesta iniciativa de participació col·lectiva en què els veïns del poble van prendre totes les decisions respecte al text i la seva posada en escena. La secció central del llibre ens presenta una colla de meditacions breus al voltant de diferents aspectes de l'empresonament, des dels més fàctics i quotidians als més transcendents a nivell polític. A través d'aquestes memòries, Ngugi posa sobre la taula qüestions com la llibertat d'expressió i de pensament en un règim autocràtic, el paper manipulador de la religió cristiana durant tota la història colonial del país, i també el poder de la imaginació per tal de restar mentalment equilibrat en un moment tan crític. Als seus lectors deixa la responsabilitat d'interpretar les seves paraules i fer les preguntes adequades. Hi ha moments de les reflexions que es poden extrapolar a situacions més properes i d'altres que no, però en definitiva Lluitar amb el diable és una lectura necessària des del punt de vista polític i també l'humà, sovint indestriables.\nContingut: Lluitar amb el diable narra l'experiència a la presó de l'escriptor Ngugi wa Thiong'o, des de la seva detenció fins al seu alliberament un any després. L'autor explica la seva detenció i els fets que hi van portar, així com el període del seu confinament, marcat per les injustícies i la tortura psicològica exercida invariablement pels carcellers a tots els presos. Des del propi fet de negar-los atenció mèdica i no alimentar-los adequadament, incomunicar-los de qualsevol informació de l'exterior i negar-los la possibilitat d'escriure, Ngugi explica la tenaç lluita de resistència contra totes aquestes amenaces, i la seva iniciativa d'escriure en secret una novel·la en la seva llengua materna, el kikuiu. El volum també recull reflexions sobre la història de la Kenya colonial, i rastreja trets del pensament colonial, basat en l'opressió i la por com a formes de dominació dels natius, que acaben sobrevivint en les institucions de la Kenya lliure per tal d'oprimir novament els seus ciutadans.\nM'agrada: Ngugi té una veu poderosa i extremadament eloqüent, i escriu amb una prosa clara i preciosa, que apel·la en tot moment a la humanitat dels lectors.\nEls homes sempre representen l'eternitat com una idea incomprensible, com quelcom immens... immens! Però per què hauria de ser així? Imagini's, al contrari, una cambra petita - un lavabo, si li sembla - ennegrida pel fum, amb aranyes pels racons. Suposi que és així l'eternitat! Tot sovint me l'imagino així.\nVaig llegir Crim i càstig (1866), de Fiódor Dostoievski (1821-1881) fa uns quants anys, i és d'aquelles lectures que no recordava especialment, ni per bé ni per mal. Potser no li vaig parar prou atenció, o el meu nivell d'anglès no era prou bo, o potser també sigui un llibre que guanya en la relectura, quan ja coneixes els fets principals de l'argument, els nombrosos personatges ja no costen tant d'identificar, i els detalls i la forma de la narració es fan més fàcils d'apreciar. És una novel·la complexa, però més fàcil de llegir del que podria semblar als qui no la coneixen, i una bona forma d'introduir-se a l'obra de Dostoievski. En realitat, la novel·la es llegeix com si fos el guió de la seva pròpia sèrie televisiva: dividida en sis parts exactament iguals, va intercalant les trames dels diferents personatges, principals i secundaris, a un ritme força àgil. Al final de cadascuna de les parts, es produeix un fet inesperat o impactant que acaba descarregant tota la tensió acumulada, i que deixa el públic amb ganes de saber què passarà al proper episodi. El final de la tercera part divideix la novel·la en dues meitats exactes i, per tant, ens n'ofereix el punt d'inflexió, tot i que aquest no resulti, finalment, tan efectista com es pot esperar de les dues primeres parts. Crim i càstig és una novel·la psicològica per sobre de tot i, per tant, gran part dels esdeveniments que seran decisius per a l'argument es produiran dins la ment del protagonista, l'estudiant Raskòlnikov. Un bon dia, aquest comet un assassinat per motius filosòfics i un altre perquè la víctima passava per allà en el pitjor moment possible. A partir d'aquí, Raskòlnikov inicia un procés de negociació constant amb el seu propi crim, per tal de recuperar el seu jo alienat a través de la reconciliació, primer, amb la societat i, després, amb ell mateix. La reconnexió comença de forma fortuïta en el moment que coneix Sònia, una prostituta