Solidaritat catalana amb “Egunkaria” | dietarihumbert\n« Vincular el permís de residència a saber el català, una proposta demagògica\nL’altra cara de la campanya electoral: tortures i estafa del tgv »\nSolidaritat catalana amb “Egunkaria”\nfebrer 21, 2008 per Humbert\nAhir unes quatre-centes persones van participar en la concentració a la plaça de Sant Jaume a Barcelona –simultània amb les que es feien al País Basc– en solidaritat amb els directius del diari basc en euskera “Egunkaria” que arrisquen penes d’entre tretze i vint-i-sis anys de presó en uns judicis que semblen imminents, quan es compleixen cinc anys del tancament per ordre del jutge instructor de l’Audiència Nacional espanyola, Juan del Olmo. Qui va ser director del diari, i ara dirigeix “Berria” –també en euskera–, Martxelo Otamendi, va participar en la concentració de Barcelona. Vilaweb n’ha fet un vídeo i l’ha penjat al seu web. Martxelo Otamendi va ser entrevistat per Mònica Terribas a “La nit al dia”, en la mitja nit del 19 al 20 de febrer. La plataforma catalana de solidaritat amb “Egunkaria” ha recollit diversos articles publicats a la premsa del nostre país on es denuncia el greu atemptat contra les llibertats individuals i col·lectives que suposa l’agressió contra el que llavors era l’únic diari del món editat en euskera. Aquí els teniu\nArticles d’opinió amb motiu del 5è aniversari del tancament\nMartí Estruch | Vilaweb\nJosep Maria Terricabras | El Periodico de Catalunya\nJoan Subirats | El Pais\nIsabel Clara Simó | Avui\nJoan Barril | El Periodico de Catalunya\nToni Strubell | El Punt\nCarlos Garaikoetxea | Público\nMail Obert | per Martí Estruch Axmacher\ndimecres, 20 de febrer de 2008 | Vilaweb\nEgunkaria, cinc anys silenciat\nEl silenci és un bé cada dia més escàs i més preuat. Tots l’evoquem, mentre avisem pel mòbil a casa que arribarem cinc minuts tard i tenim l’ipod enganxat a l’altra orella per ofegar el brogit dels cotxes. En canvi, a ningú no li agrada que el facin callar. Tant si ho fa un pare, un mestre, un jutge, un policia o la borbonalla heretada del franquisme, no ens agrada. Fer callar l’altre sempre és el recurs fàcil de qui té més força que no pas raó. Al País Basc, avui fa cinc anys justos que van fer callar un mitjà de comunicació: el diari Egunkaria. L’únic diari que aleshores es publicava en èuscar seguia les passes d’Egin, Egin Irratia o la revista Ardi Beltza, també clausurats.\nCom totes les actuacions que impulsa l’Audiència Nacional espanyola i protagonitza la guàrdia civil ídem, el tancament d’Egunkaria es va dur a terme amb totes les garanties judicials i democràtiques que pot oferir l’estat espanyol a principi del segle XXI. Cinc dels detinguts, periodistes i persones amb prestigi entre la societat basca, van denunciar tortures. El director del diari, Martxelo Otamendi, no es va mossegar la llengua i va ser explícit en els detalls. El Relator Especial de les Nacions Unides hi va donar crèdit i va recollir les denúncies en un informe, però el Ministeri d’Interior espanyol hi va respondre amb una querella per denúncies falses i injúries i calúmnies contra la guàrdia civil. El mecanisme de defensa habitual.\nEls arguments per a tancar el diari tampoc no eren gaire sòlids. De primer fou acusat de formar part de les empreses controlades per ETA i, alguns dels directius, ho foren d’emblanquir diners per a l’organització armada. Per manca de proves, finalment l’acusació és ara que el diari era un instrument d’ETA i que va incórrer en irregularitats econòmiques. La fiscalia mateix no hi va veure prou indicis i va demanar d’arxivar el cas, però l’Audiència l’ha tirat endavant. Encara no hi ha sentència, si bé les recents condemnes dels implicats en el sumari 18/98 o de l’ex-president del Parlament, Juan María Atutxa, deixen entreveure per on poden anar les coses, per no dir els trets.\nEl tancament d’Egunkaria va provocar una gran reacció al país Basc, amb repercussions internacionals incloses. Molts hi van veure un atac encobert a la cultura i a la llengua i Sant Sebastià va viure una de les manifestacions més multitudinàries que es recorden, en un país amb llarga tradició de protestes al carrer. A Catalunya, les expressions de suport van ser superiors a les habituals. Cal dir que els treballadors d’Egunkaria van continuar traient cada dia un diari en èuscar al carrer, de primer sota la capçalera provisional d’Egunero i, després d’una reeixida campanya de subscripció popular, amb l’actual Berria. Fins a la pròxima escomesa de l’aspirant a premi Nobel o algun dels seus col•legues.\nRaimon canta tots els colors del verd del País Basc. La cançó ressona, el verd persisteix, però cada dia hi ha una part més gran del país que resta silenciada. Els tanquen els mitjans de comunicació i els prohibeixen de presentar-se a les eleccions. No poden opinar públicament i no poden expressar-se políticament, que figura que són dos drets fonamentals. Després d’anys de reclamar que la veu de les urnes fes callar la veu de les armes, els tanquen les urnes. Hipòcrites. Però una majoria silenciada no serà mai silenciosa: no hi ha pare, ni mestre, ni jutge, ni policia, ni borbonalla heretada del franquisme que la faci callar. Avui, per a ajudar a trencar els silencis imposats, hi ha concentracions en record del tancament d’Egunkaria a la majoria de municipis bascos, a les vuit del vespre. A Barcelona, una concentració solidària a la plaça de Sant Jaume, a la mateixa hora.\n[El Periódico de Catalunya]\nCinc anys sense ‘Egunkaria’ | JOSEP-MARIA Terricabras\nAvui fa exactament cinc anys del tancament del diari basc Egunkaria. El 20 de febrer del 2003 es van produir detencions ràpides, per sorpresa, de responsables de l’empresa. Es va precintar el diari i se li van embargar els béns per un període de sis mesos, que van ser prorrogats tres vegades més. S’acusava Egunkaria de formar part del conglomerat empresarial controlat per ETA. El juliol vinent també farà 10 anys que es va tancar un altre diari basc,\nEgin, per suposada col.laboració amb banda armada.\nAlguns detinguts d’Egunkaria van denunciar agressions i tortures. La premsa es va fer ressò de tot plegat. En general, però, la premsa es resigna, incomprensiblement, al tancament de la premsa i, en alguns casos, n’està contenta. Tal com la majoria dels partits polítics no protesten quan es prohibeixen partits, sinó que hi estan a favor. Els uns i els altres no semblen haver entès que els atacs a la llibertat dels altres ens afecten a tots. O potser es pensen que l’única llibertat que val és la prò- pia. I no s’adonen que la seva tam- bé és una llibertat vigilada.