Joan Comorera - El problema de les nacionalitats a Espanya (1942)\nEl problema de les nacionalitats a Espanya\nEstudi dels problemes nacionals d'Espanya fet per Joan Comorera, emprant un mètode clar i dialèctic; a la llum de la ciència del marxisme, la interpretació leninista i la realització stalinista\nConferència de Joan Comorera pronunciada a Mèxic el març del 1942, organitzada per l'Agrupació Amics de Catalunya, publicada originalment per Edicions Catalunya, el maig del 1942.\nL'any 1936 fou aprovada la Constitució Soviètica avui vigent. Aquesta Constitució és la realització plena de la teoria leninista-stalinista nacional. Els principis bàsics leninistes-stalinistes sobre el problema nacional, han sigut incorporats a la Constitució soviètica sense cap limitació, sense cap reserva, sense les matisacions que són tan característiques entre els advocats i juristes redactors de constitucions burgeses.\nVegem, per comprovar-ho, els articles fonamentals, en la qüestió nacional, de la Constitució soviètica.\n«Article 13.—La Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques és un Estat federal, constituït sobre la base de la unió voluntària de Repúbliques Socialistes Soviètiques iguals en drets».\n«Article 17.—Cada República federada conserva el dret de separar-se lliurement de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques».\n«Article 123.—La igualtat de drets dels ciutadans de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques, sense distinció de nacionalitat ni de raça en tots els dominis de la vida econòmica de l'Estat, cultural, social i política, és una llei immutable. Tota restricció directa o indirecta dels drets, o inversament, l'establiment de privilegis directes o indirectes, per als ciutadans en raó de la raça o nacionalitat a la qual pertanyin, el mateix que tota mesura d'exclusivisme racional o nacional, o d'odi o de menyspreu racial o nacional, són castigats per la llei».\nAquests articles de la Constitució soviètica per la seva precisió i claredat no necessiten comentaris complementaris o de qualsevol altra mena. Cal però subratllar una particularitat característica i fonamental de l'article 13. Es diu que les Repúbliques unides voluntàriament, són iguals en dret, però no en deures. Això no significa deixar una porta oberta, per a avui o per al futur, a la lluita per l'hegemonia d'una o més de les Repúbliques federades, sinó l'aplicació constitucional d'un principi de la teoria leninista-stalinista: el principi desenvolupat per Stalin i d'acord amb el qual la igualtat entre les nacions ha d'ésser real, total, no simplement jurídica i que, per tant, les nacions més avançades deuen ajudar les més endarrerides a ascendir almenys fins al seu mateix nivell econòmic, polític i cultural; igualtat, ajuda i estímul que han d'ésser considerats com un dels fonamentals requisits previs per arribar a la fraternal cooperació entre les masses treballadores de les diverses nacions. No s'estableix en l'article 13 de la Constitució soviètica, la igualtat en drets i deures, perquè els deures de les nacions més avançades són majors que els de les més endarrerides.\nEls principis leninistes sobre el problema nacional\nPer primera vegada en la història de la humanitat, el problema nacional ha sigut enfocat i resolt, no aïlladament, sinó en escala mundial: un vast imperi ha sigut transformat en una Federació voluntària de pobles lliures i iguals, sobirania en una sisena part de la terra.\nPer primera vegada, també, la teoria nacional formulada per Marx, desenvolupada per Lenin, complementada i realitzada per Stalin, ha sigut incorporada íntegrament a la Constitució política d'una germandat de pobles i nacions abans separats, abans hostils, a causa de l'imperialisme, de l'explotació capitalista.\nPer a nosaltres, comunistes, el principi bàsic del qual es deriven els altres és aquest: el problema nacional i colonial ha d'ésser considerat sempre amb connexió indissoluble amb el problema general de la revolució proletària. Desenrotllant aquest principi bàsic, Stalin n'ha formulat d'altres que, en el seu conjunt, constitueixen la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional, cada un dels quals ha de merèixer detinguda meditació i una discussió profunda de tots els companys. Són els següents:\nA) El món està dividit en dos camps; el que formen un petit grup de nacions civilitzades, posseïdores del capital financer i que exploten la immensa majoria de la població del planeta, i el camp dels pobles oprimits i explotats de les colònies i dels països dependents, que formen aquesta majoria.\nB) Les colònies, els països dependents, oprimits i explotats pel capital financer, constitueixen una formidable reserva, la més important font de força per a l'imperialisme.\nC) La lluita revolucionària dels pobles oprimits, dels països colonials i dependents contra l'imperialisme, és l'únic camí pel qual poden emancipar-se de l'opressió i de l'explotació.\nD) Els països colonials i dependents més importants han començat ja el moviment d'alliberament nacional que ha de conduir per força a la crisi del capitalisme mundial.\nE) Els interessos del moviment proletari dels països desenrotllats i el moviment d'alliberament nacional de les colònies exigeixen que aquests dos aspectes del moviment revolucionari s'uneixin en un front únic contra l'imperialisme.\nF) La classe obrera dels països desenrotllats no pot triomfar, ni els pobles oprimits poden alliberar-se del jou imperialista, sense la formació i consolidació d'un front revolucionari comú.\nG) Aquest front revolucionari comú no pot formar-se si el proletariat de les nacions opressores no dóna un suport directe i resolt al moviment d'alliberació dels pobles oprimits contra l'imperialisme de la seva pròpia pàtria, car «no pot ésser lliure el poble que oprimeix altres pobles» (Marx).\nH) Aquest suport significa sostenir, defensar i portar a la pràctica la consigna del dret dels pobles a separar-se i a existir com a Estats independents.\nI) Sense posar en pràctica aquest consigna serà impossible aconseguir la unificació i col·laboració de les nacions en una sola economia mundial, que constitueix la base material per al triomf del socialisme.\nJ) Aquesta unió sols pot ésser voluntària, inspirada sobre la base de la mútua confiança i de les relacions fraternals entre els pobles.\nPer què ha estat resolt el problema nacional a la Unió Soviètica\nEl problema nacional i colonial ha estat resolt en la pràctica i constitucionalment a la Unió Soviètica. Aquesta solució no ha estat deguda a un pacte amb la burgesia. Ha estat la conseqüència obligada del triomf de la Revolució Socialista d'Octubre. Sense la victòria i consolidació de la Revolució d'Octubre, el problema nacional i colonial no hauria estat resolt. Com així mateix, si la Revolució d'Octubre no hagués resolt d'immediat el problema nacional i colonial, la seva victòria hauria estat efímera. Perquè la indissoluble connexió del problema nacional i colonial amb el problema general de la revolució proletària no és una frase, sinó una realitat històrica de primera categoria.\nL'imperialisme, forma superior del capitalisme, no pot resoldre els problemes nacionals i colonials, com el capitalisme no pot suprimir l'explotació de l'home per l'home. L'imperialisme necessàriament ha d'alimentar-se amb el sotmetiment i l'opressió dels pobles i nacions colonials i dependents, perquè la llibertat d'aquesta seria la seva fi; el mateix que el capitalisme NECESSÀRIAMENT es nodreix del dolor, de la misèria i de l'esclavitud de les masses treballadores, perquè la seva emancipació seria la seva fi. Els imperialismes en lluita no es plantegen la qüestió d'alliberar pobles i nacions del domini del competidor, sinó una redistribució del món sotmès, un canvi d'amos, car l'alliberament dels pobles i nacions explotades per l'adversari posaria terme a les apetències conjuntes, encara que fossin rivals. Exactament igual, el capitalisme en les seves violentes palestres de mutu extermini, fruits inevitables de les seves insolubles contradiccions internes, no es planteja la qüestió d'emancipar milers d'obrer per ferir de mort un capitalista a un altre capitalista, sinó una constant redistribució del treball assalariat i dels mercats, base de la seva potència i de la seva única ambició, car l'emancipació d'un nucli obrer, seria el principi de la fi de la seva existència.\nPodria el capitalisme en casos extrems i per tal de subsistir, adaptar-se com el camaleó a les condicions d'un nou clima històric. Però, sols canviaria de pell, de formes i de colors. La substància seguiria essent la mateixa. Les autonomies polítiques i administratives i fins i tot, la solemne declaració d'independència a favor de no importa quin nucli dependent o colonial són maniobres imperialistes defensives desenrotllades quan les condicions històriques del combat, si hi ha força suficient, es torna a la condició anterior, i si no n'hi ha, l'explotació imperialista es conforma amb les noves condicions creades per ella mateixa, i les nacions legalment sobiranes, les colònies convertides legalment en nacions independents, continuen essent dependents, font de poder i de riquesa del capitalisme financer.\nEls fets confirmen sobradament les afirmacions teòriques. Ens diu Lenin que la separació d'una nació oprimida, és a dir, el lliure exercici del dret d'autodeterminació, sense excloure la decisió de constituir-se en Estat independent, no pot «donar-se» i «realitzar-se» abans del socialisme més que en l'u per mil dels casos. En la història contemporània, que és la història dels Estats i nacions existents avui, amb llur seguici de pobles i nacions dependents i colonials, solament coneixem un cas de separació voluntària abans del socialisme: el de Noruega. El cas d'Irlanda no és igual, tota vegada que la seva autonomia política d'avui fou conseqüència d'un llarg i cruent període de lluita armada. I encara en el cas escandinau, Noruega guanyà per plebiscit la seva independència política amb relació a Suècia, però continuà essent un domini del capital financer anglès. Com Irlanda, que sense haver aconseguit plenament la seva independència nacional, continua essent una dependència del capital financer anglo-americà. És justa l'afirmació de Lenin: abans del socialisme no pot «donar-se» i «realitzar-se» la plena independència de les nacions dependents i de les colònies.\nEn la guerra mundial de 1914 a 1918, les potències imperialistes es feren la guerra, unes per conservar i augmentar en el possible els seus domini, altres per forçar una nova redistribució de les colònies i nacions dependents i dels mercats. Al final de la guerra, el grup imperialista victoriós reféu el mapa del món al seu gust i conveniència, a la seva imatge i semblança, tal com féu Déu.\nNo alliberà un sol país. No va admetre de cap manera l'exercici del dret d'autodeterminació. Ofrenà trossos de la Unió Soviètica a Finlàndia, Polònia i Romania. Separà de la Unió Soviètica els països bàltics. Distribuí trossos d'Alemanya, Àustria, Hongria i Turquia a Polònia, Itàlia, Dinamarca, Bèlgica i Grècia. Es repartiren les colònies del grup vençut sense més ni més, no podent evitar que en certs casos la careta del «mandat» cobrís la brutal realitat. Creà el «nou» mapa polític d'Europa.\nEs formaren nous Estats: Finlàndia, Estònia, Letònia, Lituània, Polònia, Hongria, Txecoslovàquia, Iugoslàvia, Albània, Àustria. Els nous Estats que formaren part dels Estats imperialistes vençuts, foren retallats sense respecte a cap principi nacional. Pagaren el preu dels vençuts: Àustria, Hongria, Bulgària, Turquia, sense oblidar la mateixa Alemanya i el que es va fer contra la Unió Soviètica en el període de la seva feblesa econòmica i militar. Cobraren, aparentment, aquest preu els nous Estats ja esmentats i Romania i Grècia.