virtuosa i altruista que li ensenyarà que, al capdavall, potser els altres no són l'infern, sinó que poden esdevenir inesperades taules de salvació. La novel·la és una obra mestra no sols per la forma com està estructurada i construïda, sinó també per l'habilitat amb què Dostoievski construeix el seu propi món literari i simbòlic: l'autor fa un retrat realista i poc afalagador de la indigència en què viuen els més desafavorits de la ciutat de Sant Petersburg, però el transforma incessantment en un recorregut claustrofòbic i alienador, a moments directament surrealista. Els símbols, els somnis, els dobles i les aparicions que es van barrejant amb l'exposició cronològica dels fets van creant poc a poc una textura peculiar per al relat, que a moments revela el parentesc de Dostoievski amb Kafka, el seu hereu literari. Per exemple, en un món on cada habitatge és bàsicament una sola habitació llogada, hi visqui una persona sola o una família sencera, cada cop que se'ns introdueix un nou personatge se'ns descriu la seva cambra, fins i tot quan en alguns casos aquestes no tinguin cap mena de rellevància posterior en el relat. Cada personatge queda, així doncs, definit per l'espai que ocupa, més o menys confinat al seu propi lloc social com a lloc d'opressió i de malestar. Així doncs, per a la majoria dels personatges - no sols el protagonista - la pròpia ment acabarà essent la més cruel de les presons. Per als dos personatges femenins principals, Sònia i Dúnia, la germana de Raskòlnikov, la seva pròpia feminitat esdevindrà un espai de captivitat. La societat els presenta la mort o la prostitució com a úniques alternatives i, com veiem al llarg de la novel·la, el matrimoni concertat plantejat com a transacció econòmica no deixa de ser una altra forma de prostitució. I en aquest retrat sense pal·liatius del submón urbà rus, l'assassí i la prostituta no en són els únics habitants, sinó que veurem desfilar davant dels nostres ulls prestadores despietades, suïcides, alcohòlics, malaltes terminals, violadors i funcionaris corruptes. Ara bé, potser on la novel·la s'acaba fent més complexa és en la seves implicacions filosòfiques: Crim i càstig va representar en el seu moment una crítica profundament articulada de la filosofia nihilista de moda en els cercles acadèmics russos del moment. El nihilisme moral predicava la idea que, si no hi ha Déu ni veritats absolutes, els valors morals ja no són aplicables a la conducta individual. De forma objectiva, per tant, no hi ha accions moralment bones o dolentes. De la mà d'aquesta teoria, Raskòlnikov es convenç que alguns individus superiors poden cometre crims socialment reprovables amb l'objectiu d'aconseguir un bé major per a la societat. Tanmateix, el que és realment subtil d'aquest plantejament filosòfic és que, a través de les paraules i les accions dels personatges, es dirigeix una crítica encara més ferotge, tot i que velada, contra l'utilitarisme mateix, que aplica els principis del liberalisme econòmic al comportament de l'individu, predicant que la persecució de l'interès individual promou a la vegada l'interès col·lectiu. Al cap i a la fi, Raskòlnikov acaba reconeixent la seva incapacitat de millorar la societat a través de l'assassinat, mentre que el discurs utilitari s'acaba desmuntant a través dels personatges més adinerats, que persegueixen el seu propi interès individual amb el pretext hipòcrita - i totalment fals - de promoure el bé col·lectiu. Al final, tot i que de passada, el socialisme és la postura que queda millor parada en aquest combat d'ideologies. El final de la novel·la és optimista respecte a la redempció personal del protagonista, però es manté profundament escèptic respecte a la possibilitat de reforma social. Mentre la societat del futur triga a arribar, Dostoievski ens convenç, amb el seu humor negre i el seu cinisme aspre i desencantat, que la societat present no dubtarà a devorar els seus membres més desvalguts.