\nAl cap de dos anys del tancament del diari, el jutge va ordenar la liquidació de l’empresa. I, no- més un any després, el fiscal va demanar arxivar el cas: no hi havia elements per anar a judici. Cap excusa, cap compensació. Heus aquí un cas escandalós de liquidació judicial i política d’aquells que no t’agraden, encara que no siguin culpables de res. La policia i alguns jutges tenen el do de l’espectacle i volen fer creure que les seves decisions són urgents, imprescindibles, encara que acabin en fum. En lloc d’investigar bé primer, de moment clausuren i empresonen, per investigar després. Lamentablement, s’equivoquen sovint. Això no sembla amoïnar- los gaire, perquè l’objectiu ja s’ha complert: l’empresa ha tancat, l’opositor ha estat liquidat.\nAvui, cinc anys després, els demòcrates de qualsevol tendència política encara hem de protestar (a les vuit, a la plaça de Sant Jaume) per una persecució política feta en nom de la llei, amb molts fronts oberts i que no tothom condemna.\nAntagonismo y democracia | per Joan Subirats\nEl Pais, 21 de febrero de 2008\nLa evolución de los hechos con relación a la llamada “cuestión vasca” es ciertamente tortuosa. En la anterior legislatura, se plasmó una forma de entender el tema que pasaba por la negación de cualquier posibilidad de diálogo con los protagonistas de la lucha armada, se trataba de acorralar al sector representado por Batasuna y se insistía en contraponer al amplio mundo del nacionalismo vasco un hipotético frente constitucionalista, entendiendo restrictivamente que la Constitución no permite deriva alguna de reconocimiento de la identidad nacional que no sea la española. Empezamos la legislatura que ahora termina con un evidente cambio de trayectoria del Gobierno presidido por Rodríguez Zapatero. Sin dejar de presionar a ETA en el frente policial, se trazaban sendas de diálogo y se generaban expectativas de zanjar el conflicto por la vía de la negociación. Las líneas de comunicación abiertas permitían interpretaciones más amplias sobre cómo encauzar políticamente la indudable presencia de un sector de la población vasca que ha apoyado y sigue sosteniendo el área política que representaba antes Batasuna y ahora representan distintas marcas o siglas. Todo ello, en un escenario de evidente debilidad y crisis interna de ETA. Como bien sabemos, el atentado de la T4 en Madrid rompe dramáticamente esa deriva aparentemente positiva y volvemos a estar situados en una arena de confrontación directa, que parece querer llevar no sólo al deseable desmantelamiento total de la banda terrorista ETA, sino, por extensión, a la aniquilación del espacio político de la llamada “izquierda abertzale”. Recientes procesos judiciales, especialmente los relacionados con el sumario 19/98, en las que se habla de entidades, asociaciones y personas vinculadas al nacionalismo vasco como “entrañas de ETA”, “corazón de ETA”, “cerebro de ETA”, sin que en muchos casos se les haya podido imputar estar directamente implicados en la violencia política, reflejan una visión muy extensiva y organicista del terrorismo, que acaba proyectando dudas sobre cuáles son los límites reales del antagonismo político que tolera o permite nuestra democracia, e implicando en la violencia política a gentes tan alejadas como las de la Fundación Elkarbide.\nEn este mismo contexto, ayer se cumplieron cinco años del cierre del periódico Egunkaria. No hay noticias del juicio que sigue pendiente, que implica entre otros a Martxelo Otamendi, como director que fue de la mencionada publicación. A pesar de que, por lo que parece, la fiscalía no mantiene acusación alguna, no consta acusación particular y sólo persisten en sus alegatos la Asociación de Víctimas del Terrorismo como “acusación popular”, el periódico lleva cinco años cerrado. ¿Es justificable cerrar un periódico durante cinco años y que los poderes públicos que ordenaron su cierre no presenten acusación delictiva alguna? ¿No es razonable hablar de justicia denegada cuando ha pasado tanto tiempo y no se ha celebrado el juicio, y en cambio se ha anulado un medio de expresión como Egunkaria? Pero lo grave es que éste es simplemente un caso más de una cadena que, desde mi punto de vista, supone una extralimitación de la capacidad represiva del Estado y del poder judicial en una esfera tan sensible para calibrar la fortaleza de una democracia como es la de la capacidad para contener significativos grados de antagonismo político.\nEn mi opinión, una sociedad moralmente activa acepta el conflicto y se resiste a que se difuminen los límites entre actuaciones claramente condenables por su uso de la violencia, por su negación del pluralismo político o por su intolerancia contra todo aquello y aquellos que no coinciden con sus ideas, y aquellas otras actuaciones y expresiones de disidencia, de alternatividad, de no coincidencia con el mainstream social, por muy periféricas y minoritarias que sean. Creo firmemente que una democracia muestra su fortaleza cuando mayor es su capacidad de contener opiniones, ideas, actuaciones, siempre que esas expresiones se produzcan de acuerdo con los límites antes expresados. Lo que acaba cohesionando y haciendo fuerte a una sociedad es el conflicto. En la disidencia se reconoce al otro, y en ese reconocimiento de la diversidad es donde reside el efecto civilizador, fundacional de una sociedad, de un espacio público, un espacio de todos. Nos debería preocupar que las decisiones judiciales, que se deben acatar pero no forzosamente compartir, refuercen la indeterminación sobre cuáles son las actitudes rechazables por violentas y antidemocráticas, y cuáles son expresión de disidencia y posiciones radicalmente disconformes con el orden establecido. Si uno está a favor de la independencia de Euskadi y coincide con planteamientos políticos que otros tratan de conseguir matando y extorsionando, ¿puede ser equiparada una y otra actuacion? ¿Cómo es posible que se pueda condenar a un ciudadano porque lo que hace o dice sencillamente coincide con lo que dice o propone hacer alguien que comete delitos? ¿Podemos llamar a esa concatenación de elementos “responsabilidad objetiva” y asimilar una y otra cosa a terrorismo? No parece deseable que cada individuo deba luchar para demostrar que no es culpable o tener miedo de que alguien lo castigue por lo que piensa. Acabaremos condicionando todo ejercicio de derechos y libertades al sacrosanto manto de la seguridad, interpretada por unos pocos. ¿Dónde queda la libertad de disentir e impugnar pacífica y contundentemente los ejes de cualquier sistema político? Sin capacidad de disentir, de mantener la incertidumbre y el debate sobre el futuro, también en medios de expresión como Egunkaria, la democracia acaba debilitándose gravemente.