\nEs formaren nous Estats imperialistes multinacionals. En fer-los, el grup imperialista vencedor no va tenir en compte el dret de les nacions a disposar lliurement dels seus destins, tot i haver-se dit en la propaganda d'aquells dies. Tingué en compte, únicament, el seu interès polític, econòmic, estratègic, perquè l'imperialisme no doblega mai la seva llei constant: crear, a mesura de les seves possibilitats, noves fonts de poder i de riquesa. Al voltant de cada nació més forta organitzà un Estat imperialista multinacional dependent seu.\nAixí veiem que la nació polonesa es convertí en opressora de les minories nacionals alemanya, jueva, lituana, blanco-russes i ucraïneses; la nació romanesa en opressora d'ucraïnesos, moldaus, búlgars i trans-silvans; la nació txeca en opressora de rutens, sudetes i eslovacs; la nació sèrvia en opressora dels eslovens, croates, bosnis, dàlmates, búlgars, montenegrins i albanesos; la nació grega en opressora de turcs i macedonis. Cada un d'aquests Estats nasqué amb un problema interior insoluble mentre no dos aniquilat el seu règim capitalista, la seva dependència del capital financer i el seu taló d'Aquil·les per on haurien de rebre la seva ferida mortal en produir-se una situació internacional adversa.\nTenim la nostra pròpia experiència.\nEn ésser proclamada la República a Espanya, el 14 d'abril de 1931, es produí un canvi profund en la correlació de forces. Les castes tradicionals i semifeudals que foren el punt de suport fonamental de la Monarquia quedaren estabornides per la violència del cop rebut i momentàniament apartades. Els nuclis liberals de la burgesia i la petita burgesia influïts en bona part pel federalisme tradicional del republicanisme en les nacionalitats oprimides, passaren de cop a un primer pla. La classe obrera ascendí amb gran vigoria i arribà a ésser un factor important en la República, amb major força puix que la pagesia, tot i no estar emancipada completament del domini que damunt d'ella exerciren les castes semifeudals, arribà a ésser la seva aliada i es llançà al camp de batalla en part sota la seva direcció. Fou aquest canvi en la correlació de les forces i, fonamentalment, l'ascensió política de la classe obrera i la seva aliança amb la pagesia, i no el pacte de Sant Sebastià «entre cavallers», els que determinaren la nova estructura política de l'Estat espanyola sota el règim republicà. Amb tot, l'Estatut de Catalunya no s'aprovà amb facilitat. La seva discussió provocà una lluita violenta, la qual estigué a punt de fer que naufragués diverses vegades i per fi sortí de les Constituents raquític pels retocs i les reticències anunciades i previstes del període d'agitació. Els desencerts i febleses del primer període republicà, el qual no volem analitzar ara, donaren un sentit contrari al pèndol i les castes confinades foren enfortides, tot i accentuant cada vegada més el seu poder contra la classe obrera i contra la pagesia. La República caigué en mans dels estraperlistes i dels filofeixistes, en mans dels seus enemics, la primera mesura dels quals fou la de convertir l'Estatut de Catalunya en ignominiosa caricatura, mesura prèvia a la seva derogació, i encarpetar el projecte d'Estatut base aleshores ja en tràmit parlamentari. El poder despòtic del centralisme espanyol gairebé refet de l'estaborniment en el qual va caure el 14 d'abril, tornava pels seus furs. En l'estiu del 1934, fou la classe obrera espanyola la més fervorosa i abnegada defensora de la Generalitat de Catalunya, que havia promulgat i aplicat la revolucionària llei de Contractes de Conreu; fou la burgesia catalana, i la seva fracció més bel·licosa aleshores els famosos «isidristes», la pitjor enemiga de la Catalunya autònoma. Recobrà el seu vigor l'Estatut de Catalunya del 16 de febrer, i es va anar molt més enllà de les facultats escrites en el període de la guerra nacional revolucionària, en els dies heroics en què la classe obrera i els seus aliats camperols intervingueren amb més energia i personalitat que mai en la direcció de la guerra i de la República. Fou en aquest període característic de la guerra, que les Corts aprovaren l'Estatut d'Euzkadi. En caure Catalunya i la República, el franquisme, expressió genuïna i sagnant de l'imperialisme espanyol, destruí el moviment obrer, es basà en el terror com a règim polític permanent. I la liquidació de la nova estructura política republicana, dels Estatuts de Catalunya i d'Euzkadi, fou un simple problema de signatura en el peu d'un decret ignominiós.\nEn la Unió Soviètica el problema nacional ha estat resolt, perquè l'octubre de 1917 triomfà el proletariat i perquè el proletariat sabé conduir la seva lluita amb estreta aliança amb els camperols, establint amb mà ferma la seva pròpia dictadura. El proletariat victoriós construí la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques, prototipus de la futura Federació Mundial de pobles lliures i iguals, de pobles units voluntàriament per establir una economia mundial i construir el socialisme. Únicament el proletariat victoriós crearà el nostre Estat Socialista multinacional, solament amb el socialisme desapareixerà l'explotació de l'home per l'home, l'explotació dels pobles febles pels forts.\nLa primícia del dret proletari\nEl problema nacional i colonial està indissolublement unit al problema general de la Revolució proletària de l'establiment de la dictadura del proletariat. Però si els problemes van units i si en la solució final l'un és necessari a l'altre, no per això devem concloure que existeix una absoluta identitat.\nEn qualsevol cas el triomf del proletariat significa la solució definitiva del problema nacional o colonial. Però no en tots els casos la solució possible d'un problema nacional assegura o ajuda al triomf definitiu del proletariat. Hi ha casos en els quals el problema nacional pot arribar a ésser, momentàniament i en circumstàncies donades un estorb, un enemic a combatre.\nQuan els socialdemòcrates defensaren el 1914 «llur» Pàtria francesa o alemanya o anglesa, no defensaren una causa justa, car el que estava en joc no era l'existència de la «seva» nació, sinó el major o menor poder de riquesa dels «seus» imperialistes. Quan els socialdemòcrates polonesos abonaven el règim de Pilsudsky, no estaven encertats, car amb això no afavorien la lluita dels proletaris polonesos, sinó que la perjudicaven enfortint el domini dels «ens» imperialistes damunt els obrers i camperols polonesos i els lituans, blanco-russos i ucraïnesos.\nQuan els socialdemòcrates alemanys, Kautsky a la capdavantera, advocaven per l'assimilació dels txecs, amb l'afirmació que els txecs res no podrien guanyar amb la seva «pobra» nacionalitat i sí en canvi molt de «cultura alemanya», es proposaven, en realitat, enfortir, des del camp obrer, la política imperialista del kaiserisme.\nNo sempre la defensa de la nació imperialista o no sobirana coincideix amb els interessos fonamentals de la classe obrera. En aquest cas, companys, i això deu quedar ben clar, prima sempre el dret de la classe obrera. Per a Marx no oferia cap dubte aquesta subordinació del problema nacional al problema obrer.\nOblidar això ens portaria fàcilment al camp del nacionalisme petit-burgès, a l'acceptació de la tesi de la «comunitat de destí», tesi preuada pels nacionalistes i per molts sectors socialdemòcrates. No existeix una «comunitat de destí» en la nació, ja sigui aquesta sobirana o dependent. Pot existir una coincidència momentània per a la consecució d'un objectiu comú. Però, res més, car «en cada nació moderna hi ha dues nacions», ens ha dit Lenin. La nació burgesa que històricament desapareixerà i la nació proletària que històricament ha d'ascendir al poder polític i econòmic, a l'exercici de la seva pròpia dictadura per forjar el món nou en el qual sí que hi haurà una «comunitat de destí». La burgesia de cada país es va basar en el problema nacional per tal d'enganyar els obrers, per embrutir els camperols, per enverinar la petita burgesia. La classe obrera de cada país es basa en el problema nacional per portar endavant la revolució, per resoldre conjuntament amb el problema nacional el de la seva dictadura.\nÉs la classe obrera la dirigent en la lluita per l'emancipació dels homes i dels pobles. És classe obrera la que triomfant assegura la victòria definitiva, puix que no es concep el règim socialista amb la persistència de l'opressió damunt d'home i de pobles. És natural i necessari, doncs, que el dret de la classe obrera tingui preferència sobre el dret nacional, quan l'opció ens sigui plantejada de manera objectiva i concreta. Aquesta opinió, tanmateix, tenint en compte l'experiència històrica, es presenta per excepció puix que, normalment, el fet nacional, la lluita nacional contra opressors i imperialistes, és progressiva, revolucionària, no reaccionària. Aquesta possible opció sobre casos objectius i determinats, no afecta en el més mínim la línia nacional, els principis leninistes sobre la línia nacional que estem analitzant.\nEl problema nacional i la Revolució d'Octubre\nEls fets han demostrat que l'imperialisme no pot resoldre els problemes nacionals i colonials.\nEls fets han demostrat que únicament la classe obrera triomfant pot resoldre els problemes nacionals i colonials.\nPerò els fets han demostrat també que sense una teoria nacional justa i sense la seva aplicació conseqüent sense reserves ni vacil·lacions, no és possible la consolidació i el desenvolupament de la revolució proletària, fins i tot en el cas de la seva victòria momentània, de la presa del poder polític.\n¿Què diu, companys, la resolució aprovada pel X Congrés del Partit Comunista (b) de l'URSS, celebrat el març de 1921? Diu el següent en un dels seus punts:\n«...La instauració del règim soviètic a Rússia, i la proclamació del dret de les nacions a la separació estatal determinaren un canvi complet en les relacions de les masses treballadores de les nacionalitats de Rússia, minaren la vella rivalitat nacional, privaren de base a l'opressió nacional i conquistaren per als obrers russos la confiança dels seus germans d'altres nacionalitats, no sols de Rússia, sinó d'Europa i d'Àsia, i convertiren l'esmentada confiança en entusiasme i decisió de lluita per la causa comuna. La formació de Repúbliques Socialistes a Azerbaijan i a Armènia, conduí als mateixos resultats, suprimiren els xocs nacionals i resolgueren les rivalitats seculars que existien entre les masses treballadores turques i armènies i entre les armènies i les azerbaijanes. El mateix es pot dir respecte al triomf temporal dels soviets a Hongria, a Baviera, a Finlàndia i a Letònia. PER ALTRA PART, ES POT AFIRMAR AMB SEGURETAT QUE ELS OBRERS RUSSOS NO HAURIEN POGUT VÈNCER KOLCHAK I DENIKIN I QUE LES REPÚBLIQUES AZERBAIJANES I ARMÈNIES NO HAGUESSIN POGUT POSAR-SE DEMPEUS, SENSE HAVER LIQUIDAT ENTRE ELLS L'ENEMISTAT I L'OPRESSIÓ NACIONAL, SENSE HAVER GUANYAT LA CONFIANÇA I L'ENTUSIASME DE LES MASSES TREBALLADORES D'OCCIDENT I D'ORIENT. L'ENFORTIMENT DE LA REPÚBLICA SOVIÈTICA I LA LIQUIDACIÓ DE L'OPRESSIÓ NACIONAL SÓN DOS ASPECTES D'UN MATEIX PROCÉS, DEL PROCÉS DE L'ALLIBERAMENT DELS TREBALLADORS DE L'ESCLAVITUD CAPITALISTA».