\nSinopsi: A la ciutat de Sant Petersburg, l'estudiant Raskòlnikov subsisteix en la indigència mentre traça un pla per assassinar la vella prestadora amb la qual ha empenyorat les seves últimes possessions. Un cop comès l'assassinat, cau malalt amb una febre que amenaça la seva estabilitat mental. La seva vida es creua amb la dels Marmèladov, una família que també prova de sobreviure en la indigència a causa de l'alcoholisme del pare i la malaltia de la mare, i que subsisteix a través de la prostitució de la filla gran. A la vegada, la mare i la germana de Raskòlnikov es presenten a la ciutat per tal de reunir-se amb el promès de Dúnia, un home adinerat que només s'estima a si mateix, i amb el qual Dúnia s'ha compromès per salvar la família de les penúries econòmiques. El destí de tots aquests personatges també s'entrecreua amb el del misteriós Svidrigailov, un propietari adinerat amb antecedents de maltractament i abús sexual, que no revelarà les seves autèntiques intencions ben bé fins al final del relat.\nM'agrada: És una novel·la monumental en múltiples sentits, i que a la vegada fa de molt bon llegir.\nÀ la John Boutté.\nEls arxius de Sherlock Holmes (#217)\nEm preocupa la seva salut. S'està posant pàl·lid i prim, i no menja res. "Quan li vindrà de gust sopar, senyor Holmes?" li ha dit la senyora Hudson. "Demà passat a dos quarts de vuit," ha respost. Ja sap com és quan s'interessa amb un cas.\nDoncs aquesta és l'última entrega de les aventures de Sherlock Holmes. He trigat una mica més de dos anys a llegir els nou volums sencers però el conjunt ha estat prou entretingut, i de totes totes recomanable. Els relats recollits a Els arxius de Sherlock Holmes es van publicar entre els anys 1921 i 1927, tot i que els casos tractats se situen a la dècada de 1890, i s'estenen ben bé fins a 1903, any en què Watson es casa per segona vegada i se separa definitivament de Holmes. També hi trobem una excepció, "La cabellera del lleó" que se situa el 1907 a la costa de Sussex, durant el retir de Holmes. Així doncs, i si mirem la cronologia interna dels fets, l'autèntic darrer cas de Holmes va ser el 1917 amb "Els darrers aplaudiments", el servei de Holmes durant la primera guerra mundial, i tots els d'aquest volum són anteriors a aquest moment. Com que ja fa uns quants anys que Holmes es troba retirat, ara Doyle ha de pensar noves motivacions per tal de seguir recuperant casos del passat. La raó que troba és comuna per a la majoria d'ells, i com si es tractés de la desclassificació de documents secrets, Watson va publicant els casos en qüestió quan fa prou anys com perquè els involucrats no es puguin oposar a la seva difusió. El censor és, en alguns casos, Holmes mateix, que acaba donant permís a Watson per a la publicació de certs dels casos més controvertits. Suposo que per aquest mateix motiu, per justificar aquest suposat secretisme, els detalls dels casos es van fent cada cop més escabrosos i sensacionalistes, de vegades directament inversemblants, i en conjunt la qualitat dels contes es ressent en relació amb els volums anteriors. Els millors reculls de relats curts segueixen essent Les aventures i El retorn, un cop llegits tots. Els anys 20 no han fet evolucionar ni l'estil, ni el contingut ni l'estructura bàsica dels contes: suposo que Doyle troba la fórmula que funciona per al seu públic i decideix no tornar-se a moure's d'aquesta zona de confort. I potser en la repetició hi ha petites variacions, però el principal defecte d'aquest volum és que cada conte s'assembla massa a l'immediatament anterior, i a molts dels ja publicats en les altres entregues. L'últim dels volums també acabarà creant, de fet, una llarga tradició de pastitxos en els anys posteriors. De tant en tant, als marges de la narració, Watson va esmentant noms de casos que no es van arribar a publicar mai, i que van fer les delícies dels escriptors de seqüeles que arribarien anys després i que contribuirien a mantenir viu el mite del famós detectiu. Un d'aquests autors seria un dels fills de Doyle, Adrian. Malgrat tot, i havent llegit la sèrie sencera, aquest últim volum perd en la comparació amb els altres. Alguns dels defectes més evidents dels volums anteriors, com el racisme i la racialització explícita d'alguns dels personatges, continuen presents: "El problema de Thor Bridge" i "Els tres frontons" són els pitjors en aquest sentit. D'altra banda, els casos que proven de resultar més originals també acaben fent-se decebedors. N'hi ha dos d'ells, "El soldat pàl·lid" i "La cabellera del lleó", que són relatats per Holmes mateix i en els quals Watson no intervé. N'hi ha un altre, "La pedra de Mazarin" que està narrat en tercera persona, com ja havia passat abans amb "Els darrers aplaudiments". El motiu és que aquest relat va ser l'adaptació en prosa d'una obra de teatre que s'havia estrenat anteriorment. Tot i així, encara podem trobar algun cas força curiós, on Doyle experimenta amb les expectatives de la narrativa gòtica i pretén temptar-nos amb una explicació sobrenatural que, com passava a El gos dels Baskerville, acaba desmuntada per la racionalitat implacable de Holmes. I curiosament són aquests dos, "L'home que s'arrossegava" i "El vampir de Sussex", els que han acabat sent els meus preferits.