\nPer una premsa lliure\nIsabel Clara-Simó [Fil de Vint]\nAhir va fer cinc anys que van tancar un diari democràtic, Egunkaria, un fet insòlit arreu, només propi de dictadures militars, i els seus directius van ser empresonats. Durant aquests cinc anys, no sols no hi ha hagut judici, sinó que no hi ha hagut càrrecs! És a dir: no hi ha ni acusació fiscal ni proves.\nMartxelo Otamendi i Iñaki Uria van denunciar tortures. Només hi ha acusació particular, la de l’Associació de Víctimes del Terrorisme (aquells que veuen ETA rere els atemptats de l’11-M) i l’organització ultra Dignidad y Justicia. Un diari legal, com qualsevol altre diari. Això sí: escrit en basc. A Martxelo Otamendi, el seu director, se li demanen 14 anys per pertinença a ETA, alhora que es declara que no hi ha cap prova que pertanyi o hagi pertangut a ETA, cosa que ell nega rotundament, amb tortures i tot.\nL’Estat espanyol arrossega unes perversions democràtiques que no sols ningú no està disposat a canviar, sinó que, pel que he sentit a la campanya electoral, empitjoraran: els tribunals especials, un càncer per a la democràcia, com ho són l’Audiència Nacional i el Tribunal Constitucional, haurien de desaparèixer; la llei de partits és una mesura que es contradiu del tot amb la Constitució; el tancament d’un diari i d’una cadena televisiva en el territori de València són l’antítesi de la llibertat d’expressió; les llistes tancades; el misteri del finançament dels partits; l’opacitat de les despeses de l’Estat i del rei, fan de la democràcia espanyola una democràcia bananera. No ens ha d’estranyar, doncs, l’aïllament internacional que pateix i que fomenta l’Estat. La llibertat és l’assignatura pendent, i, per ara, ni la saben gestionar ni la volen admetre. És així.\nIsabel Clara-Simó és periodista\nDemà es compliran 5 anys del tancament judicial d’un diari anomenat Egunkaria. Era un diari de reflexió en una Euskadi on les reflexions no sobren mai. Es va tancar, se’n van vendre els actius i es va detenir nou directius de l’empresa i un desè que passava per allà. Han estat cinc anys d’instrucció sustentats únicament per l’acusació particular presentada per l’Associació de Víctimes del Terrorisme. Ni tan sols el fiscal hi veu cap mena de delicte i considera que aquest judici no s’hauria de celebrar mai. Si Egunkaria no estigués escrit en euskera, potser la cosa hauria acabat com El Jueves. Però en el cas d’Egunkaria no es tracta de llibertat d’expressió, sinó de la simple i difícil llibertat d’existir.\n[Transversal Cat, 20 de febrer]\nEgunkaria: democràcia on?\nArran de terra | DF\nAvui, fa exactament 5 anys, les bombes contra l’Iraq requeien també sobre Euskaldunon Egunkaria, l’únic diari del món escrit íntegrament en euskera. Per una banda la guerra global del petroli, a l’altra la guerra local contra la llibertat d’expressió. La guerra il•legal contra l’Iraq segueix; la guerra contra Egunkaria, també.\nRecordo fil per randa el col•lapse i malson d’aquella matinada, amb la mateixa perplexitat amb la que avui comprovo que encara no hi hagut ni tan sols judici. Aquest Estat de les coses –aquesta democràcia tan cañi i espanyola, a so de trompeta i pandereta- ja s’equipara per ella sola amb Turquia i Sèrbia a l’hora de clausurar –pel morro i sense cap prova- un diari. Això de sense cap prova no ho dic pas jo: ho diu el mateix fiscal de l’Audiència Nacional que no presenta avui cap càrrec, posem per cas, contra Martxelo Otamendi.\nLa història del procés d’Egunkaria és un disbarat permanent que permanentment ens interpel•la. Recordeu la intervenció d’Acebes dient en seu oficial que era “una operació en defensa de la cultura basca”?. Doncs la interpel•lació segueix vigent requerint-nos la prova del set de la baixíssima qualitat d’això que anomenen democràcia: una munió de guàrdies civils entren en un diari, maltracten els seus treballadors, el clausuren amb pany i forrellat i cinc anys després encara estem cercant el seu cacarejat ‘Estat de Dret’.\nAl final, el missatge estatal és la impunitat. Que fan el que els rota com els plau. I només en queden aquelles paraules cartesianes de l’Ovidi Montllor, que van fer seves milers de catalans després del cop d’estat contra Egunkaria del 20 de febrer: “hi ha gent a qui no agrada que es pensi, s’escriga o es parli en català. És la mateixa gent a qui no li agrada que es pensi, s’escriga o es parli”.\nMentre el tarannà ens governa i Kafka fa de les seves a l’Audiència Nacional, Egunkaria segueix mort. I per això, contra el vent, hi ha convocada avui una concentració a la plaça Sant Jaume a les 20.00 hores. Per anar-hi contra l’absurd acompanyat, pot ser, per Manuel de Pedrolo: “cal protestar fins i tot quan no serveix de res”.\nEl Punt, 20.02.2008\n«Egunkaria», cinc anys\nEl dia 20 de febrer del 2003, ara fa exactament cinc anys, es va produir un dels fets més traumàtics en la història recent del País Basc: el tancament del diari Egunkaria .\nEra l’únic diari en llengua basca. Cinc anys abans el jutge Garzón havia tancat el diari Egin . Però el sentiment de rebuig que va envair la societat basca amb la suspensió d’ Egunkaria va ser molt més fort en tractar-se d’un diari apartidista d’un prestigi indiscutible.\nA Egunkaria se’l considerava, amb raó, un diari seriós de tota la societat basca. Inclús en una ocasió l’aleshores president del PP basc, Carlos Iturgaiz, va presumir d’haver fet incloure Egunkaria entre els diaris rebuts diàriament a la seu del PP a Bilbao. I així com, en tancar Egin , es va circumscriure la indignació en gran mesura al sector de l’esquerra independentista, ara era una ample espectre de la societat i el govern basc en pes –més destacats membres de tota una sèrie de partits– que s’hi pronunciaven en contra. Les manifestacions de suport al diari, fetes a Sant Sebastià el 22 de febrer i el 18 d’octubre del 2003, van ser de les més massives i transversals de la història basca recent. El fet que alguns membres del consell de redacció d’aquell diari haguessin patit tortures també va ser denunciat per diverses associacions internacionals de periodisme com ara el Grup Midas.\nAvui, cinc anys després, el sumari s’ha anat instruint amb la lentitud que caracteritza el sistema judicial espanyol. A més, malgrat el caràcter «provisional» de les suspensions d’ Egunkaria i Egin , els danys soferts per aquests mitjans ja es veia que serien irreparables. Tot i guanyant els seus judicis, segurament ja no obririen mai més. Els advocats de la defensa creuen que es confirmarà aviat si el cas Egunkaria arribarà als tribunals o no, i no se’n fan gaires il•lusions. A més, mostren la seva preocupació pel clima polític en què es pugui fer el judici. Es considera que un govern amb necessitat de «castigar» l’esquerra independentista pel trencament de la treva no n’és el millor dels escenaris. Igualment, la falta d’orientació dels jutges, en un temps d’incertesa en les institucions de l’Estat, també ha estat vist com un factor delicat. Però són sens dubte les dures sentències del cas 18/98 –que el mateix govern basc ha qualificat de «desorbitades»– el que més inquieta la defensa.