\nLa formulació completa de la teoria nacional i la seva aplicació íntegra no foren, és clar, cosa fàcil. Calgué vèncer les desviacions contrarevolucionària del trotskisme. Calgué vèncer les desviacions de militants russos honestos que no sabien desprendre's dels prejudicis i falses idees i sentiments adquirits pel fet d'haver nascut, d'haver-se desenvolupat en la nació opressora. Calgué vèncer les desviacions de militants honrats fills de les nacionalitats oprimides, de les colònies, les seves reaccions negatives, la seva desconfiança envers els germans russos; la seva tendència a recloure's en el seu món nacional i a confondre's en una «comunitat de destí» amb els elements nacionalistes de procedència burgesa o kulac, a supeditar el dret de la classe obrera al dret nacional expressat i representat per elements burgesos i petit-burgesos els quals si haguessin triomfat haurien junyit la seva pàtria a l'imperialisme més fort i haurien llençat el proletariat a l'esclavitud capitalista, d'un capitalisme format per nacionals i estrangers. De les dues desviacions, la primera fou la més perillosa puix que les tendències «colonitzadores» de «russificació» eren una supervivència, tot i ostentar paraules i actes distints en la forma, dels vells mètodes i procediments de l'extingit tsarisme; accentuaven la resistència, les incomprensions, la desconfiança dels comunistes i de les masses treballadores de les antigues colònies i nacions oprimides. L'oposició traïdora, contrarevolucionàra del trotskisme fou aixafada. Les desviacions colonitzadores i nacionalistes foren corregides. El Partit Comunista (b) de l'URSS, amb plena decisió i conseqüència es mobilitzà per a la realització integral de la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional. I pocs anys després, el 25 de novembre de 1936, el company Stalin pogué dir, davant del VIII Congrés extraordinari dels Sòviets de la Unió, que havia de discutir i aprovar la constitució avui vigent:\n«L'absència de classes explotades, que són les principals organitzadores dels xocs entre les nacions; l'absència de l'explotació que cultiva la desconfiança mútua i atià les passions nacionalistes; el fet que el poder es trobi en mans de la classe obrera, que és enemiga de tota esclavitud i fidel campiona de la idea de l'internacionalisme; la realització efectiva de l'ajuda mútua entre els pobles en totes les esferes de la vida econòmica i social, i per últim, el floriment de la cultura nacional dels pobles de l'URSS, que és nacional per la forma i socialista pel seu contingut; tots aquests factors i altres de semblants han canviat fonamentalment la fesomia dels pobles de l'URSS; el sentiment de mútua desconfiança ha desaparegut, s'ha desenvolupat entre ells el sentiment d'amistat mútua, i aixó s'ha establert una comprensió veritablement fraternal entre els pobles en el si d'un sol Estat federal. Com a resultat d'això tenim ara un Estat Socialista multinacional perfectament constituït, el qual ha sortit triomfant de totes les proves, i amb una solidesa capaç d'ésser envejada per qualsevulla Estat nacional en tots els indrets del món».\nEls problemes nacionals d'Espanya\nAquesta anàlisi, molt breu, que acabem de fer de la teoria leninista-stalinista del problema nacional i colonial, no pot ésser motiu d'especulació teòrica per part nostra. Ens correspon la seva aplicació en el cas d'Espanya.\nPer comprendre exactament i d'una manera objectiva per què devem nosaltres aplicar la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional i colonial ens és necessari respondre, abans que tot, a aquesta pregunta: És Espanya una nació?\nEns diu Stalin que la «nació és una comunitat estable, històricament formada d'idioma, de territori, de vida econòmica i de psicologia, manifestada aquesta en la comunitat de cultura». I afegí Stalin: «És necessari subratllar que cap d'aquests tres esmentats pres aïlladament, és suficient per definir la nació. Més encara: n'hi ha prou que manqui un sol d'aquests trets definitius perquè la nació deixi d'ésser nació».\nL'antic imperi austro-hongarès fou una comunitat estable, històricament formada, però no fou mai una nació; fou un Estat imperialista multinacional. Anglaterra, Estats Units, Irlanda parlen el mateix idioma, però són tres nacions ben diferenciades. Espanya i les Repúbliques llatino-americanes parlen el mateix idioma, però no constitueixen una sola nació. La Unió Soviètica és una comunitat estable, històricament formada, amb territori comú, amb economia comuna, però no és una nació; és un Estat Socialista multinacional.\nEspanya és una nació?\nExisteixen en Espanya quatre idiomes, quatre economies, quatre cultures que es manifesten amb psicologies nacionals ben diferenciades i manifestades en una comunitat de cultura, quatre «caràcters nacionals», com també hom acostuma a dir, quatre nacions; la castellana o espanyola, la catalana, la basca i la gallega.\nA cada una d'elles es donen els trets característics que en el seu conjunt, no aïlladament, defineixen una nació.\nCatalunya, Euzkadi i Galícia són nacions, perquè tenen un idioma propi, un territori comú, una economia seva, una psicologia característica manifestada en una comunitat de cultura, perquè són comunitats estables, històricament formades.\nExisteix un idioma basc, d'origen obscur, més antic que els idiomes grec, llatí i àrab, que han creat amb major o menor mesura, en barrejar-se i superar els vells i perduts idiomes autòctons, el castellà, el català, el gallec. Existeixen els idiomes català i gallec, de major puresa greco-llatina que el castellà, per haver estat de molt menys duració i intensitat l'ocupació i la influència àrab en els seus respectius territoris. I tenen una vida secular i es formaren en un període històric durant el qual l'expansió castellana havia de tardar uns segles a produir-se, fins al punt que en català s'escriviren les primeres poesies i novel·les, les primeres recopilacions dels usos i costums, és a dir, de lleis, en el món mediterrani i en el cicle de formació i ús de les llengües vulgars.\nExisteixen les economies catalana, gallega i basca, una vida econòmica pròpia, formada històricament en cada una d'aquestes nacionalitats. El minifundi gallec en oposició al latifundisme castellà; les normes contractuals agràries per a l'explotació dels petits trossos, en oposició al camperol assalariat en el conjunt castellà i també les gabelles pròpies i l'origen del qual radica en la seva antiga existència independent; la industrialització dels productes del mar en contrast amb la vida d'esquena a la mar duta a Castella: són els trets característics de la vida econòmica gallega. La petita propietat, el nucli fonamental del camp basc anomenat caserio, les normes contractuals, l'origen de les quals ve de molt lluny, la supervivència de la vida col·lectiva especialment en els grups pesquers o confraries; els usos i costums encara vigents dels seus municipis, la personalitat dels quals és tan peculiar i l'arrel dels quals la trobem en el treball col·lectiu i en l'explotació col·lectiva de les riqueses naturals dels temps antics; la creació de la indústria pesada i el volum i el poder del seu capital financer: són els trets característics de la vida econòmica basca. La liquidació del feudalisme per la pagesia catalana com a conseqüència de les llargues i sagnants guerres dels remences, que donà origen a un règim agrari original, sense latifundis, amb extenses zones de petita propietat i normes contractuals molt variades i complexes per a l'explotació de petites unitats agrícoles i en els quals extrems tenim els contractes de masoveria i de rabassa morta, i la ràpida i general aplicació al camp de la tècnica agro-pecuària moderna; la capacitat dels camperols per assimilar i practicar la tècnica del comerç internacional; l'organització cooperativa per a la compra en comú d'adobs i eines i per a la venda en comú dels productes de la terra; l'alt nivell de vida obtingut per un perseverant esperit combatiu i revolucionari a través de les seves lluites contra els paràsits propietaris, rebel·lia heretada de generació en generació; la creació per l'esforç perseverant de molts segles de la més forta indústria lleugera de la península i d'un capital financer poderós si bé, menys audaç que el basc; la supervivència de les antigues pràctiques mercantils i transaccionals en tot el seu territori: són els trets característics de la vida econòmica catalana. Per a nosaltres, companys, no pot ser un fet casual que els nuclis més potents del proletariat peninsular radiquin, precisament, a Catalunya i Euzkadi.\nExisteixen les cultures catalana, basca i gallega. Les seves cançons i les seves danses, l'origen de les quals es confon amb els primers vestigis de civilització i d'història oral i escrita, la seva poesia, la seva cultura, la seva música, la seva filosofia, les seves predileccions científiques, la seva manera de fer i de reaccionar davant dels fets i dels problemes, la seva pròpia mística religiosa saturada de sensualisme pagà, especialment a Catalunya, i de duresa combativa a Euzkadi, ho demostren més que suficient. Les mateixes llacunes que en la seva cultura poden apreciar-se i, en quant són conseqüència de la política assimilista de la nació opressora, contribueixen a justificar l'afirmació. De les tres nacionalitats, Catalunya és la que ha adquirit més personalitat, puix que d'ençà dels primers llibres escrits en català en el període d'estructuració de les llengües vulgars fins avui, trobem en un desenvolupament més o menys gran, totes les matèries que han pogut preocupar el pensament humà. Catalunya té els seus clàssics medievals, i el seu volum i el seu valor haurien sigut infinitament millors si el seu cicle de producció no hagués estat trencat per la lluita assimilista de la nació opressora, si la nacionalitat hagués continuat sense destorb la seva expansió interior, la seva línia de floriment progressiu. El cicle dels clàssics, tancat per les guerres contra la nacionalitat catalana, ha sigut obert de bell nou tan aviat com s'ha anat refent i ressorgint la personalitat nacional. I l'aportació de la cultura catalana a la cultura espanyola no és, naturalment, menyspreable.\nNo hi ha dubte que a Catalunya, Euzkadi i Galícia, existeix una psicologia catalana, basca i gallega, un «caràcter nacional». Les reaccions d'un català, d'un basc i d'un gallec davant de cada fet i de cada problema no són iguals entre ells i amb relació amb les d'un castellà. L'enfocament de les qüestions, el seu plantejament, la seva resolució, són peculiars, encara que per camins distints arribin a conclusions iguals o semblants. Els mètodes de treball i de lluita, de convivència social i de coexistència, l'ordre de les seves preferències i preocupacions, la seva capacitat sentimental, el seu individualisme més o menys intensament obstaculitzador d'idees i construccions col·lectives, la seva receptivitat referent a les teories universal i d'assimilar el que és gran i general, són diferents. Tot això ha forjat una psicologia manifestada en una comunitat de cultura. A Catalunya, Euzkadi i Galícia, es donen els signes més característics d'aquesta psicologia o «caràcter nacional». El qui ha nascut en la nació opressora i que no ha sigut reeducat en els principis de l'internacionalisme proletari es troba bé en qualsevol part; té una psicologia manifestada en una comunitat o cultura dominadora. El que ha nascut en una nació oprimida, fins i tot en la seva pròpia casa, es sent davant de l'estrany i sobretot davant del procedent de la nació opressora, recelós, desconfiat està a la defensiva, com si cerqués per on li ha de caure un mal cop. ¿Com es pot negar que a Catalunya, Euzkadi i Galícia, existeix aquesta psicologia defensiva, que es produeixen les reaccions defensives que a volten menen aquests pobles a extremar les seves diferències, la seva assimilació, el seu localisme, reaccions lògiques dels qui durant segles han combatut per no ésser absorbits, per seguir essent el que són? ¿Com es pot no veure un origen comú, una causa comuna en el recel, en la desconfiança, a voltes en l'animositat del gallec contra el «castellà», del basc contra el «maqueto», del català contra el «murcià», tres qualificacions que es refereixen a la mateixa nació opressora? ¿No sabem, per altra part, per experiència històrica, que en el si de les nacions oprimides es desenvolupa paral·lelament al ressorgiment nacional el xovinisme local, xovinisme provocat pels excessos imperialistes i per la tàctica dels capitalistes nacionals que en aquesta divisió, en aquest recel i odi troben un dels seus millors punts de suport per acréixer el seu poder i la seva riquesa, el seu domini polític?\nCatalunya, Euzkadi i Galícia són comunitats estables, històricament formades.