\nContinguts: El darrer volum de les aventures de Sherlock Holmes conté dotze relats publicats entre 1921 i 1927. "La pedra de Mazarin" ens ofereix un curiós retrobament entre Holmes i Watson. Davant la mirada perplexa d'aquest últim, Holmes persegueix el lladre d'una valuosa gemma i utilitza una reproducció en cera d'ell mateix per al seu propòsit. "El problema de Thor Bridge" és un cas força enginyós un cop resolt que gira al voltant d'un misteriós assassinat. "L'home que s'arrossegava" mostra el que passa quan es creuen els camins de Sherlock Holmes i el doctor Jekyll. "El vampir de Sussex" presenta precisament això, un cas de vampirisme que acaba per no ser el que sembla al principi. "L'aventura dels tres Garridebs" és un cas que Watson mateix qualifica de còmic, i gira al voltant d'un frau i un engany que Holmes descobreix de seguida. A "El client il·lustre" les relacions de gènere es tornen a posar sobre la taula: a Holmes se li encarrega que impedeixi el casament d'una dama de l'alta societat amb un criminal de fama internacional (austríac, per més inri). A "Els tres frontons" Holmes entra en contacte amb els baixos fons en un cas que té a veure amb la casa de camp d'una velleta, i acaba trobant-se amb una ment criminal que podria ser el paral·lel pervers de l'Irene Adler d'"Escàndol a Bohèmia". "El soldat pàl·lid" és un relat que té lloc al voltant de la guerra dels Bòers de Sudàfrica, i on el subtext homosexual del conte s'acaba fent molt evident. "La cabellera del lleó" és un conte realment absurd un cop resolt, i on els termes científics que sostenen el cas acaben essent molt febles. A "El colorista jubilat" Holmes uneix forces amb el sr. Barker, un altre detectiu prodigiós, per tal de desentrellar un cas de doble desaparició. Aquí Holmes revela de nou la seva potencial excel·lència per al crim i Watson es torna a convertir en l'ase dels cops. A "L'hostessa del vel" Holmes i Watson assisteixen al tancament d'un misteri de molts anys enrere tot i que, un cop més, es limiten a rebre el testimoni sobre el que va passar. A "Shoscombe Old Place" Holmes és alertat de l'aparició d'unes restes humanes cremades en una mansió del camp, tot i que el misteri acaba essent força diferent del que sembla al principi.\nM'agrada: "L'home que s'arrossegava", "El vampir de Sussex" i "El soldat pàl·lid".\nNo m'agrada: No és dels millors volums de la sèrie.\nLa vall de la por (#216)\nEstà desenvolupant una vena inesperada d'humor sardònic, Watson, de la qual m'hauré d'aprendre a defensar. Però en qualificar en Moriarty de criminal està produint un libel als ulls de la llei, i aquí hi ha la glòria i la meravella. El més gran conspirador de tots els temps, l'organitzador de totes les maldats, el cervell que controla l'inframón - un cervell que podria haver salvat o enfonsat el destí de nacions senceres. Aquest és l'home.\nDurant 1914 i 1915, la revista Strand serialitza la novel·la The Valley of Fear, una altra de les aventures de Sherlock Holmes en gran format. De fet, esdevé l'última de les novel·les del detectiu de Baker Street, i aquesta entrega ens ofereix un dels seus casos més intrigants i més ben travats. La cronologia ens retorna a la primera època de la col·laboració entre Holmes i Watson, és a dir, al període d'abans de la derrota de Moriarty. De fet, Moriarty hi acaba jugant un paper important, en aquest cas. Al principi, Holmes l'esmenta en relació a una informació xifrada que acaba de rebre. A partir d'aquí desapareix completament del relat, i jo em vaig témer en tot moment que no fos res més que un recurs per a la distracció. En realitat no ho és. Cap al final tots els caps solts s'acaben lligant i ens adonem que els distractors, en realitat, són molt escassos en aquesta novel·la i estan molt ben repartits. Tot i que la seva divisió en dues meitats separades fa que la trama s'alenteixi força més en la segona part que en la primera, al final totes les peces acaben encaixant al seu lloc i la resolució del cas resulta del tot satisfactòria. Doyle repeteix aquí una fórmula que a Estudi en escarlata