\nDe moment són dos els procediments legals que han d’enfrontar els encausats. Per una banda hi ha el sumari pròpiament, i per l’altra un procediment abreujat. El darrer afecta vuit encausats i té a veure només amb els suposats delictes econòmics del diari. En mitjans madrilenys normalment s’hi refereixen com la «trama empresarial» obeint a la «doctrina» iniciada per un jutge Garzón entestat a veure-ho tot segons un organigrama que neix d’ETA. Malgrat tot, als escrits de les acusacions ja no es fa esment al fet que Egunkaria hauria pogut ser una eina per finançar ETA. Certament, hom no pot sinó preguntar-se com podria finançar un important grup armat un diari en llengua basca que amb prou feines sobrevivia.\nPART PRINCIPAL DEL PROCÉS\nEl sumari és la part principal del procediment. Les acusacions aquí són greus: pertinença o col•laboració amb banda armada, que no és poca cosa. «Sona molt gros –diu Xabier Oleaga–, però en els darrers temps s’ha pogut veure que qualsevol cosa la poden considerar col•laboració amb ETA per desorbitat que sembli.» Ara bé, als encausats els preocupa especialment l’antecedent recent de les dures sentències pel cas 18/98 i el fet que es pugui considerar «col•laborar amb ETA» el simple fet d’estar en contra del TAV o defensar l’euskara. «Fa això pro-etarres l’EB de Madrazo o les ikastoles?», és el que molts es pregunten. El mot «connectivitat» és un terme d’alquimista que l’acusació s’ha empescat per ajudar a extrapolar lligams entre els acusats i ETA. Però els encausats consideren que no hi «ni una sola prova» d’aquesta connexió en 50.000 pàgines de sumari. Anecdòticament però significativament, als escrits de les acusacions en cap lloc no s’hi utilitza l’expressió «la qual cosa prova que», i sí d’altres com ara «la qual cosa indicaria que» o semblants, quan es refereix a dades suposadament inculpatòries. En quin sistema judicial tindria validesa?, ens podem demanar de nou. La defensa també veu una tendència de les acusacions a criminalitzar tot el que caigui fora de la Constitució amb l’estrany argument que aquesta, i altres lleis orgàniques, ja vetllen pel tema lingüístic, i que l’intent de desbordar-les només pot ser obra d’ETA.\nDe moment no se sap quan serà el judici. Falten per presentar els escrits de les defenses després que ho hagin fet ja l’acusació popular i la fiscalia, abans que la sala corresponent fixi els temes del judici oral. Que se sobresegués sempre fou l’esperança dels encausats. També retreuen al fiscal que en el procediment abreujat s’hagués adherit a darrera hora a les acusacions de la ultradretana Dignidad y Justicia. Creuen que va ser una maniobra del jutge instructor per evitar que s’apliqués la doctrina Botín, amb què s’hauria pogut sobreseure aquesta ramificació del cas.\nLes perspectives amb vista al judici, doncs, no són gaire falagueres. En total, es demanen prop de tres segles i mig de presó per als 12 encausats, més una multa de 235 milions d’euros. L’esperança és l’últim que es perd, però la sensació que les acusacions de tipus econòmic puguin portar a una primera sentència condemnatòria, que després enverinés el sumari, és el que més preocupa els acusats. A més, són conscients del «mal moment polític» en què pot tocar fer-se el judici. Malgrat tot, prenen coratge de l’enorme suport social de què gaudeixen i la seguretat que mai no van fer cap activitat que anés més enllà d’allò estrictament cultural i informatiu. Són gent del periodisme i la cultura, mai terroristes.\nQuinto aniversario del escándalo ‘Egunkaria’\nHan pasado cinco años desde que se perpetrara uno de los ataques más escandalosos a los derechos fundamentales, como la libertad de opinión, expresión y comunicación, con la orden de cierre cautelar del diario Egunkaria y el inicio de un procedimiento penal contra sus promotores. Ya sabemos las consecuencias definitivas que conlleva el eufemístico término “cautelar”: trabajadores a la calle, ataque gravísimo a los derechos fundamentales citados y hundimiento de un proyecto vital para la salud del euskara, al retirar de la circulación el único periódico diario escrito en esta lengua, gracias al esfuerzo benemérito de sus promotores y el sacrificio económico de gentes de toda condición, motivadas por su amor a una lengua cuya supervivencia ha venido siendo un milagro a lo largo de los siglos.\nEl procedimiento penal contra los impulsores del proyecto nos dejó estupefactos, especialmente a quienes habíamos conocido muy de cerca a algunos de ellos, como era el caso, entre otros, del propio presidente de Egunkaria Martin Ugalde, compañero entrañable en lides políticas, humanista y demócrata ejemplar donde los haya, y persona cuya trayectoria vital en la lucha por las libertades y los derechos humanos en su país y en el exilio eran bien conocidos, por lo visto, para cualquiera, menos para el juez de la Audiencia Nacional que adoptó la medida. Hubo de morir Martin Ugalde para que le devolvieran su dignidad, pero siguen pendientes de juicio sus compañeros de fatigas en la casi heroica tarea de sacar adelante el diario, metidos todos en el mismo saco de la sospecha y la indignidad, pese a la gran notoriedad de casi todos ellos por su exclusiva y brillante trayectoria en la defensa y el cultivo del euskara.\nComo en otros casos, esta acometida indiscriminada contra los promotores y trabajadores de un diario pareció responder en su día al vendaval antidemocrático y las obsesiones del Gobierno de turno y de los sectores más reaccionarios de la judicatura. Esperábamos que en una nueva etapa de talantes y visiones progresistas en la interpretación del derecho, en su aplicación garantista y, muy en especial, en su respeto al principio básico de la presunción de inocencia, habría terminado este desgraciado asunto con el sobreseimiento del caso y su archivo definitivo. No parece que vaya a suceder tal cosa, a pesar de que no exista en este caso acusación pública (el fiscal solicita el sobreseimiento) sino simplemente la persistencia de una exclusiva acusación popular, cuyas peculiares características prefiero no calificar.