\nPer la seva situació geogràfica, pel seu clima i per la seva riquesa, Espanya, la Península Ibèrica, ha sigut focus irresistible d'atracció en tot el cicle històric de les emigracions. Els seus pobladors primitius foren inundats pels primers emigrants i els nous tipus humans, formats pel creuament de races diverses, foren al seu torn inundats per noves emigracions i així successivament, fins que el cicle fou tancat amb l'invasió àrab. Per la seva configuració geogràfica que fa de la nostra Península un conjunt de compartiments estancs, oberts entre si, Espanya s'anà formant no d'una manera uniforme, sinó diversa. Els nuclis característics prenacionals es desenrotllaren cada u de per si, elaborant en segles de lluites pròpies i d'aïllament, d'usos i costums, de lleis i de poders sobirans, llur fisonomia, els trets fonamentals que havien de determinar llur nacionalitat no com, amb el capitalisme, la veiem i la concebem avui, esdevinguda una realitat històrica. Aquest procés de formació dels diversos nuclis prenacionals es desenrotllà a la península de manera normal lògica des de la caiguda de l'Imperi Romà fins al funest moment en el qual Espanya caigué en mans de monarques estrangers. Els Reis Catòlics no realitzaren en casar-se la unitat espanyola, l'Espanya una i indivisible, sinó la unitat dinàstica, la fusió de les monarquies més poderoses de la península: la castellana i la catalano-aragonesa. Els Reis Catòlics consideraren com la seva missió històrica acabar la reconquesta del territori ocupat encara pels àrabs. No es proposaren lluitar i acabar amb els furs, amb les llibertats, amb els idiomes, amb les característiques nacionals de Catalunya, Balears, València i Aragó, de Navarra i Euzkadi, de Castella i de Galícia. Amb la unitat familiar monàrquica acabà la gloriosa confederació catalano-aragonesa, però Catalunya i Aragó, ja no unides pel fil de la monarquia comuna, continuaren essent el que havien estat. La història lògica i fecunda de la Península Ibèrica, del que havia d'ésser amb el temps una poderosa i fraternal confederació, la trencà l'Emperador Carles I, el primer rei estranger, el primer austríac. La monarquia estrangera, voltada de nobles estrangers i de nobles espanyols renegats, es proposà el que no feren ni pensaren els Reis Catòlics: crear amb sang i opressió la impossible Espanya, una i indivisible. Exterminaren, primer, els comuners de Castella per tenir un punt de suport ample i ferm. Aquesta obra de destrucció continuà fins a la fi de la Monarquia borbònica, successora de la barbàries antiespanyola de la monarquia austríaca, per ésser reivindicada ara per un altre tirà antiespanyol, joguina de poders estrangers: Franco i la seva trepsa. Després de les llibertats castellanes, caigueren les aragoneses, les gallegues, les valencianes. Catalunya, Euzkadi i Navarra es defensaren amb més gran tenacitat. Catalunya sostingué guerres contra els reis austríacs, essent la més definida la que provocà el sinistre comte duc d'Olivares, i perdé en cada una d'elles una part dels seus drets i llibertats. Catalunya, en la guerra de successió, prengué partit, aliada d'Anglaterra, per l'hereu de la casa d'Àustria contra el germà de Lluís XIV , la victòria del qual no donava lloc a cap esperança. Fou vençuda l'onze de setembre del 1714. El Decret de Nova Planta, dictat pel primer rei borbònic, Felip V, posà terme a les seves llibertats, compresa la llibertat i el dret de parlar i usar el seu idioma. Euzkadi, emparada en els seus rics, conservà més temps els seus drets i llibertats, els quals havia de perdre al final de les guerres carlistes: si bé no del tot, car els «concerts econòmics» anteriors a l'Estatut, varen ésser conservats encara, Navarra, fins i tot sota l'actual règim terrorista de Franco, conserva part dels seus vells furs. Durant més de dos segles la monarquia borbònica practicà una política de persecució, d'opressió, d'assimilació violenta. Per damunt de tot es volgué forjar l'Espanya «una i indivisible». Però els nuclis prenacionals, malgrat l'opressió, i en la mesura que el règim capitalista es desenvolupava a Espanya, anaren recobrant la seva vida, la seva fisonomia pròpia, llurs característiques nacionals, per arribar a esdevenir en el nostre segle problemes vitals, permanents de la política d'Espanya, d'obsessió i de pertorbació per als politicastres que dirigien la monarquia. No fou per un atzar que Catalunya proclamés primer que tots la República el 14 d'abril; Catalunya va cobrar un vell deute als Borbons, i, amb el 19 de juliol, Catalunya i Euzkadi ascendiren a categoria constitucional i reprengueren el curs del seu desenvolupament històric, trencat pel primer austríac, amb la conquesta i pràctica dels Estats d'autonomia política. De bell nou en els nostres dies, el traïdor Franco ha volgut imposar l'Espanya una i indivisible, consolidar definitivament un domini de tipus imperialista damunt Catalunya, Euzkadi i Galícia. Malgrat ésser el terror franquista infinitament més brutal, més bestial que el de qualsevulla altra etapa de repressió austríaca o borbònica, Franco ha fracassat miserablement. La personalitat nacional de Catalunya, d'Euzkadi i de Galícia no ha disminuït, s'han accentuat sota el terror i l'odi de catalans, bascos i gallecs a Franco, als seus pistolers, als seus amos italo-alemanys, és tan intens i implacable que el mateix Franco ha pres la davantera d'una política hipòcrita d'afalagament, de «comprensió ben entesa» dels problemes que cregué soterrar amb els centenars de milers d'homes sacrificats pels seus monstruosos sicaris. Havent passat per grans proves, havent ressorgit de les seves pròpies cendres després de segles d'opressió sistemàtica, d'assimilació sense misericòrdia, Catalunya, Euzkadi i Galícia poden afirmar que són comunitats estables històricament formades. Ho són, companys.\nEls trets més característics de la nació especificats per Stalin, corresponen, doncs, plenament a Catalunya, Euzkadi i Galícia. Són, concretament, Catalunya, Euzkadi i Galícia, altres tantes nacions a les quals nosaltres, comunistes, devem aplicar la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional i colonial. Espanya no és una nació puix que dels trets característics nacionals només en posseeix un: territori comú i si bé pot sostenir-se que és una comunitat estable, històricament formada, hi ha en ella quatre idiomes, quatre economies, quatre psicologies manifestades en quatre comunitats de cultura.\nEspanya és avui un Estat imperialista multinacional.\nEl cas de Galícia\nEn general existeix una comprensió satisfactòria referent a Catalunya i Euzkadi. Malgrat que les Constituents recorregueren a l'eufemisme hipòcrita de qualificar Catalunya i Euzkadi de «regions autònomes», interessades a sostenir l'heretgia històrica dels Àustries i Borbons, no pas definitivament resoltes a llençar d'una vegada la bandera, ahir monàrquica i avui franquista de «l'Espanya una i indivisible», bandera típicament imperialista, és ja una feliç realitat que la «nació» catalana i la «nació» basca gaudeixen d'un clima menys enrarit més favorable i comprensiu. Al cap i a la fi són ja de nou i després de segles de persecució, figures constitucionals amb personalitat definida.\nNo succeeix el mateix amb Galícia:\nSón molts els que creuen el cas de Galícia, artificial, que no existeix semblant nació gallega, que no existeix un problema nacional gallec. Entre aquests molts, hi ha no pocs companys i no pocs gallecs.\nAquest criteri no és just. De les tres nacions oprimides Galícia és la menys avançada. Això és tot. El grau de maduresa per res afecta el fet en si i real de la nacionalitat. Aquesta existeix, està en marxa, plesbiscità ja el seu primer projecte d'Estatut i és segur que en ésser liquidat el règim franquista sorgirà amb la mateixa puixança i impaciència que hem conegut anteriorment a Catalunya i a Euzkadi, com, així mateix, és segur que Catalunya i Euzkadi ressorgiran d'aquest bany de sang molt més nacionals que del 14 d'abril, del 16 de febrer i del 19 de juliol.\nPer als companys que en dubtin serà bo recordar un antecedent que donà lloc a profundes discussions en la nostra volguda Internacional i en les quals intervingué el company Stalin, que arribà a conclusions molt clares.\nAl mes de març del 1925 es discutí en el Comitè Executiu de la Internacional el programa del Partit Comunista de Iugoslàvia, un dels nous Estats imperialistes multinacionals creats pel Tractat de Versalles. Un dels delegats iugoslaus, Semich, sostingué que el partit del proletariat devia acceptar l'Estat burgès amb les fronteres establertes en ell per una sèrie de guerres i de violències; que el moviment a Iugoslàvia no era sinó «la lluita de competència entre el capital serbi, d'una part, i el croata i l'eslovenc per l'altra»; que el principi de l'autodeterminació podia figurar en el programa, però no com una qüestió capital, car el moviment nacional a Croàcia i Eslovènia mancava d'importància; i que, per tant, el problema del dret de les nacions a la separació era, en referència a Iugoslàvia, una preocupació acadèmica; i, en tot cas, no d'actualitat. Semich sostenia amb relació a Iugoslàvia, els mateix rebregats arguments que republicans poc informats i socialdemòcrates no lliures encara dels prejudicis centralistes, poden aportar per negar la nacionalitat gallega, l'existència real i positivament revolucionària del problema nacional gallec.\nStalin, intervingué en la discussió. Demostrà els errors de Semich, i recollint l'argument que en tot cas, el problema nacional croata i eslovè, els problemes nacionals de Iugoslàvia, d'existir, eren més acadèmics que actuals, Stalin escrigué:\n«Si admetem fins i tot que aquest problema no és d'actualitat en el moment present, no obstant això, pot convertir-se de sobte en un problema viu si comença la guerra, o quan aquesta comença, si la revolució esclata a Europa o quan esclatarà. Per tant, si hom considera la naturalesa i el desenvolupament de l'imperialisme, no hi ha dubte que la guerra començarà inevitablement i que ells (és a dir els imperialistes) no mancaran pas allà d'entre devorar-se».\nAixò digué Stalin l'any 1925. Pocs anys després esclatà la guerra. I a principis del 1941 la guerra arribà a Iugoslàvia, on Hitler es basà en els problemes nacionals iugoslaus no resolts, especialment en els problemes nacionals croates i eslovens, per aixafar en guerra llampec tot el país iugoslau, per sotmetre a la dura barbàrie del nazi-feixisme tots els pobles i nacionalitats que constitueixen l'Estat iugoslau. I sense excloure els mateixos croates i eslovens. Emprà allí la mateixa tàctica que tan bon resultat li donà a Txecoslovàquia, tenint com a punt de suport sudetes i eslovacs, tàctica que avui empra alternativament amb Hongria, Romania, Bulgària, mosaics de pobles i nacions reunits en Estats imperialistes multinacionals.\nAquest és el cas de Galícia, companys.\nEl caràcter popular i revolucionari del moviment nacional\nEl moviment nacional, diu Stalin, «és profundament popular i profundament revolucionari». No és possible, afegeix, menysprear la seva «potència interior». Potència que nosaltres hem vist clarament manifestada en el fet ja analitzat del ressorgiment poderós de les nostres nacionalitats oprimides després de segles d'opressió, d'assimilisme violent i amb més esplendor avui damunt les runes que hi va amuntegant el franquisme assassí.\nTot moviment nacional i colonial per l'alliberació és progressiu, revolucionari. Això ho veiem avui amb més claredat encara.\nEl problema nacional és un problema en essència, camperol.