li havia funcionat: la primera part és pròpiament l'aventura de Holmes i Watson per tal de resoldre un misteriós assassinat. A la segona part, però, l'acció recula en el temps i es trasllada als Estats Units per seguir la història prèvia de la víctima i tanca el cercle, per tant, un cop el seu desenllaç ens posa en antecedents sobre les motivacions del crim. L'estil de les dues narracions és força diferent: durant la primera part assistim als intercanvis d'enginy entre Holmes i Watson, Holmes resol fàcilment un missatge xifrat, un cos de policia rural queda completament desbordat pels esdeveniments, i assistim a les vicissituds familiars d'una víctima d'assassinat. La segona part, però, ens transporta a una versió un punt excessiva de l'oest americà, que pretén evocar el to sensacionalista i exagerat dels penny dreadful. El resultat és una mena de collage entre aquests dos relats altament dispars, que acaben emmarcats, tant al principi com al final, per l'amenaça misteriosa i omnipresent del professor Moriarty. Tot i que no és El gos dels Baskerville, aquesta novel·la manté la intriga a un ritme àgil i constant, va deixant sorpreses pel camí per tal de mantenir l'interès de la lectura en tot moment i té dos moments àlgids de tensió en els desenllaços de cada part, cosa que s'agraeix. Hi ha detalls, però, que acaben resultant totalment absurds per exagerats, com acostuma a passar, en general, amb les aventures de Holmes. Aquí, per exemple, els francmaçons esdevenen, per algun motiu no gaire clar, una organització criminal i, tot i que sembli força estrany plantejat d'aquesta forma, Doyle soluciona el problema de plausibilitat fent que les seves activitats criminals es redueixin a un territori limitat, la vall de la por que dóna títol a la novel·la. Per més forçat que resulti quan s'analitza, el relat és força intrigant i va repartint la tensió i resolent els misteris en els moments adequats.\nSinopsi: Sherlock Holmes rep a Baker Street un missatge xifrat a través d'un dels còmplices de Moriarty. Després de desxifrar-lo fàcilment, rep la notícia que l'amenaça que es reflectia al missatge s'ha acomplert i el senyor Douglas de Birlstone, a Sussex, ha estat assassinat. Holmes i Watson es traslladen a Sussex acompanyats de l'inspector MacDonald, i allà descobreixen que el senyor Douglas no era tan transparent com se suposava. A part d'això, l'actitud sospitosa de la senyora Douglas i el millor amic del finat posen Holmes en alerta.\nM'agrada: Per més exagerat que resulti el desplegament de detalls, La vall de la por és una novel·la molt entretinguda i molt ben construïda. La imatge de conjunt no s'acaba de revelar ben bé fins al final de l'obra, que descobreix girs inesperats fins i tot quan el problema ja sembla resolt.\nNo m'agrada: Té moments en què la narració es fa un punt massa lenta, sobre tot a l'inici de la segona part.\nEls darrers aplaudiments (#215)\n- Com ho sap, tot això?\n- L'he seguit.\n- No he vist ningú.\n- Això és el que es pot esperar quan jo el segueixo.\nI uns anys després del comiat del famós detectiu, assistim a un altre dels seus retorns. Amb l'excepció del servei de Sherlock Holmes durant la gran guerra, el 1917, no és un retorn real. Oficialment, Holmes segueix retirat al seu apiari des de 1901, però entre els anys 1908 i 1913 la revista Strand va tornar a publicar noves aventures de Sherlock Holmes, de forma més esporàdica que en els altres períodes. La cronologia dels relats segueix essent anterior a la retirada de Holmes, i el material se'ns presenta com a "reminisciències" de casos de l'última dècada del segle dinou, és a dir, records per part de Watson d'alguns dels casos més destacats. Així, trobem un recull de set casos un punt desigual, amb intents molt originals, d'altres que no tant, i d'altres que directament desafien la paciència dels lectors. En altres edicions d'aquest volum s'incorpora també "La caixa de cartró", un relat força anterior a aquest moment però que en moltes edicions va quedar fora de Les memòries de Sherlock Holmes per considerar-se massa escabrós per al gran públic. A part dels sis relats publicats entre 1908 i 1913, també hi trobem "His Last Bow" (es podria traduir com "La seva última salutació") que es va publicar extraordinàriament el 1917 i on assistim al retrobament, setze anys després, de Holmes i Watson per a una última aventura, on s'aprecia un cert to de nostàlgia pels temps passats. El