\nLo cierto es que determinados informes policiales, elevados en su día a la categoría de pruebas periciales e incriminatorias, cuyo principal argumento consistiría en el aparente interés y los afanes de ETA por ejercer su influencia en el diario, están convirtiendo el caso Egunkaria en uno de los episodios más negros de una etapa de alarmante involución democrática. El cierre de un periódico es algo muy grave. Aun suponiendo, a efectos meramente dialécticos, que los afanes de ETA hubieran podido tener algún eco personal concreto en el entorno de Egunkaria (¡qué medio de comunicación no es pieza codiciada para cualquier grupo político o social…!), basarse en esos presuntos intentos para lanzar una acometida indiscriminada e irreparable contra un periódico cuyo objetivo fundamental es mejorar la salud de una lengua milenaria en trance difícil; desdeñar la grave conculcación de la libertad de expresión, opinión y comunicación que implica el cierre de un periódico; ignorar la situación de trabajadores ajenos a las obsesiones políticas que envuelven ese cierre, y arremeter indiscriminadamente en un proceso penal contra los impulsores de un proyecto que sólo ha significado para ellos sacrificio personal en defensa de la cultura y la lengua, constituye un escándalo impropio de una sociedad democrática.\nEsperemos que, por fin, alguien sea capaz de hacer que en este desgraciado caso acabe imperando el buen sentido.\nCarlos Garaikoetxea es ex presidente del Gobierno vasco\nArxivat a aniversari, autodeterminació, Barcelona, consulta democràtica, cultura, dret a decidir, drets humans, drets polítics, Egunkaria, euskal herria, independentisme, mitjans de comunicació, Navarra, Països Catalans, pais basc, periodisme, política, referèndum, tortura | 3 comentaris\na febrer 21, 2008 a 3:18 pm | Respon Luistxo Fernandez\nGràcies per la vostra solidaritat. Soy un antiguo trabajador de Egunkaria, y he comenzado hace unos días un blog en castellano sobre este juicio inquisitorial: http://www.javierortiz.net/voz/egunkaria\na febrer 26, 2008 a 1:04 am | Respon Web sobre “Egunkaria”, d’un antic treballador del diari basc « dietarihumbert\n[…] diari basc i el processament i judicis contra dotze dels seus directius. Va enviar un comentari a l‘aplec d’articles i fotos que –rebudes del Comitè català de suport al diari– vaig penjar a aquest bloc, agraint-nos […]\na Març 1, 2008 a 6:36 pm | Respon Solidaridad catalana - Juicio a Egunkaria\n[…] oídos sordos allí.El quinto aniversario de aquel cierre ha sido recordado también. He aquí una recopilación de artículos publicados con ese motivo. Martxelo Otamendi pasó también por Barcelona en el aniversario, y fue entrevistado por varios […]


Col·legi Cultural | Badalona - Curs intensiu d'anglès\nCurs intensiu d’anglèsOriol Casanova2021-04-30T18:01:53+00:00\nEstàs buscant un curs intensiu d’anglès per aquest estiu? El Col·legi Cultural aposta per l’aprenentatge d’idiomes. Aquest estiu, amb la col·laboració de Trinity College of London, organitzem un curs intensiu d’anglès. L’objectiu d’aquest curs intensiu és que puguis millorar el teu anglès i presentar-te als exàmens oficials B1 i B2.\nEl preu del curs intensiu d’anglès és de 280 €. En el cas que vulguis optar a l’examen oficial d’anglès B1 i B2, la col·laboració amb Trinity College of London et permet gaudir d’un preu especial de 118 € per les taxes de l’examen B1 o de 170 € per les taxes de l’examen B2. Les taxes pels exàmens s’hauran d’abonar abans del 5 de maig de 2021.\nLes paces del curs intensiu d’anglès són limitades. Per una bona organització s’ha de lliurar la reserva de la plaça abans del 7 de juny. La reserva l’heu de fer a la secretaria de l’edifici de Cicles Formatius. Per més informació podeu enviar un correu a y.ventaja@culturalbadalona.com.


bellver08: Crònica electoral (quasi)\nCrònica electoral (quasi)\nEls pètals, campaniformes i de color blau lilenc, degoten. Cauen suaument sense parar, un ara i un altre adesiara. S terra fan tel i conformen una estora aparentment decadent però plena de vida...\nLa xicranda que hi ha sobre la vella era, no gaudeix ni de l'espectacularitat ni de la cultura dels elegants cirerers nipons, però... Déu n'hi dó!.\nAra mateix, amb el seu caure, els pétals em suggereixen la mutabilitat i el canvi dels pensaments; em sentia profundament decebut perquè no era capaç de tancar una crònica post electoral i ara me n'adono que la feina ja és feta: potser no te sentit mostrar-ho als altres, però m'ha ajudat a concretar i perfilar la meva manera de pensar.\nDesprés de cada redacció quedava enrocat en el “per a què?”, en la finalitat, en la intenció; mirant sempre cap a fora, quan havia de mirar cap a dins.\nRealment si miro cap a fora no té sentit. Tothom ha fet els seu anàlisis i les lectures dels fets viscuts (amb comportaments, des del meu punt de vista, no sempre fruit del que podríem anomenar “maduresa democràtica”).\nEls polítics electes ja hauran pensat (o no, en tot cas és la seva responsabilitat) de quina manera poden integrar a la vida local les bases de les demandes populars que es manifesten a totes les capitals de certa importància...\nEscriure els pensaments potser no aporta res de nou però ajuda a enfocar\nEn tot cas com evidencia la xicranda o el filòsof Comte-Sponville (citat per Walter Riso): “En un mon en que tot canvia, la immutabilitat resultaria impossible o mortífera. Un país, un partit o una empresa solament poden conservar-se amb la condició d'una adaptació permanent. Un individu no pot seguir essent ell mateix si no evoluciona, encara que sigui a contrapèl i una miqueta. Viure és créixer o envellir, dues maneres de canviar. En honor a Heracli: tot canvia, tot flueix, l'única cosa que roman és l'esdevenir universal”\nLes eleccions, el nomenament de batle ja és passat; i ara què?. Els decebuts, els que es queixaven de com havien anat les coses, els que cridaren... i també els satisfets, els què guanyaren, els que pogueren aguantar les emocions...què voldran fer a partir de la nostra realitat?. El temps dirà!


COLLSEROLA. SUBIRÀ,MARC;BUENACASA,DAVID F.. 9788498290769 Llibreria Ulyssus S.L.\nSUBIRÀ,MARC\t/ BUENACASA,DAVID F.


AIXÍ MENGEN ELS ANIMALS. BARTIKOVA, PETRA. 9788490348925 Llibreria Carrer Major


Oliver Romero dirigeix aquest muntatge de Teatre Cala d'Or Adults que és una barreja d'humor i autocrítica. En Sar·di·nas, una companyia de teatre amateur fa l'últim assaig abans de l'estrena de l'obra al dia següent, i tot seran problemes tècnics.\nActrius que no recorden el paper, una escenografia a mig muntar, problemes sentimentals i molts nervis són els ingredients de Sar · di · nas.\nIntèrprets: Marta del Carrer, María del Carmen Aparicio, María Miracles, Irene Aparicio, Bàrbara Barceló, María José Blat, Lorena Gámez, Hortensia Pérez, Lucía Crespín, Katja Ickerodt i Cuca (Mª Angeles Martín). Idioma: castellà. Per a tots els públics.\n23 de març: 20:00 h.\n24 de març: 19:00 h.