\nEls camperols, per la seva tradició històrica, pel seu lligam a la terra, pel seu aïllament i visió limitada del món i de les seves lluites i problemes, absorbits per les menudències de cada dia, amb propensió a l'anquilosament mental per la vida rutinària que menen pel seu nivell de vida que no està en relació amb el seu esforç diari i a la dificultat dels seus treballs; per la seva psicologia sovint fatalista deguda a llur indefensió davant factors i fenòmens naturals, que creu impossible dominar i dirigir, són el factor permanent, més estable de la nacionalitat. ELS CAMPEROLS DE LA NACIÓ OPRESSORA O DE LA NACIÓ OPRIMIDA SÓN HISTÒRICAMENT LA BASE DE SUSTENTACIÓ, EL PUNT DE SUPORT, LA FORÇA DE XOC DE LES CLASSES QUE DIRIGEIXEN LA LLUITA IMPERIALISTA O QUE ORGANITZEN LA DEFENSA I LA FUTURA ALLIBERACIÓ DEL NUCLI NACIONAL SOTMÈS. Els camperols espanyols han sigut la reserva humana de la reacció. Difícilment mobilitzables per combatre per idees i causes universals, responen de sobte i a voltes amb explosions fanàtiques quan creuen que és la veu de la terra, de la seva TERRA la que els parla i els crida a la batalla. Són els camperols catalans, bascos i gallecs, els que han conservat pur l'idioma a través dels segles de prohibició, els que han impedit la pèrdua de les danses i cançons nacionals, de la poesia popular i de les llegendes vinculades a les glòries i tristeses, a les victòries i a les derrotes de la nació, els qui han reservat les ciutats contra la pèrdua definitiva dels seus trets característics nacionals, els qui han impulsat aquestes mateixes ciutats a reviure la història i a ésser els motors de la nacionalitat renaixent, per mitjà de la riquesa per ells salvada i dels seus fills emigrants i portadors de la seva vigorosa saba nacional.\nNo es concep una nació, un moviment nacional sense la pagesia com a base.\nÉs aquesta realitat històrica la que ens porta a la conclusió leninista de les connexió indissoluble del problema nacional amb el problema general de la revolució proletària i de la dictadura del proletariat, del caràcter profundament popular i profundament revolucionari del moviment nacional. La classe obrera educada en els principis de l'internacionalisme proletari combatent sota els plecs gloriosos d'aquesta bandera, comprèn amb rapidesa les idees i els problemes generals, universals; es reconeix d'una nació a l'altra, d'un continent a l'altre, s'articula i combat essencialment, per crear un moviment internacional homogeni, el seu Partit Polític de classe, per lluitar contra un enemic comú, el capitalisme, l'imperialisme, reconegut sempre com el mateix enemic sigui on sigui i es digui com es digui, per l'identitat dels seus mètodes, dels seus principis, de la seva única subjecció i misèria del món sencer; crea el seu partit, el que ha de conduir-lo a l'assalt del poder polític, a la instauració de la seva dictadura, per a extirpar de soca i arrel l'explotació de l'home per l'home, el plantejament d'una economia mundial, base material del socialisme triomfant. Per això la classe obrera és la que deu dirigir la lluita contra el règim capitalista, per l'alliberació de tota la humanitat. Però la classe obrera no podrà realitzar la seva missió històrica si no compta amb els camperols, si no aconsegueix i aferma la seva aliança amb ells, si no aconsegueix desplaçar les forces reaccionàries de la direcció de la pagesia, d'ésser ella mateixa i solament ella el seu dirigent revolucionari. Podrà la classe obrera, aprofitant un moment històric, assaltar el poder polític i prendre'l, però serà per perdre'l si no obté el suport decidit de la massa camperola. Serà contràriament, la massa camperola el punt de suport, la força de xoc que utilitzarien les castes, la burgesia, desplaçades i desposseïdes en la seva contra-ofensiva per la reconquesta del poder. El proletariat rus guanyà les batalles d'octubre, desplaçà la burgesia, prengué el poder i proclamà la seva pròpia dictadura; però consolidà la revolució, es mantingué en el poder, vencé en les guerres civil i intervencionalista, superà les tremendes crisis econòmiques inevitables en un país destrossat per tants anys de guerra imperialista i de guerra revolucionària, edificà el socialisme, construint peça per peça la meravellosa Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques, perquè, dirigit pel gloriós Partit de Lenin i Stalin, sabé guanyar per a la seva causa els camperols i amb ells les diverses nacionalitats, forjar la seva aliança i enfortir-la incansablement, fondre en un sol bloc monolític, irrompible, obrers, camperols, intel·lectuals, pobles i nacions.\nCal que sigui clar per a tots que aquesta aliança de la classe obrera amb els camperols, fonamentalment amb el problema de la revolució proletària, no serà possible si aquella i, essencialment, el seu partit dirigent, subestimen, menyspreen, i ignoren el problema nacional i colonial on existeixi.\nEn la nostra història els moviments nacionals han estat progressius revolucionaris. Cada avenç en el sentit nacional de Catalunya, ha coincidit i, en determinats casos, ha impulsat un avenç progressiu en el conjunt de la política espanyola. La lluita de Catalunya contra la llei de jurisdiccions minà el poder de la casta militar a Espanya, revisqué la força republicana, la qual havia arribat a un grau tal de defallença que no saberen aprofitar l'oportunitat que els oferí la pèrdua de les últimes colònies. Es desenvolupà a Catalunya la lluita armada contra l'aventura africana. Fou Barcelona la seu de l'Assemblea de Parlamentaris, primer pas de la revolució del 1917. Fou Catalunya la primera a proclamar la República del 14 d'abril. Catalunya no perdé la seva bandera en les eleccions del novembre del 1933. Catalunya estigué en l'avantguarda amb el proletariat de Madrid i d'Astúries en la profunda agitació republicana de l'estiu del 1934 i en la revolució d'octubre. Catalunya aixafà els lerrouxistes i gilroblistes, lliguers i requetès, en el curs del bienni negre i en les inoblidables eleccions del 16 de febrer. Catalunya aniquilà el 19 de juliol els militars sublevats i escrigué pàgines immortals d'heroisme, de sacrifici, de solidaritat amb tots els pobles hispànics en el curs de la nostra guerra nacional revolucionària. Tots aquests fets en escala revolucionària ascendent han anat acompanyant el procés nacional del nostre poble. No podem desconèixer que el poble basc lluità al nostre costat, prengué les armes contra els militars traïdors i per la República, perquè confiava plenament que la República iniciaria la solució del seu problema nacional. No podem ignorar que la resistència heroica dels camperols gallecs contra els militars rebles, i en el valor exemplar i indomable avui dels guerrillers gallecs, el seu sentiment nacional plasmat ja en el plebiscit estatutari que la República havia de legalitzar, fou i és un dels factors determinants.\nEn l'actual situació el caràcter revolucionari dels nostres moviments nacionals s'ha accentuat. Catalunya, Euzkadi i Galícia sofreixen un doble terror, el terror general que el franquisme ha imposat a tots els espanyols, més el terror especial per junyir amb més escala catalans, bascs i gallecs. Sota aquest doble jou, ni els catalans, ni els bascs, ni els gallecs han sucumbit. Totes les nostres informacions coincideixen a afirmar el contrari. El moviment nacional havia adquirit ja un grau massa alt de maduresa perquè els mètodes terroristes deixessin de produir un efecte contrari. Mai ha sigut tan vigorós el moviment nacional com avui, mai el to radical havia penetrat en tan àmplies masses. Els punts de suport que tingueren els militars venuts a Hitler quan prepararen la sublevació i en el curs de la guerra són cada dia més difícils. Aquesta veritat, s'ha vist obligat a confessar-la Franco en el seu darrer viatge a Catalunya, així com l'anomenat ministre Giron en la seva volta recent a Euzkadi. No compten amb el poble espanyol i molt menys compten amb els pobles català, basc i gallec.\nEls representants més característics de l'alta burgesia catalana, els líders de l'extingida Lliga Catalana, els homes de Cambó ja s'atreveixen, en articles enviats a l'estranger a manifestar la seva simpatia per les nacions aliades en guerra contra el nazi-feixisme, a elogiar la dissolta Generalitat de Catalunya. Això no és degut a un estat propi d'opinió, sinó fonamentalment, a la pressió irresistible de l'ambient. L'antifranquisme unànime, l'odi a falangistes, nazis i feixistes, la violenta oposició a la política de guerra de Franco, l'adhesió a la Unió Soviètica, a Anglaterra, Estats Units i Xina, la lluita popular cada dia més oberta contra el règim de pistola, atur, presó, fam; la rebel·lia popular en proporció creixent i que exterioritza el nostre poble parlant en català més i millor que mai, cantant els himnes patriòtics, ballant sardanes, aprofitant totes les dades històriques per manifestar en una o altra forma els seus sentiments, fruint en fer i dir tot el que té prohibit, els seus actes de sabotatge i la mateixa resignació que en determinats casos simulen les trepes de pistolers falangistes i la policia, impotents i malhumorats en realitat davant aital perseverant unanimitat; arrosseguen la burgesia i la menen al camp de l'oposició. A més a més, la tremenda incapacitat del règim franquista per resoldre i ordenar els mínims problemes econòmics, la immoralitat profunda del règim en si i dels seus agents, les conseqüències catastròfiques que ha tingut i té per a l'economia espanyola en general i per a l'economia catalana en particular, el sotmetiment del franquisme al nazi-feixisme, han fet perdre a la burgesia les seves últimes il·lusions, el seu entusiasme. I davant el demà tenebrós s'inclinen, en no veure altra taula de salvació que la victòria d'Anglaterra.\nExisteix a Catalunya, Euzkadi i Galícia una ferma unitat nacional contra el franquisme, pel restabliment de la legalitat republicana. Devem aconseguir que aquesta unitat de combat s'articuli amb la unitat del poble espanyol que persegueix els mateixos objectius. Però aquesta unitat indispensable de tots els pobles hispànics en la lluita contra l'enemic comú exigeix a l'antifranquisme, al republicanisme espanyol, una comprensió clara, una actitud de confiança i de cordialitat vers les nacionalitats sotmeses a un doble terror. Difícilment es podria aconseguir aquesta unitat, difícilment es menaria la lluita contra Franco, si en aquesta qüestió fonamental dels problemes nacionals ens trobéssim que existeix una certa identitat de criteri i de propòsits enfront de Catalunya, Euzkadi i Galícia, entre Franco i els seus pistolers i determinats nuclis del republicanisme espanyol. Això faria un mal immens a la nostra causa comuna.\nEl nostre deure de comunistes\nNosaltres no som nacionalistes. Nosaltres som internacionalistes, i pel fet d'ésser-ho, som els únics capacitats per resoldre el problema nacional.\nHem de prendre en les nostres mans sense vacil·lacions i reserves la bandera nacional. Hem de vèncer amb la nostra decisió i fermesa les últimes resistències que la rutina, els prejudicis, la psicologia creada pels segles de dominació imperialista, alimenten encara per destorb i perill de la nostra lluita revolucionària.\nPodem marxar tranquils i segurs per aquest camí. No és solament la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional la que ens demostra que és el millor, l'únic que devem seguir. També tenim la nostra pròpia experiència.\nQuè ha ocorregut a Euzkadi? Amb la República i amb la guerra l'hegemonia del Partit Nacionalista Basc, partit petit-burgès, mediatitzat per l'alta burgesia, es consolidà.\nQuè ha ocorregut a Catalunya? Amb la República i amb la guerra, el monopoli que sobre el problema nacional tenia part de la burgesia i de la petita burgesia catalana, el republicanisme nacionalista, ha sigut trencat.\nNo són fets fortuïts.