relat cobreix la participació de Holmes en una trama d'espionatge al servei del govern britànic durant la primera guerra mundial. No té res a veure amb les memòries de guerra que començarien a arribar dels supervivents del front durant els anys següents. El mateix Doyle hi perdria el seu fill gran, Kingsley, el 1918, i l'abisme generacional, en aquest context, sembla autènticament insalvable. De fet, la gran guerra va agafar Doyle massa gran per al servei actiu. On sí que havia servit amb l'exèrcit britànic uns anys abans va ser a la guerra dels Bòers, a l'actual Sudàfrica, un conjunt de campanyes que, tot i la seva dosi d'horrors perpetrats pels britànics mateixos, van tenir molt més a veure amb l'empresa de domini colonial que amb la guerra de desgast i de trinxeres que es revelaria com a novetat a partir de 1914. Doyle era un soldat de l'imperi tallat a l'antiga, com reflecteix la seva retòrica nacionalista i la superioritat moral amb què observa qualsevol moviment per part de potències estrangeres. En el relat, per exemple, la guerra d'independència irlandesa es converteix en no res més que una acció tàctica per part del govern alemany dirigit a afeblir el poder britànic. No hi trobem gaire cosa més que aquesta mena de propaganda, en aquest relat, tot i que no deixa de ser curiós que els raonaments geopolítics n'acaparin una part tan important, com si el propi Doyle pretengués imbuir la seva narració d'un to molt més solemne o seriós que en els altres casos. El tipus de retòrica també s'intueix fàcilment en altres relats, però. El rerefons segueix essent profundament conservador respecte al gènere i a la nacionalitat. "L'aventura de Wisteria Lodge", per exemple, és un pastitx de detalls escabrosos i prejudicis racials que, per a més inri, realment no condueixen enlloc, sinó que s'acaben revelant com a simples distractors per a la trama principal. De la mateixa manera, "La desaparició de Lady Frances Carfax" pretén prevenir-nos de les perilloses conseqüències que poden afrontar les senyores solteres que viatgen soles. Aquest és un conte força divertit, però, que ens porta a l'ambient decadent de balneari suís que és tan típic també del tombant de segle. Llegiu Els darrers aplaudiments, doncs, si us heu aficionat a les aventures de Holmes i Watson i teniu curiositat per saber com continuen, però no és ni de bon tros un recull al nivell de Les aventures o El retorn.\nContinguts: El recull conté set relats (en la majoria d'edicions vuit, ja que inclou "La caixa de cartró", que jo vaig llegir com a part de Les memòries de Sherlock Holmes). El primer d'ells, "L'aventura de Wisteria Lodge", com a cas és força desastrós, i el propi Sherlock Holmes el qualifica de "caòtic". La trama és força fluixa un cop resolta, però la gràcia de tot plegat, com a novetat, és que aquí un inspector rural acaba superant Holmes. A "Els plànols del Bruce-Partington" retrobem Mycroft i descobrim una mica més sobre les seves activitats al servei del govern britànic. De nou un robatori posa en perill els secrets d'Estat del govern i Holmes i Watson tornen a infringir la llei. "El peu del diable" és una aventura extravagant que té lloc en un dels viatges de convalescència de Holmes, aquest cop a la costa de Cornwall. "L'aventura del cercle roig" és força semblant a altres històries anteriors: una banda criminal amb ramificacions internacionals acaba col·lidint amb la trajectòria de Holmes d'una forma totalment fortuïta. La participació de Holmes en el cas és força esparsa, i finalment la resolució de la trama se'ns presenta pel llarg testimoni de la víctima. A "La desaparició de Lady Frances Carfax" la senyora que figura al títol desapareix misteriosament, i Watson és enviat a Suïssa a investigar en nom de Holmes. Watson comença a recórrer diversos balnearis al centre d'Europa, l'acció comença a fer voltes inesperades i és francament un dels més entretinguts. A "El detectiu moribund", un bon matí Watson descobreix Holmes en un estat lamentable i, horroritzat, es prepara per assistir-lo en les seves últimes hores de vida. Finalment, "Els darrers aplaudiments" ens presenta, a través d'un narrador en tercera persona, el retrobament de Holmes i Watson durant la primera guerra mundial.\nM'agrada: "El peu del diable", "La desaparició de Lady Frances Carfax" i "El detectiu moribund".\nNo m'agrada: La resta de relats no estan a l'alçada dels anteriors.\nS'inicia un judici polític que posa en evidència la manca de qualitat democràtica de les institucions de l'estat espanyol. S'accepta la versió d'una instrucció basada en una ficció, que s'immisceix en la vida privada dels processats amb una brutalitat inaudita. La violència de la policia l'1 d'octubre i aquesta d'avui - institucional i simbòlica - són les úniques violències exercides fins avui.\n← October 2018 (9 items) December 2018 (6 items) →