PP i C's concedeixen un carrer a l'amo del bar franquista de Ciudad Real | NacióDigital\nper Redacció , 24 de gener de 2017 a les 09:07 |\nUna de les parets de Casa Pepe | Arxiu ND\nEl bar Casa Pepe a la població d'Almuradiel, a la província de Ciudad Real, és un dels símbols latents del franquisme i està farcit d'objectes que exalcen el dictador. El seu propietari, Juan Navarro Muñoz -mort el 2013- es va fer famós per declaracions com: "Hitler o Franco, un dels dos faria falta ara a Espanya", "Espanya era una gran i lliure però avui és l'escòria del món". O amb frases despectives contra les dones: "Jo no somio amb Franco, jo somio amb nenes de 18 i 20 anys".\nEs podria pensar que aquest tipus de declaracions haurien provocat el tancament del seu establiment. Ans al contrari, els vots del PP i l'abstenció de C's han provocat que el ple de la població -d'uns 800 habitants- hagi aprovat tenir un carrer amb el seu nom, segons recull eldiario.es. Les dues formacions van entrar al ple la petició d'un ciutadà i, aprofitant que l'alcaldessa del PSOE es trobava malalta i no hi va assistir, van poder-ho aprovar.\nLa inauguració del carrer Juan Navarro Muñoz va ser organitzada pel fill el passat 26 de novembre, quan encara no havia estat aprovat per ple, i va consistir en una desfilada militar de la Hermandad de Antiguos Caballeros Legionarios de Torremolinos, una hissada de la bandera espanyola o l'himne d'Espanya.\nA la xarxa, Juan Navarro Muñoz, Casa Pepe, Ciudad Real, actors, bar, franquista\nPer Anònim el 24 de gener de 2017 a les 15:41\nEspanya es així.Despres volen que no fem el referèndum\nPer JMR el 24 de gener de 2017 a les 14:16\nDesprés es pregunten perquè volem la independència?? Sobren les paraules...


Comunicat CRAE Mare de Deu del Roser, Puig D’Olena – AMPA Fedac Santa Coloma\nComunicat CRAE Mare de Deu del Roser, Puig D’Olena\nAMPA i Solidaritat\n9 noviembre, 2015 9 noviembre, 2015 AMPA FEDAC Santa Coloma\nBenvolgudes famílies, volem compartir amb tots vosaltres el comunicat que ens han fet arribar des del CRAE Mare de Deu del Roser, Puig D’Olena:\nBen volguts amics i amigues de Sta. Coloma de Gramanet\nFa uns dies vàrem rebre des de la Provincia Dominiques de l´Anunciata , el resultat de la vostra col•laboració.\nVolem fer arribar a l’escola FEDAC –SANTA COLOMA .SAGRAT COR , a tots els seus membres : direcció, claustre de professors,associació de pares, alumnes i germanes , el nostre agraïment per la campanya realitzada i l’oferiment de la recol•lecta destinada al nostre CRAE MARE DE DEU DEL ROSER , PUIG D´OLENA .\nAmb el vostre treball, esforç, dedicació i comprensió , ens ajudeu a mantenir viva la nostra missió: dedicació, i treball amb els nens i nens, infants i adolescents en situació de risc.\nGestos com els vostres desperten una rialla en les persones petites, i en les persones grans que formem Puig d´Olena . La vostra presència , encara que a una distancia física ens acompanya en el nostre dia a dia .\nLa vostra donació serà destinada a millores en la infraestructura del CRAE, en concret , condicionant espais, per tal d’afavorir que els nens i joves que viuen a Puig d¨olena , es trobin en un entorn acollidor .\nLa Comunitat, direcció, l’equip educatiu i el col•lectiu de nens i joves de Puig d´Olena us donem les gràcies per tot el que heu fet, i us encoratgem a seguir comptant amb vosaltres , així com vosaltres podeu comptar amb nosaltres .\nEn nom de Puig d´Olena\nGna Conxita Oferil\nSt. Quirze Safaja 29 d´octubre del 2015\nL’AMPA FEDAC Santa Coloma vol fer extensiva aquest agraïment a totes i cadascuna de les famílies que formen part de l’associació. Sense la seva col·laboració, sense la seva participació no hagués estat possible.\nInscripción CARNAVAL 2016\n13 septiembre, 2015 13 septiembre, 2015 AMPA FEDAC Santa Coloma\nTrobada Solidària en benefici de l’ONG: Proactiva Open Arms\n16 mayo, 2016 AMPA FEDAC Santa Coloma\n30 enero, 2017 30 enero, 2017 AMPA FEDAC Santa Coloma


Fira del Gall | Obra Social\nHistòricament l’Obra Social de Caixa Penedès patrocina La Fira del Gall de Vilafranca del Penedès, tradicional mercat d’aviram que es ve celebrant des de l’Edat Mitjana. És en aquesta fira que es pot comprar i degustar el reconegut “Gall del Penedès” una varietat autòctona d’au de corral molt apreciada per la seva vistositat i la seva carn i autèntic protagonista de la fira.\nLa gastronomia i els vins son també una part essencial de la Fira del Gall, una gran mostra de cuina d’aviram presenta des de les receptes més tradicionals a les més innovadores acompanyades pels vins de la Denominació d’Origen Penedès.\nTot un seguit d’actes festius conformen la programació de la Fira del Gall, una festa que se celebra durant el cap de setmana anterior al Nadal.\nAvui en dia, la Fira del Gall és una de les activitats de més envergadura i, paral·lelament amb la Festa Major de Vilafranca, la que atrau un més gran nombre de visitants.\nFaci click AQUÍ per accedir a la pàgina principal de la Fira del Gall.


7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch Changsha Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nNo.1 Deng Long Street, Furong, Changsha, Xina, 410005 - Veure al mapa\nConvenientment situat a Changsha, 7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Gàcies a la seva bona ubicació, des de l'allotjament es pot accedir fàcilment a les visites obligades de la ciutat.\nEls serveis i instal.lacions de primera categoria que defineixen l'experiència de Plateno us esperen a 7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, seguretat 24 hores, servei de neteja diari, recepció 24 hores, express check-in/check-out són només algunes de les comoditats que fan que 7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de 7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch es reflexa en cada habitació. televisió de pantalla plana, detector de fum, aire condicionat, telèfon, connexió a internet (cortesia) són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, 7 Days Inn Changsha Jiefang West Branch no troba competidors en cap categoria.