\nA Euzkadi, el partit obrer més fort, el PSOE no comprengué mai el problema nacional. Es situà enfront d'ell i en nom d'un fals internacionalisme, pretengué ofegar els sentiments nacionals en benefici de l'imperialisme central. Qualificà de reaccionari el moviment nacional basc, sense comprendre el seu caràcter profundament popular i profundament revolucionari sense comprendre que els aspectes externs de reaccionarisme momentani que pogués tenir, no en el moviment en si, sinó en la seva direcció en un moment donat, es devien en gran part a la seva pròpia conducta de cara al poble basc. No era reaccionari el moviment nacional basc, fou reaccionari el PSOE en acceptar el paper d'avantguarda del centralisme despòtic de la gran burgesia i dels terratinents espanyols. El Partit Comunista d'Euzkadi sí que comprengué el problema nacional. Però la seva força abans de la guerra era minsa i la brevetat d'aquesta no li permeté de corregir a temps errors comesos, refer-se i prendre l'avantguarda directiva del moviment obrer i del moviment nacional. No pogué, per tant, aprofitar el nostre Partit Basc, un canvi de la situació i en la correlació de forces, crear les condicions per prendre en les seves mans la bandera nacional. La posició centralista del PSOE no afeblí el moviment nacional basc, dividí i afeblí el moviment obrer, puix que allí, i aquest és un cas únic a Espanya, s'esqueixà del conjunt un sector obrer per nodrir els sindicats de Solidaris bascos, típicament nacionalistes i dirigits per polítics nacionalistes petit-burgesos. És com a conseqüència d'aquesta incomprensió que s'ha passat pel perill que el moviment obrer no fos el dirigent, fins tot en la qüestió nacional, sinó el dirigit i perjudicant profundament els seus interessos i drets fonamentals i preeminents de classe, amb dany evident pel proletariat nacional.\nA Catalunya el PSOE tampoc comprengué el problema nacional. Els seus errors foren molt grans. Si no hi hagués hagut allà treballant més que militants del PSOE el salt que més tard es féu potser no hauria sigut possible. Afortunadament la seva influència era pràcticament nul·la, no perquè els catalans «malalts d'anarquisme» fossin incapaços de comprendre i assimilar el marxisme, sinó perquè la seva posició de forasters reincidents, empedreïts els feia incompatibles amb el nostre poble i els situava al marge dels grans i tumultuosos corrents d'opinió catalana. Com a exemple característic d'aquesta oposició política sense perspectiva, sense base teòrica, només cal dir que en els mesos de l'any 1931, els més apassionats de la lluita per l'Estatut, quan el nostre poble plebiscitava el projecte de l'Estatut, no se'ls ocorregué altra cosa que organitzar a Barcelona un míting «Pro-enseñanza en castellano». Però el moviment obrer català, vençuda la crisi d'abstencionisme polític que succeí a la grossera demagogia lerrouxista, s'incorporà al moviment nacional amb l'adveniment de la República. La classe obrera i els camperols foren la força més ferma i més sòlida de Macià. Aquest principi d'aliança obrera i camperola i de la petita burgesia fou la columna vertebral del moviment pro-Estatut. Segurament que, de no haver existit aquesta aliança tàctica no pactada, per coincidència sentimental i política, l'Estatut hagués naufragat en el precís moment que Marcel·lí Domingo demanà als catalans que hi renunciessin.\nQuan esclatà la guerra, la creació del PSU de C, el fet més transcendental del moviment obrer i del moviment nacional de Catalunya, resultà la conclusió lògica i inevitable d'un procés madur ja i el qual la mateixa sublevació finalitzà. El PSU de C, partit únic obrer català, avantguarda dirigent del moviment obrer català, prengué en les seves mans la bandera nacional. Ningú la hi prendrà, el moviment nacional de Catalunya és avui una part del moviment obrer català, una part indissoluble del problema de la revolució proletària del nostre país. Hem arribat a la darrera etapa i el moviment nacional català no és ni serà ja un instrument en mans de la burgesia, amb el qual especulava i jugava per obtenir els seus fins de classe. Hem arribat a l'etapa de la solució definitiva del problema nacional català. És tan cert això, que per primera vegada en la nostra història, les organitzacions obreres i camperoles fonamentals de Catalunya, el PSU de C, la UGT, la CNT i la Unió de Rabassaires han coincidit a afirmar el dret inalienable d'autodeterminació, s'han unit per assegurar al nostre poble alliberat del franquisme el Lliure exercici del seu dret a l'autodeterminació. Al voltant del problema català hem afermat la perspectiva de la unitat obrera, de l'aliança obrera i camperola, ser avui i per a demà, de l'aliança amb els republicans nacionalistes en aquest període de treball per a la reconquesta del nostre país. Per a nosaltres és molt clar que si el moviment obrer català s'hagués mantingut al marge o en actitud contrària enfront del moviment nacional, ni el PSU de C existiria, ni els pactes i aliances d'avui existirien i que avui a Catalunya, com a Euzkadi, la bandera nacional estaria en mans de la petita burgesia nacionalista, amb perjudici evident per al mateix moviment nacional i per a la classe obrera.\nLa teoria i la pràctica ens assenyalen el nostre deure.\nPerò el deure dels comunistes no ha d'ésser complert d'una manera superficial i mecànica. El treball que complint aquest deure hem de fer els comunistes no és el mateix, ni és uniforme ni burocràtic. El deure dels comunistes nascuts o que treballen en la nació opressora és un. El deure que els comunistes de la nació opressora han de defensar, sense vacil·lacions és el dret de separació, de constituir-se en Estat independent, de la nació oprimida. Els comunistes de la nació oprimida deuen defensar sense vacil·lacions la unió voluntària del seu poble amb els altres, en primer terme amb la nació opressora. Això que sembla una contradicció, no ho és ja que «per poc que s'hi reflexioni—ens diu Lenin—es veu que, partint d'aquesta situació DONADA, no hi ha no hi pot haver ALTRE camí que ens porti a l'internacionalisme i a la fusió de les nacions, no hi ha ni hi pot haver altre camí que ens meni a aquest fi».\nAixò és clar «Separar per unir» voluntàriament, ha dit també Lenin, en síntesi magistral.\nEn la situació actual nosaltres no lluitem pas per la revolució proletària, per la dictadura del proletariat, per l'implantació del socialisme al món. Nosaltres lluitem al costat de la Unió Soviètica, EEUU, d'Anglaterra, Xina i dels seus aliats, per aniquilar el nazi-feixisme, per tal que els pobles de la terra, una volta lliures de la tinya nazi-feixista, puguin lliurement donar-se el règim que més els plagui. Nosaltres lluitem de cara a Espanya per aniquilar Franco i els seus pistolers falangistes, per expulsar els invasors italo-germànics, per retornar a Espanya la seva independència i sobirania, per restablir la legalitat Republicana, la Constitució de l'any 1931 i els Estats de Catalunya i d'Euzkadi, per possibilitat l'immediat Estatut de Galícia, per tal que una volta restaurada la legalitat constitucional pugui Espanya, puguin les nacions hispàniques, resoldre lliurement la seva vida futura.\nEns trobem en l'etapa de reconstrucció d'un Estat democràtic multinacional i en la qual no estaven ni estaran resolts els problemes nacionals d'Espanya. Per tant, és just que en la situació actual no ens plantegem, com a objectiu immediat de la nostra lluita, la solució íntegra i definitiva d'uns problemes nacionals que no podem separar del problema general de la revolució proletària, de la dictadura del proletariat.\nAnem a resoldre una qüestió prèvia: la liquidació del franquisme, per arribar a una solució intermèdia tant amb el que es refereix al problema nacional com al desenvolupament del moviment revolucionari. Devem fer-ho així, car sense la prèvia liquidació del franquisme tot el que faríem no seria sinó més que un gest d'histrions, tot el que diríem, vulgars frases de demagogs irresponsables.\nPer arribar a la liquidació del franquisme, qüestió que no devem aïllar del problema general que ens planteja l'extermini del nazi-feixisme, ens és necessària una àmplia unitat de totes les forces i de tots els homes que coincideixen amb nosaltres, que vulguin amb nosaltres restablir la legalitat i la independència d'Espanya: unitat dels espanyols, unitat de tots els pobles hispànics. Unitat que no ha de tenir més que un denominador comú: la República que transformà l'Espanya monàrquica, imperialista multinacional, en una Espanya democràtica multinacional. I no ha d'ésser d'altra manera, puix que la nostra força davant d'Espanya i davant del món és la nostra legalitat, puix que de renunciar a la nostra legalitat reconeixeríem implícitament la legalitat del règim terrorista de Franco.\nSom fidels a la teoria leninista-stalinista sobre el problema nacional i colonial en defensar, en la present situació internacional, el restabliment dels Estatuts d'autonomia per avui i el dret de Catalunya, Euzkadi i Galícia a exercir lliurement el seu inalienable dret d'autodeterminació després de la victòria. En aquesta tasca els comunistes espanyols han d'ésser ferms, incansables, conseqüents per tal que no quedi cap dubte a Catalunya, Euzkadi i Galícia, per tal que cap partit o organització o polític responsable d'Espanya alimenti idees contràries al restabliment automàtic sense reserves ni limitacions del règim autonòmic. En aquesta tasca, els comunistes catalans, bascs i gallecs han d'intensificar la seva acció al màxim per tal que cap partit o organització, o polític solvent s'atreveixi a creuar-se en el camí, per tal de fer el joc, des del nostre camp, a la tàctica franquista d'incrementar odis, recels i desconfiances d'oposar uns interessos a altres interessos, uns pobles a altres pobles, de fer més vius, per una conducta que seria injustificable els sentiments imperialistes de certes zones espanyoles que el franquisme manté alerta i en alt grau de sensibilitat i agressivitat.\nÉs així, com, companys, fidels als nostres mestres Lenin i Stalin, estarem en la lluita a mort contra el nazi-feixisme, exterminarem el franquisme, restablirem la República democràtica, posarem els fonaments sòlids per tal que, en el temps, Espanya sigui una lliure i fraternal unió voluntària de Repúbliques Socialistes.\n De fet, el pretendent francès, Phillippe d'Anjou era nét de Lluís XIV. El germà gran de Phillippe era «le petit Dauphin».


Pati de Concerts >>\nTens un grup de música i vols promocionar-lo? Al pati de Can Genís ho tenim tot preparat per poder muntar el teu concert! Si vols fer un concert a l’estiu, posa’t en contacte amb nosaltres i t’ajudarem a fer-ho.\nCan Genís disposa del pati de concerts per tal de celebrar concerts dins les mateixes instal·lacions de Can Genís.\nDemanar disponibilitat a Consergería.\nUna Cabina de DJ a disposició dels Joves de Palafrugell.\nEspai per a 3 persones\nHorari de lloguer de la cabina: de 17.00 a 21.00 h. Vine a reservar la teva hora!\nEquipada amb Plats Technics SL-1210MK2, Mescladora Omnitronic DJ-55, Cd Omnitronic CDT-300, micro Shure 58\nPreu de lloguer: 1,10 € / persona / hora\nEspai amb equipament musical destinat a la producció, difusió i creació musical dels joves músics