Eficiència Energètica, Com vam començar a estalviar? - Blackhole Innovació\nL'eficiència energètica és l'obtenció dels mateixos béns i serveis energètics, però amb molta menys energia, amb la mateixa o major qualitat de vida, amb menys contaminació, a un preu inferior a l'actual, allargant la vida dels recursos i amb menys conflicte.\nPerò com gestionem l'energia amb major eficàcia, el primer que hem de fer, realitzar un diagnòstic del consum d'energia i l'assignació de costos. La mesura bàsica de l'energia (aigua, gas, electricitat, vapor ...) permet identificar les principals àrees de consum i optimitzar el seu ús energètic, així com verificar l'impacte de les mesures energètiques adoptades.\nI ara tots ens preguntem ¿Per on comencem?, primer hem de mesurar els consums de la nostra instal · lació, així que col · locarem comptadors a la xarxa general com en cadascuna de les branques de la nostra instal · lació.\nUna solució bàsica de comptatge podria ser aquesta:\nQuan es coneix el consum, les àrees més rellevants per millorar l'ús energètic poden identificar i començar amb altres mesures d'eficiència energètica. Es pot aconseguir estalviar energia si es detecta una font de sobre consum a la instal · lació.\nEficiència energètica en locals comercials.\nMuchas veces nos fijamos más en reducir costes salariales o materiales y no nos damos cuenta de la cantidad de dinero que se nos va al no saber gestionar correctamente nuestras instalaciones, llums encesos quan no hi ha ningú o mal regulades, climatització tot-res, etc ....\nPer solucionar tot això, el primer que hem de conèixer és el nostre consum, per això col · locarem comptadors, ja només aquest pas ens valer per estar pendents dels nostres consums.\nUna gran parte del consumo de los locales comerciales es la iluminación, per augmenta la seva eficàcia s'ha de pensar a instal · lar tele variadors per disminuir o augmentar la potència d'il · luminació, també es poden instal · lar pantalles regulables i controlar mitjançant sistemes de control KNX, amb el que es poden crear diferents zones d'il · luminació ( en un restaurant .... La zona de bar, zona de menjadors,...) y a su vez crear escenas controladas para día-tarde-noche, recolzades amb sensors de lluminositat. També és útil la instal · lació de programadors horaris i crepusculars, per exemple per al control dels rètols, etc.\nEn els locals amb extracció d'aire es poden instal · variadors de velocitat amb controls de CO2 per adaptar-se a cada circumstància, no és el mateix que aquest el local buit o que aquest ple.\nEl cas de la climatització es recomana un termòstat setmanal programable.\nEn algun casos, se'ns pot donar la circumstància que tinguem energia reactiva, ho solucionem col · locant una bateria de condensadors apropiada a la instal · lació, la qual es amortitzar en una mica temps.\nestalvi, eficiència energètica, sistemes, supervisió, termòstats, variadors de velocitatEficiència Energètica\nVeure tots els missatges José María Sanz →\n← Fluidomecànica – Càlculs bàsics transport de fluids\nFluidomecànica – Elecció d'una bomba centrífuga →\n¿Què és una llar digital? Part I. - 18,156 visites


Gàbia escolar | Escribir jugando\na les d’octubre 15, 2019\nTreu el cap al passadís. Buit com totes les aules. És l’hora del pati.\n–No baixes a jugar, Pilar? –demana una mestra des de la sala de professors.\n–No em trobo bé –respon, i es torna a tancar al lavabo.\n“On és la bleda assolellada?”\n“Deu estar mocant-se”\n“O fent-se caqueta”\nLa Pilar sent aquests comentaris a baix al pati. Obre la tapa del vàter. Vomita. I comença a plorar.\nFa setmanes que ella és l’escollida per fer burla. No sap a qui explicar-ho, no sap com sortir d’aquesta maleïda gàbia en què s’ha convertit per ella l’escola.\nProposta per al repte ‘Escribir jugando’, del blog de Lídia Castro Navas: escriure un microrelat o poema (màxim 100 paraules) a partir de la imatge de la carta i el dau. Com a repte opcional que hi aparegui el nom de Pilar a la creació.