Gabriel Pena és instructor de ioga i escriptor. La literatura infantil de Gabriel Pena incorpora valors que procuren acostar el lector a una manera d'entendre el món des d'una perspectiva oriental més que no pas occidental.\nQuatre contes i un diari\nCinc històries en un sol llibre


Un ciclista mexicà de BTT persegueix el seu somni a Andorra\nEsports 06 de gener, 2014\nEl nombre de ciclistes residents s´ha incrementat força durant els darrers mesos i divendres avançàvem que la Federació havia tramitat 15 llicències professionals per aquest any. Lluny dels professionals, Andorra també ha atret un ciclista mexicà de BTT que somia amb disputar la Copa del Món i el Mundial de Vallnord 2015.\nEs diu Alejandro Rodríguez i té 31 anys. 10è del rànquing de bicicleta de muntanya a Mèxic l´any 2012, va decidir fer el salt i buscar una oportunitat a Europa. Després de passar per França i Anglaterra, ara fa dos mesos es va instal·lar a Andorra. Mentre tramita la llicència amb la Federació Andorrana, Rodríguez s´entrena amb els corredors de l´Agrupació Ciclista.\nL´objectiu és sumar punts per poder disputar les proves internacionals de màxim nivell. El projecte de Rodríguez és a a mig termini i té com a gran cita el Campionat del Món de Vallnord 2015. De moment ha de combinar la bicicleta amb una feina, però està disposat a posar tota la carn a la graella per fer realitat el seu somni. Un llarg camí amb un gran somni com a meta. De moment, a Rodríguez no li falta motivació per fer-lo realitat.\nInforma: Joan López Imatge: Xavi Fajardo


Colau posa en marxa la maquinària per aprovar el pressupost vinculat a una qüestió de confiança | betevé\nAurora Rodríguez | dimecres, 16 de nov. del 2016, a les 20.15\nL'endemà que l'oposició tombés el pressupost municipal, l'alcaldessa ha decidit avui tirar pel dret. Amb la signatura d'un decret, ha obert el tràmit d'exposició pública perquè aquests mateixos comptes es puguin aprovar en el ple de desembre. Ada Colau confia que durant aquest temps els grups facin aportacions, però si no s'arriba a un acord abans del plenari, vincularà el pressupost a una qüestió de confiança perquè la ciutat, ha dit, no es pot aturar. ADA COLAU, alcaldessa de Barcelona "Els ajuntaments no podem convocar eleccions, no podem dissoldre el ple i convocar eleccions. Jo estaria disposada a fer-ho i que fos la ciutadania la que valorés la situació decidís si hi ha d'haver un suport més ampli al govern o governar algú altre. Però això no està previst per la llei. I el que sí que està previst per la llei, en el cas dels ajuntaments, és la qüestió de confiança." Colau creu que les polítiques catalana i espanyola han influït en la falta de suport per als comptes. Ha acusat directament Esquerra de canviar d'actitud en els últims mesos i els ha recordat que ja governen junts a l'Àrea Metropolitana. ADA COLAU, alcaldessa de Barcelona "Com a mínim dos o tres cops al mes comparteixo taula de govern amb Alfred Bosch sense cap problema. I després ens veiem a Barcelona i en canvi sembla que és impossible arribar a cap mena d'acord. Jo, francament, no ho entenc, i crec que influeixen altres aspectes, no?" L'alcaldessa ha dit que comparteix l'anàlisi de Jaume Collboni que cal anar a buscar pactes amb CiU i C's, i ha assegurat que no se'ls ha descartat mai.\nL’alcaldessa, Ada Colau, ha signat un decret per dur a exposició pública el pressupost de 2017 que l’oposició va tombar aquest dimarts en comissió. Colau pretén que els comptes s’aprovin al plenari del 23 de desembre i, si no hi ha un acord polític, vincular-los a una qüestió de confiança. L’alcaldessa ha criticat el paper d’Esquerra en la negociació i els ha acusat de canviar d’actitud en els últims mesos per motivacions polítiques.\nL’alcaldessa ha insistit que la primera opció per al govern és aconseguir el suport d’altres grups amb la tramitació del pressupost que ara s’obre, tot prenent-se “molt seriosament” totes les al·legacions que s’hi puguin presentar. Si això no passa -diu- “l’única opció que dóna la llei és la qüestió de confiança”. Colau ha assegurat que si pogués (la llei no ho permet) convocaria eleccions i que així “la ciutadania decidís” perquè “no estem aquí per la cadira, estem aquí perquè la ciutat funcioni”.\nColau ha lamentat que “el context polític estigui afectant l’agenda de Barcelona” i ha assenyalat clarament ERC. Ha recordat els acords assolits amb els republicans amb les ordenances fiscals i l’ampliació del pressupost, però ha lamentat que “en els darrers mesos hi ha hagut un canvi”. S’ha mostrat especialment perplexa perquè “a l’Àrea Metropolitana seguim governant junts sense cap problema i després a Barcelona sembla impossible”.\nSobre la proposta que va fer aquest dijous el seu soci de govern, el socialista Jaume Collboni, d’obrir les possibilitats d’acord a CiU i Ciutadans, l’alcaldessa ha explicat que “com a formació d’esquerres hem prioritzat els acords amb formacions d’esquerres però mai hem descartat d’altres”. També explica que té clar que podrà tancar acords puntuals amb aquests altres partits però avisa que comprèn que “qui vol liderar l’oposició a la ciutat”, en referència a CiU, ja li digui que mai no li donarà suport en els grans temes.\n— Ada Colau — Ajuntament de Barcelona — Alfred Bosch — Barcelona en Comú — Carina Mejías — CiU — Ciutadans — ERC — Jaume Collboni — pressupostos — PSC — Xavier Trias


La nostra escola a partir d’aquest curs implementa el projecte Tutoria entre companys, una estratègia educativa per a la convivència escolar, proposada com una mesura pràctica contra la violència i assetjament escolar. Té un caràcter institucional de l’escola, i implica tota la comunitat educativa.\nEls objectius del projecte són els de facilitar el procés d’integració dels nous alumnes de secundària a l’etapa, així com el fet que aquests disposin d’un referent, (tutor-a o germà gran) en els alumnes de 3r i 4t d’ESO per afavorir la integració, l’autoestima i reduir el risc assetjament escolar. Tutoria entre companys també intenta cohesionar la comunitat educativa del centre i integrar i desenvolupar la tolerància zero amb el bullying.\nDes d’aquest any els alumnes de 3r d’ESO són tutors dels alumnes de 1r d’ESO. L’assignació de tutors y tutoritzats ha estat competència del professorat, d’acord amb les característiques de cada alumne. Al curs següent, els alumnes tutors seran de 4t i 3r i els tutoritzats de 2n i 1r. Serà en el comiat de 4t d’ESO dels nois i noies que actualment fan 3r que es lliuraran diplomes com a reconeixement de la tasca realitzada.\nEls alumnes de 3r d’ESO rebran al llarg de tot el curs una formació per desenvolupar millor la seva tasca i, des d’octubre, amb el lliurament dels carnets per part de la directora de l’escola, Núria Palà, el projecte comença a caminar.\nPublicat per Blog ESO Escola Solc a dimarts, d’octubre 04, 2016