Calonge / Comarcas: Baix Empordà\nHabt. / Ine 2005 5538\nDirección Plaça de la Concòrdia, 7\nTeléfono 972 66 03 75\nFax 972 66 08 06\nWeb Oficial Calonge\nWeb de Interés La vila de Calonge i el poble marítim de Sant Antoni de Calonge\nE-mail municipio turisme@calonge.cat\nEl municipi de Calonge, situat a l’extrem sud de la comarca del Baix Empordà, al límit amb la comarca de la Selva, té una extensió de 33,5 km2 i una població, l’any 2009, de 10.500 habitants. Per la seva forma geomètrica, el terme recorda un amfiteatre: envoltat de muntanyes per totes bandes menys per la zona que, anomenada localment "el pla", delimita amb la badia. Al nord, Calonge confina amb Vulpellac; al nord-est, amb Palamós; al sud, amb Platja d’Aro i a l’oest, amb Santa Cristina d’Aro i Cruïlles.\nLa vila de Calonge i el poble marítim de Sant Antoni de Calonge (o Sant Antoni de Mar) són els dos nuclis de poblament importants. A més, hi ha nombroses masies disseminades que formen antics llocs i petits veïnats com els de Cabanyes, ses Fonts, Rifred, Sant Daniel i els Vilars. Als darrers temps s'hi han afegit les urbanitzacions turístiques de cases unifamiliars o blocs d'apartaments que han sorgit vora mar, en els sectors de Treumal, el Comtat de Sant Jordi i Torre Valentina, però també en altres indrets a l'interior del terme. En són exemples les urbanitzacions del Mas Ambròs, el Mas Pere, la Pineda, el Mas Felet, es Monestir, etc.\nMunicipi de Calonge\nEl municipi es compon de dos nuclis urbans ben diferenciats: Calonge, a l’interior, a 2,5 km de la costa, és el centre cultural i històric del municipi, i Sant Antoni, a la part de mar, compartint la badia amb Palamós, n'és el nucli turístic.\nEl municipi de Calonge ha estat habitat des de temps molt llunyans. L'existència de nombrosos dolmens i menhirs, com el dolmen de Puigsesforques, un dels grans megàlits catalans i un dels més propers al mar, demostren la preferència que van tenir les cultures prehistòriques per aquests llocs. El poblat ibèric de Castell Barri és un dels jaciments més importants de l'època.\nAl segle VIII es va començar a construir el castell de Calonge, una de les fortaleses més grans del Baix Empordà, situat en el nucli antic del municipi. El castell va ser fundat pels comtes de Girona amb la finalitat de vigilar les ràtzies sarraïnes\nla vila de Calonge és el centre històric del municipi. Cal destacar-ne l'itinerari que recorre el castell medieval (s. XII-XIII), l'església de Sant Martí i el curiós carrer del Càlcul. Podem continuar la passejada per l'entramat de carrers i carrerons que envolten el nucli urbà i les seves muralles. Podem gaudir també de les exposicions (pintura, fotografia)\nL'església Sant Martí A mitjan segle XVIII es va construir l'esglèsia parroquial de Sant Martí, al nucli antic de Calonge. És un dels temples més grans de la diòcesi gironina. Originàriament, l'església es va decorar amb un estil barroc neoclàssic molt carregat.\nLa Cala de Roques Planes\nCasa del Mal Ús\nEl gran castell de Calonge i l'església parroquial de Sant Martí centren el nucli de la vila, que amb la Plaça i l'estret i llarg Carrer Major, el curiós carrer de Càcul, conserva el traçat medieval.\nEl municipi disposa d'un complet programa d'activitats ludicoculturals i esportives a les platges, dins el programa d'animació turística Estiu Actiu, que fan la delícia de petits i grans. I, després d’un bon dia de platja, banyant-se i bronzejant-se, una bona alternativa és anar a caminar tranquil·lament pel passeig marítim amb terrasses per prendre-hi un bon gelat, restaurants per fer-hi un bon sopar davant del mar o botigues amb tot tipus d’articles. Al passeig, hi podreu trobar tot el que us faci falta per completar un bon dia de vacances.\nCalonge de Mar celebra la seva festa d'estiu el segon dissabte de juliol i és tradicional durant les festes la benedicció de vehicles. La festa major d'hivern es fa per l'11 de novembre, festivitat de Sant Martí. El Carnestoltes, l'Aplec de la Sardana, el quart diumenge de març, i el Festival de Música de Calonge, a la plaça del Castell i al castell de Calonge (en data variable entre juliol i agost), clouen el calendari de les celebracions més importants.\nPer a Allotjarse un camping amb encant i personalitat en plena natura. Situat al centre de la Costa Brava entre Platja d'Aro i Palamós al costat de les platges més pintoresques. Avda d'Andorra s/n ( Ctra - 253 Km 47 ) 17251, Calonge. Tel +34 972 651 233(ftes i fotos ver links de la ficha)


10 zones per fer running a Barcelona | Núñez i Navarro\nBarcelona compta amb diverses zones en les quals poder practicar running de forma còmoda i sense problemes de tràfic ni aturades per semàfors\nReconeguem-ho. El running ha arribat a Barcelona per quedar-se. No hi ha mes que no hi hagi una carrera popular en algun dels barris de la nostra ciutat. Fins i tot algunes proves, com la Cursa de la Mercè o la de Sant Antoni han aconseguit fer-se un buit al programa de les seves respectives festes majors. I això per no parlar d'alguns clàssics com la Cursa de Nassos, la de Bombers o la d'El Corte Inglés, amb limitació d'inscripcions davant la forta demanda. Per sobre de totes, les proves regnes del calendari: la ½ Marató i la Marató de Barcelona, que recorren els llocs més emblemàtics de la ciutat.\nUn dels secrets de l'èxit del running és la increïble capacitat de millora que podem apreciar en el nostre rendiment amb una mica de constància en els entrenaments. A partir d'aquí, el màrqueting esportiu s'encarrega de la resta. Mostra d'això és que a qualsevol hora del dia ens podem trobar gent posant-se en forma. No obstant això, encara que aquesta afició es pugui practicar en qualsevol lloc de Barcelona, hi ha zones de la ciutat on és més còmode demostrar que córrer no és de covards. Per això, avui us presentem les 10 zones més runners de Barcelona.\nDe totes les que us proposem avui, aquesta és, probablement la que compta amb més adeptes. Es tracta d'una pista forestal de gairebé 10 quilòmetres que connecta la plaça del doctor Andreu, als peus del Tibidabo amb el pujol de Sant Pere Màrtir, a Esplugues. Una autèntica balconada sobre Barcelona situat a Collserola en el qual podem trobar 2 o 3 graus menys que al centre i respirar aire pur. Simplement per aquest detall ja és recomanable pujar fins allà. A favor seu explica també que el recorregut és bastant pla, accessible per a tots els nivells. En estar a la muntanya, compte també amb diferents senderes i camins de major dificultat que s'endinsen al llarg del Parc Natural de Collserola. Això sí, si puges fins allà, no oblidis el teu mòbil. Les fantàstiques panoràmiques sobre la ciutat ompliran de likes el teu instagram.\nTurisme i running en un sol concepte. Gaudir de la Barcino romana i de la ciutat medieval de forma ràpida i sense detenir-se en els llocs: la catedral, plaça Sant Jaume, Sant Felip Neri, plaça del Rei… Encara que no és la més recomanable, ja que ens perdríem l'essència de la majoria de llocs, cal reconèixer que és una opció amb encant. A favor seu, és una zona per als vianants i a primera o a última hora del dia es pot córrer a ritme sense massa aglomeracions. I així, carreró a carreró i plaça a plaça podem sumar en una estona uns cinc o sis quilòmetres envoltant el perímetre del barri.\nUna cambra de segle després de Barcelona’92, l'esperit olímpic segueix viu a la muntanya de Montjuïc. No hi ha carrera popular de prestigi que no utilitzi el reclam de Montjuïc per guanyar adeptes. Algunes com la Salomon Run combinen el gran perfil tècnic de la zona amb unes vistes de postal com a principal al·licient. Si aquests dos motius no fossin suficients, l'enorme varietat de rutes, camins, senderes que ofereix la muntanya garanteixen un estat de forma envejable amb certa constància i un miler de combinacions de recorreguts d'entrenament sense caure en la monotonia. Això sí, el punt més alt es troba a 173 metres sobre el nivell del mar. Amb la qual cosa, potser no és el millor lloc per iniciar-se en el running.\nUn d'aquests llocs en els quals córrer es converteix en un plaer. Amb gairebé 2 km de perímetre, el parc de la Ciutadella és un autèntic museu a l'aire lliure en el qual perdre's durant unes hores, o en el qual córrer, caminar, estirar, descansar…i tornar a començar! I per sentir-te com un gran campió, recomanem pujar pel passeig Lluís Companys fins a creuar per sota l'arc de triomf. És un terreny ascendent, encara que sense gran desnivell, per la qual cosa és un tram apte per a tots els nivells de runners. En definitiva, córrer en la Ciutadella suposa un plaure per als sentits, en els quals podràs contemplar el llac, arbres, jardins, escultures i una cascada monumental mentre et poses en forma. Gairebé res!\n5. Parc Cervantes\nEl parc de Cervantes és un parc municipal amb més de mig segle de vida que oxigena l'últim tram de la Diagonal, en el qual l'artèria es converteix en una autopista. El parc se situa en la faldilla de l'antic pujol de Sant Pere Màrtir, amb el que ofereix un perfil ple de desnivells i un circuit molt tècnic, gairebé trenca-cames, en el qual realitzar entrenaments de potència o en el qual iniciar una sessió de trail-running cap a la carretera de les Aigües o Collserola.\nPotser la menys recomanable de totes les opcions, ja que compta amb molt trànsit de vehicles, amb la seva corresponent contaminació, a més d'estar plena de semàfors i transeünts que poden arribar a entorpir el teu ritme. Encara així, segueix sent una zona habitual de runners i ciclistes, que veuen en els seus carrils i en les seves àmplies voreres un gran espai en el qual posar-se en forma sense haver de pagar un gimnàs.\nSi no tens temps per desplaçar-te fins a un paratge més natural o prefereixes córrer a l'interior de la ciutat, la Diagonal és el teu carrer. I si no tens inconvenients a fer-ho fora d’hores, podràs sentir que tens la ciutat als teus peus, en una avinguda amb gairebé 11 quilòmetres per desfogar-te després d'un dia dur en l'oficina o per començar amb energia el teu cap de setmana. Com completar la distància sencera és una proesa a l'abast de pocs, recomanem dividir el trajecte en tres trams. De la plaça Francesc Macià al parc de Cervantes, de Francesc Macià fins a la plaça de les Glòries, o bé, des de Glòries fins al mar.\nAl llarg de les seves 12 hectàrees de terreny, compta amb diverses instal·lacions esportives entre les quals destaquen una pista d'atletisme, un poliesportiu, un camp de golf a més de nombroses àrees d'esplai ciutadà obertes a tots els visitants. Encara que els que més arriben a gaudir el complex són els runners, que compten amb un gran perímetre al voltant del parc, fàcilment transitable a través d'una sèrie de bulevards flanquejats per arbres i bancs. Això ens permet córrer a Barcelona sense haver de trepitjar asfalt. I si ens cansem, sempre podem acostar-nos a la piscina i donar-nos un capbussó, previ pagament d'entrada.\nUna bona opció per runners en iniciació o per a entrenaments de força, en els quals la intensitat prevalgui sobre el temps. El millor d'aquest parc és que compta amb un perímetre d'un quilòmetre d'extensió en el qual realitzar sèries o començar a entrenar sense necessitat de creuar cap semàfor. I si a la segona volta acabes sentint-te com un hàmster en una gàbia, a 500 metres la muntanya de Montjuïc t'espera amb desnivell, camins i rutes suficients per cansar els més agosarats.\n9. Passeig marítim\nUna de les zones més runners de la ciutat, o almenys, la que més satisfacció genera al corredor. Sumar quilòmetres en les teves cames amb la brisa del mar ajudant-te a combatre la calor de l'estiu i l'olor de sal són grans al·licients per acostar-te fins al litoral barceloní i arrencar a córrer. Més de 6 km entre Colón i la zona del Fòrum en els quals poder córrer, trotar o fer un esprint al teu aire. Encara que és un lloc concorregut, la seva enorme amplitud fa que hi hagi lloc per a tots. I per la calor no et preocupis. Al llarg de tot el recorregut trobaràs diverses fonts amb les quals apagar la teva set. I si et canses de l’asfalt, sempre pots llançar-te a la sorra i córrer descalç. Als atletes kenyans els sol funcionar.\n10. Parc fluvial del Besòs\nLast but not least. El circuit de més recent creació i, per tant, un lloc per descobrir. Els últims quilòmetres del riu Besòs han estat recuperats per a la ciutadania amb un parc fluvial de 115 hectàrees lliures de tràfic, de semàfors i d'interrupcions, des del parc de Can Zam fins a la desembocadura del riu. Un lloc per descobrir i ideal per a corredors, ciclistes i plans familiars urbanites. Ben comunicat per transport públic, el parc fluvial compta amb pals de kilometratge i amb parcs adjacents en els quals trobarem una font per refrescar-nos. Si amb aquest traçat tens suficient, la platja o les enormes zones verdes del recinte et serviran per recuperar l'alè. Per als més pro, aprofitant que aquest recorregut es creua amb el del passeig marítim recomanem tornar al punt 9 d'aquest post, que al seu torn també pot connectar amb el punt 2... Serà per quilòmetres!