La ciutat llunyana: La política arraconada\nLa política arraconada\narraconar 1 Posar en un racó, apartar a un costat. 2 intr. Fer racó, guardar els estalvis. 3 Retirar del servei, abandonar com a inútil. 4 No fer cas (d’una persona o una cosa), relegar-la a l’oblit. Diccionari de la llengua catalana\nBaròmetres del CIS 1996-2014\nLa crisi ha trencat la connexió que hi havia entre la valoració de la situació econòmica i de la gestió del govern. Tradicionalment, aquests eren dos elements que evolucionaven junts, quan creixia l’optimisme sobre el futur de l’economia el govern se’n beneficiava, en canvi quan aquell baixava, el govern ho pagava. Aquesta ha estat la lògica que ha guiat bona part de la gestió governamental... fins la crisi.\nMireu el gràfic. A partir de la legislatura de 2008 govern i optimisme econòmic van cadascun per la seva banda. Durant el primer any del segon mandat de Zapatero creixia el nombre d’electors que creien que l’economia milloraria, però la valoració del govern empitjorava baròmetre rere baròmetre. Fixeu-vos en el govern Rajoy. Des d’octubre de 2012 els optimistes sobre la situació econòmica futura creixen, pràcticament es doblen, i no obstant el judici sobre l’executiu empitjora i s’estanca.\nLa crisi ha fet evident de manera crua que els electors no creuen que l’evolució de l’economia depengui del govern. De qualsevol govern, perquè el mateix que li passa ara a Rajoy li passava al socialista Zapatero. És quelcom de més profund, és la instauració en l’imaginari de la gran majoria dels electors que la situació econòmica del país (d’aquest i pràcticament de tots) no es decideix a les seus governamentals, sinó en altres instàncies, allunyades de la vista (i de l’abast) dels ciutadans.\nEls discursos satisfets de Rajoy i dels seus ministres contrasta amb el doll de notícies no tant positives. Creix el treball, però és treball precari; augmenten les hores extres no remunerades; creix el nombre d’empreses, però són unipersonals; tenir feina ja no garanteix sortir de pobre; hi ha pobres energètics, malnutrició infantil (negada fins fa dos dies), desigualtat. En definitiva l’anorreament de la classe mitjana. Al mateix temps, les entitats bancàries rescatades doblen beneficis, les empreses globals s’expandeixen, torna el “business as usual” previ a la gran recessió per als “too big to fail”, no per a les empreses locals, que tenen restringit el crèdit i veuen com el consum segueix anèmic (Europa coqueteja amb la deflació).\nÉs l’estadi final del projecte ideològic neoliberal. La proletarització de la classe mitjana, la dualització del món entre l’1% dels superrics i la resta, entre l’elit global emancipada i els pobres mortals. No és una conspiració. És la lògica que segueix a la desaparició del que vas fer néixer la societat de consum i l’Estat social: el terror roig i la dependència del consum nacional. El primer va desaparèixer fa vint-i-cinc anys i el segon ha sucumbit a la globalització i la desregulació total del sistema financer. Quin sentit té destinar part dels beneficis al manteniment d’una classe mitjana consumidora quan aquests beneficis no en depenen? El sistema financer global ha descobert que és autosuficient, que no depèn del crèdit a l’empresari local o al consumidor. El diner és en un altre lloc, en les xarxes globals que el mouen dia i nit, en un món virtual afortunadament allunyat de les misèries del món real i les regulacions dels governs.\nLes conseqüències per a la política són evidents. Que la política sigui irrellevant per a l’economia buida de sentit tot l’entramat institucional de què ens hem dotat. I la precarització de les classes mitjanes el buida de líquid, ja que eren aquestes les que finançaven els Estats via impostos.\nLa impotència de la política per incidir en l’economia l’ha fet buscar altres “nínxols de mercat” on fer-se imprescindible. És així com ens els últims anys l’acció de la política s’ha centrat en altres terrenys, com ara els valors (avortament, matrimoni homosexual) o el debat nacionalista (la qüestió catalana, el final d’ETA). No és un fenomen exclusiu espanyol. Arreu d’Europa la política gira al voltant de temes identitaris o de valors (d’aquí la nova onada nacional-populista antieuropea i xenòfoba que recorre el continent, de França a Hongria, Rússia o Suïssa). El que sigui per tal de tapar la manca de projecte per redreçar l’economia.\nEl resultat? Una política de sobreexcitació permanent, de trencadissa i esquinçada de camises, una política de “hooligans” que apel·la als sentiments, a les essències, que crida tothom a arrenglerar-se en una o altra trinxera. Cal crear el crescendo dramàtic per mobilitzar la pròpia parròquia, els convençuts, aquell deu per cent que encara aguanta. La resta, els descreguts, els baquetejats per una situació econòmica a la que no veuen final i a la que els partits tradicionals han renunciat a trobar solució, s’ho mira des de la distància, farts, esgotats. Però no us equivoqueu, la política no els ha arraconat. Són majoria i són ells els que estan arraconant la política. Com diu el diccionari de l’IEC, l’han abandonat com a inútil.\nPublicat per Oriol Bartomeus Bayés a 14:08