Mètode de flux de treball i reciclatge de la màquina de reciclatge de vapor - Notícies - Ruian Xinye Packaging Machine Co., Ltd\nMètode de flux de treball i reciclatge de la màquina de reciclatge de vapor\nMètode de flux de treball i reciclatge de màquina de reciclatge de vapor\nPer comprendre l'estalvi d'energia de la màquina de recuperació de vapor, cal comprendre com funciona la màquina de recuperació de vapor. En poques paraules, la màquina de recuperació de vapor és un sistema d'accionament mecànic per accionar el sistema de compressió, la barreja de vapor descarregada directament de l'equip de vapor a pressió, la pressió de la mescla és superior a l'operació de la caldera, de manera que l'aigua i l'aigua La barreja es pot fer directament a través de la canonada. S'ha presionat a la caldera, per aconseguir l'aigua suau, l'estalvi energètic, l'estalvi de combustible i altres finalitats fonamentals.\nLa màquina de recuperació de vapor es pot resumir de la manera següent:\nCaldera - Equip de vapor - Mescla de vapor de condensat - Unitat de recuperació de condensat - Pressuritzat - Caldera.\nAixò es pot resumir com una forma de estalvi energètic de la màquina de recuperació de vapor: s'ha reciclat el vapor a la calor, estalviant enllaços intermedis. Aquesta flexibilitat d'instal·lació de la màquina de recuperació de vapor: ja sigui directament instal·lada a la canonada de trampa o drenatge al principi, també es pot disposar d'acord amb els equips de vapor instal·lats al sòl. Cal assenyalar que, en la mesura del possible, l'equip serà estable en un lloc relativament pla, reduir l'equip causat pel funcionament de la pèrdua de l'equip.\nL'únic mètode de recuperació de la màquina de recuperació de vapor fa que els seus avantatges siguin molt evidents:\n1, el condensat és l'aigua destil·lada més pura, no conté incrustacions i altres components sòlids, si el reciclatge pot estalviar molts costos de Qingpu, aigua i altres costos corresponents.\n2, per millorar la qualitat de l'aigua de la caldera, pot millorar la qualitat del vapor, reduint les emissions de calderes, estalviant pèrdues d'energia, de manera que els costos del tractament de l'aigua.\n3, per millorar la temperatura de subministrament d'aigua, disminueix el contingut d'oxigen d'aigua, per evitar la corrosió de la caldera, la calor i la canonada.\n4, millorar la temperatura de subministrament d'aigua, reduir la diferència de temperatura entre la bossa d'aire de la caldera, reduir l'expansió tèrmica i la contracció de la placa d'acer, el balanç de pressió, estendre la vida de la caldera.\n5, la recuperació del condensat pot reduir la quantitat de subministrament d'aigua, de manera que el forn i el forn fora dels costos de tractament de l'aigua redueixen considerablement. L'abastament d'aigua i la diferència de temperatura del forn són petites, la caldera alimenta l'aigua, la pressió del vapor i l'estabilitat.\n6, per millorar la temperatura de l'aigua d'alimentació de la caldera, una reducció significativa del consum de combustible.\nUn parell de: El procés de fabricació de bosses\nSegüent: Màquina d'impressió en el curs de l'ús de problemes habituals\nXYFD-500 Totalment caixa automàtica no teixit i el bucle de gestionar la Borsa que fa la màquina\nMultifunció Ordinador tall tèrmic de la màquina de fabricació de bosses\nDoble Die màquina de bufat de pel·lícula Cap


Inicio / Tienda / iS CLINICAL / Cleasing Complex 60 ml.\nCleasing Complex 60 ml. cantidad


Experts de l'OMS visitaran la Xina aquesta setmana per buscar l’origen del virus - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\nExperts de l'OMS visitaran la Xina aquesta setmana per buscar l’origen del virus - Diari de Barcelona\nmissió envoltada de secretisme\nExperts de l'OMS visitaran la Xina aquesta setmana per a buscar l’origen del virus\nLa notícia de l’arribada dels tècnics al país causa polèmica després que la Comissió afirmés estar decebuda per les traves de Pequín\nFotos EFE/EPA/MARTIAL TREZZINI/Arxiu\nPublicat el 11 de gener 2021\nUn equip "d’experts internacionals" de l'OMS visitarà la Xina aquesta setmana per dur a terme una recerca sobre els origens del coronavirus SARS-CoV-2, el causant de la pandèmia de la Covid-19, segons ha confirmat avui la Comissió Nacional de Sanitat del país asiàtic.\nEn un breu comunicat publicat en la seva pàgina web, l'organisme només indica que els tècnics de l'OMS arribaran a la Xina dijous que ve, 14 de gener, i que "cooperaran" amb científics locals en aquestes perquisicions.\nLa Comissió no especifica els llocs als quals es desplaçaran els experts, però la seva possible arribada a la Xina ha causat polèmica en les últimes setmanes després que el director general de l'OMS, Tedros Adhanom Ghebreyesus, afirmés estar "molt decebut" per les traves que Pequín estava posant a la missió, encara que les autoritats xineses van negar estar posant impediments.\nDiversos integrants de l'equip havien començat els seus viatges a la Xina en començar l'any, però Tedros va lamentar que Pequín no havia "finalitzat els permisos necessaris" per al seu accés al país asiàtic, que va registrar el primer brot a escala mundial de la Covid a la ciutat centreoriental de Wuhan durant les últimes jornades de desembre de 2019. Els científics que no van poder accedir a la Xina van tornar als seus països d'origen fins que es resolgués la situació.\nEn resposta, una portaveu de la cancelleria xinesa va qualificar la situació de "malentès" en assegurar la setmana passada que "mai hi ha hagut cap problema en la cooperació" amb l'OMS i que l'organització sabia "perfectament" que no es tractava solament d'"un problema de visats", al que va afegir que totes dues parts continuaven preparant la visita i negociant les seves dates.\nL'etíop havia elogiat contínuamenta Pequín per la seva col·laboració en la pandèmia al llarg de 2020, una cosa que li va valer dures crítiques a Occident, especialment per part dels Estats Units, el govern del qual ha acusat repetidamenta la Xina de ser la culpable de la propagació mundial del coronavirus.\nAquesta missió, "prioritària" per a l'OMS, estaria formada per científics de diverses organitzacions internacionals provinents dels EUA, el Japó, Rússia, el Regne Unit, Països Baixos, Dinamarca, Austràlia, Vietnam, Alemanya i Qatar.\nL'objectiu és trobar el possible origen animal del SARS-CoV-2 i els seus canals de transmissió a l'ésser humà; malgrat que la teoria inicial és que es va propagar a través d'un mercat de productes frescos i animals en Wuhan, la premsa oficial xinesa ha impulsat en els últims mesos una narrativa alternativa que assegura que aquest brot podria haver estat provocat per aliments congelats procedents d'altres països.\nEncara que els experts de l'OMS ja van visitar la Xina amb aquest propòsit al febrer i al juliol de l'any passat -sense que transcendissin massa detalls-, l'organització d'aquesta missió s'ha demorat durant mesos i ha estat envoltada de secretisme, tant per part d'aquest organisme com de les autoritats xineses.


Es presenta el dispositiu especial de vigilància rural a Novelda – Ayuntamiento de Novelda\nLa Sala d’actes de la Casa de Cultura ha acollit la presentació del dispositiu especial de vigilància rural que s’inicia en aquestes dates, coincidint amb el començament de la campanya de recol·lecció de raïm de taula embossat.\nEvitar els robatoris que puguen produir-se en les collites de raïm de taula embossat, un dels sectors productius més importants de l’economia local és, com ha assegurat Ximo Mira, regidor de Seguretat Ciutadana, Ocupació i Sectors Productius, l’objectiu primordial d’aquest “dispositiu basat en dos pilars fonamentals com són l’àrdua labor de la nostra policia, redoblant esforços malgrat les càrregues de serveis, i la voluntat de la corporació municipal d’apostar per aquest servei, ampliant-lo i millorant-lo”. El delegat del departament de Seguretat Ciutadana ha agraït la inestimable col·laboració de la Policia Nacional Autonòmica, amb seu a Elx, per al desenvolupament de “un dispositiu que es realitza durant tot l’any en collites, explotacions, cases o sistemes de reg” i que ara, coincidint amb l’època de recol·lecció, s’intensifica.\nA pesar que la vigilància rural és constant durant tot l’any, s’intensifica amb serveis especials en la recta final de l’any, amb l’inici de la recol·lecció , amb l’objectiu d’evitar els robatoris en les collites tant de raïm de taula embossat, principal cultiu en el terme municipal, com d’altres productes hortofructícoles.\nPer a aquesta comesa la Policia Local, que compta amb una àmplia experiència en la matèria i una important base de dades, empra motocicletes i vehicles tot terreny dotats amb sistemes informàtics que els permeten la ràpida localització de les parcel·les en cultiu que ocupen quasi mil hectàrees disseminades pels 74 quilòmetres del terme municipal, així com també accedir de manera immediata a la geolocalització de les més de dues mil habitatges residencials censades en l’extraradi. A més es compta amb el programa de creació d’alertes a través del sistema de lectura de matrícules, i les tauletes incorporades als cotxes patrulles, que a través d’un potent programari permet localitzar qualsevol punt de la zona rural del municipi.\nEls serveis especials de vigilància rural, per als quals la Policia Local compta amb l’estreta col·laboració de la Policia Autonòmica i Guàrdia Civil, no sols se cenyeix al control de les parcel·les en producció en el mapa de zonificació que també determina l’estat de maduració, sinó que així mateix inclou la identificació de propietaris, quadrilles de treball, verificació de vehicles de transport, que han d’acreditar la traçabilitat mitjançant el document DATA, verificant l’origen i destinació del producte.\nL’intendent de la Policia Local de Novelda, Rafa Sarrió, ha assenyalat que amb aquest dispositiu especial es reforçaran les tasques d’identificació de propietats ocupades, es localitzaran propietats que tinguen fallades de seguretat en les seues tanques o perímetres, es vigilarà i denunciarà a aquelles parcel·les que puguen afectar a a altres confrontants per brutícia o desistiment i s’establiran punts fixos de vigilància per a controlar abocaments irregulars o il·legals en punts de recollida.\nSarrió ha subratllat que es destinarà una patrulla exclusiva per a l’acompliment d’aquesta tasca que centrarà la seua actuació, igual que tota la plantilla, a aconseguir que “el treball de tot l’any dels agricultors locals no es vaja al trast per robatoris”.\nL’alcalde de Novelda, Fran Martínez, ha assenyalat que des de l’equip de govern “apostem per aquest potent dispositiu, realitzant una forta inversió en equipaments, reforçant els recursos de la Policia, per al bon desenvolupament de la seua labor”. A més recordava que la col·laboració ciutadana és fonamental per a evitar qualsevol acció il·lícita pel que “els agricultors i veïns del camp, els que més coneixen el terreny, han de cridar o fer ús del grup de whatsapp, exclusiu del servei de vigilància rural, si veuen una cosa inusual”.\nCategory: Regidoria de Seguretat Ciutadana 24/09/2021\nPreviousPrevious post:Noves motocicletes elèctriques per a la Policia LocalNextNext post:Novelda a Alacant Gastronòmica


29 marzo 2016 - doshermanas.com\nLa Asociación Andaluza de Gestores del Deporte premia al club nazareno, estandarte del waterpolo autonómico, como mejor entidad deportiva sin ánimo de lucro del año 2015. El C.W. Dos Hermanas-EMASESA ha sido distinguido con el Premio AGESPORT a la excelencia deportiva. La Asociación Andaluza de Gestores del Deporte, que ha […]\nPublicada 29 marzo 2016


Les places serán limitades a 210 participants entre les dues modalitats\nLes inscripcions es podran realizar fins el dimarts 16 de maig.\nLa travessa constarà de dos recorreguts. L'original de 44km i un d'alternatiu de 46km amb 150m d'alçada acumulada afegits. La Travessa Tordera-Mataró és un event de caire no competitiu i el qual no estarà conometrat. L'objectiu de la Travessa és gaudir d'un dia d'esport saludable en un entorn únic a prop nostre.\nEn el preu de la inscripció s’inclou el trasllat en autobusos des del complex del C.A. Laietània fins a Tordera, així com camions per a transportar les bicis per als ciclistes (es protegiran degudament per evitar desperfectes).\nUn cop realitzada la inscripció, es podrà retornar el 50% del preu de l’inscripció fins el dia 1 de maig. En dates posteriors no es retornarà l’import de la mateixa.\nEls recorreguts, tan l'original com l'alternatiu estaran senyalitzats amb cintes (cada recorregut del seu color) i comptarà amb l’assistència de personal de l’organització.\nL’organització proporcionarà una polsera de color per a cada modalitat, per diferenciar els caminants dels ciclistes. Un ciclista sense la seva polsera del corresponent color no podrà traslladar la bici en els transports que l’organització posarà a disposició. Dita polsera s’haurà de portar durant tota la prova fins a l’arribada al complex del C.A. Laietània.\nLa pèrdua de la polsera provocarà la no possibilitat de gaudir dels avituallaments de la cursa o del regal de la samarreta tot arribar al complex del C.A. Laietània.\nEn el moment de la recollida de la polsera, es demanarà el carnet de soci del C. A. Laietània als que s’hagin apuntat amb la inscripció corresponent als socis (tan caminants com ciclistes), i als no socis se’ls demanarà el DNI per tal d’identificar al participant.\nTota inscripció errònia (un no soci apuntant-se com a soci, un ciclista apuntant-se com a cursa a peu, etc.) provocarà la reserva del dret de exclusió del participant de la travessa per part de l’organització sense reemborsament de l’import de la inscripció.\nTots els participants hauran de comunicar al telèfon proporcionat per l’organització qualsevol incident que observin durant el recorregut.\nLa cursa passa pel Parc natural de Montnegre-Corredor, demanem tenir una actitud respectuosa envers el medi ambient i és obligatori el no llençar cap tipus d’embolcall ni brossa pel recorregut.\nCal portar la polsera proporcionada per l’organització ben visible, serà necessària per totes les necessitats organitzatives de la travessa.\nL’organització no es fa responsable dels danys causats o patits pel corredor, així com dels danys causats o patits a la bicicleta, tan a la prova com durant el trasllat.\nEls participants donen consentiment al tractament de les seves dades personals i autoritzen a l’organització a publicar-les al llistat d’inscrits.\nL´organització es reserva el dret a fer modificacions en el contingut del reglament.