Fotorelat: El MACBA, la Casa Milà i 8 monuments més criticats a Tripadvisor (no sempre amb seny) | Fotografia | EL PAÍS\nEl MACBA, la Casa Milà i 8 monuments més criticats a Tripadvisor (no sempre amb seny)\nMai plou a gust de tothom, però hi ha qui esperava poder fer-se un bon 'selfie' al Teide, no trobar partidaris de la Falange al Valle de los Caídos o confonen el prerromànic, el romànic i el gòtic. Les nostres expertes responen amb afecte i una mica d'ironia\n28 MAR 2019 - 17:54\tCET\n1Centre històric de Toledo El turista critica. “No ens ha agradat. El terra és incòmode, els carrers molt estrets i només vèiem botigues d’espases o massapans. Massa costes. No es pot considerar com un atractiu turístic perquè només són carrers”.\nL’experta respon. “Toledo és una ciutat declarada Patrimoni de la Humanitat per la Unesco, testimoni de convivència i tolerància entre cultures. És possible que, com en tants altres llocs al nostre país, el turisme de masses hagi convertit el centre històric en un ‘no lloc’ amb botigues dedicades exclusivament als turistes, però això no pot ser un motiu per no visitar aquesta important joia monumental”. Mariona Tió de Gispert, coordinadora d’exposicions del Museu Picasso de Barcelona.\n2Basílica del Pilar de Saragossa\nEl turista critica\n. “Es tracta del primer temple marià del món i he de dir que sembla més un mercat ambulant que una església. Es nota una falta respecte total caps als que resen, i la vigilància és insuficient per posar límit a la gent que fa servir el seu mòbil, fa fotos en plena consagració, parla fort o porta el cap cobert. És un desastre i es troba a faltar el silenci i el respecte dels temples francesos”.\n. “Jo parlaria d’espiritualitat, i en aquest sentit hi ha un buit interior a escala global. Quan un creua una porta hauria de saber quina porta, on s’està ficant. Quan entres en una església s’hauria de tenir una actitud d’humilitat i respecte, de recolliment.” Inés Martínez Ribas, professora de Comunicació a la UIC i a la Universitat Pompeu Fabra.\n3El Teide (Tenerife) El turista critica. “La visita només val la pena per poder dir que has estat allà a dalt i has fet la foto (i gairebé sempre agafaràs núvols, pel qual no val ni per a la foto). Es passa un fred que mai haureu passat en la vostra vida i, si no has demanat almenys dos mesos abans el permís, no podràs ni pujar al cim, i per això veuràs el mateix que en la base: pedres”.\nL’experta respon. “És evident que la meteorologia influeix en el fet de visitar un espai natural; no és el mateix que recórrer la sala climatitzada d’un museu. El Teide és un paisatge excepcional en la geografia espanyola i val la pena arriscar-se que les condicions no siguin les més adequades”. Mariona Tió de Gispert, coordinadora d’exposicions del Museu Picasso de Barcelona.\n4El Valle de los Caídos (Madrid) El turista critica. “Una estafa només entrar: 9 €/persona. Vas amb intenció de conèixer història i et trobes banderes de la Falange, amb crits a les seves creences i mort a les nostres. La seguretat mirava cap a una altra banda, vergonya aliena i por per la integració [sic] física. El lloc estava bé, tot i que el podrien netejar de tant en tant“.\nL’experta respon. “És un tema delicat. Aquí convergeix un edifici que és un testimoni històric, i que efectivament és nefast, i alhora és un símbol, amb una gestió que des del 1957 pertany a un orde religiós”. María Victoria Soto Caba, professora d’Història de l’Art de la UNED.\n5Ciutat de les Arts i les Ciències (València) El turista critica. “Pura estètica que envolta un contingut científic vacu. La visita no val la pena excepte per a qui gaudeixi amb escenaris propis d’un set de publicitat o anheli un selfie diferent. La visita a l’edifici que pretén ser un museu mostra que està molt lluny de l’estàndard d’un veritable museu científic“. L’experta respon. “Hi estic d’acord. I, a sobre, aquest embolcall estètic ha causat més d’un problema arquitectònic i tècnic, desperfectes al cap de poc de la inauguració d’unes arquitectures que s’han projectat des del principi sense objectius clars, sense continguts prèviament estudiats: autèntiques caixes buides o carcasses, tal com ha dit la premsa. Moltes ciutats van voler tenir el seu Guggenheim en uns moments de falsa bonança i malbaratament. Des del punt de vista museístic tampoc no han estat encertats aquests megaprojectes. Són els tècnics, conservadors i museòlegs els que poden dir si realment es tracta d’un bon museu oceanogràfic a l’altura del de Lisboa o del de Mònaco, tot i que el de València està dins del top dels vuit millors. Quant al jardí, l’Oasi de València, qualsevol paisatgista es posaria les mans al cap. Què se n’ha fet del verger? Si tots els diners invertits s’haguessin destinat a rehabilitar, restaurar i donar funcions noves als vells casalots que en l’àmbit urbà o rural s’estan enfonsant, els polítics que es van entossudir en aquestes megaempreses haurien aconseguit una mica de prestigi en l’àmbit del Patrimoni”. María Victoria Soto Caba, professora d’Història de l’Art de la UNED.\n6MACBA (Museu d’Art Contemporani de Barcelona) El turista critica. “Vagi per endavant que l’edifici em va semblar molt bonic, i que les vistes de Barcelona des de l’últim pis són molt interessants. Però les suposades ‘obres d’art’ (tant les exposicions temporals com la col·lecció permanent) oscil·len, segons la meva humil opinió, entre l’estupidesa i el ridícul, passant per la mediocritat o la mera presa de pèl”.\nL’experta respon. “Primer es va encarregar a Richard Meier un gran edifici per donar-li un futur ús cultural, sense saber que contindria el Museu d’Art Contemporani de Barcelona. I, com que és un edifici amb una façana vidrada enorme, en el moment en què es va decidir allotjar-hi el MACBA, es van haver de crear parets per preservar les obres d’art perquè no poden estar exposades als rajos directes de llum. El desig de tenir un edifici d’un arquitecte estrella sense que importi tant el seu contingut és una cosa en la qual ha caigut amb freqüència el nostre país, però també d’altres”. Inés Martinez Ribas, professora de comunicació en la UIC i Universitat Pompeu Fabra.\n7Casa Milà (Barcelona) El turista critica. “Ens sembla irrespectuós i anacrònic que un edifici tan important a Barcelona com la Pedrera decori la seva façana amb diverses frases NOMÉS en anglès, quan el normal i lògic és que com a mínim hi hagués algun text en les nostres llengües, el castellà i/o el català. Això és Barcelona, no Nova York o Londres. Inadequat i irrespectuós“.\nL’experta respon. Amb aquesta iniciativa la Fundació Catalunya-La Pedrera recolza el talent jove col·laborant amb escoles de disseny de Catalunya. El projecte de la il·luminació de la façana ha estat conceptualitzat pels estudiants del màster d’arquitectura efímera d’Elisava. El missatge que volem transmetre amb la il·luminació gira entorn de les contradiccions de l’època nadalenca”. Xavier Bas, director general de la Casa Milà.\n8Catedral de Palma de Mallorca El turista critica. “Set euros per llegir la meva ressenya, perquè això és el que et cobren per anar a veure la catedral. Excepte si vas a resar. Llavors, és gratis. Com poden baremar la consciència espiritual dels visitants? Amb posar les manetes així serveix? Ni God can judge me”.\nL’experta respon. “Alguns llocs hi han vist l’oportunitat lucrativa. Si realment entres en una església o catedral i has de pagar una cosa simbòlica que després reverteixi en la millora del patrimoni, perfecte, però moltes vegades darrere d’aquesta excusa hi ha el desig de crear un excedent en benefici d’uns quants. Això es veu una mica amb els preus: si et cobren un euro o dos és simbòlic, però si no és així és que realment estàs pagant altres coses”. Inés Martinez Ribas, professora de comunicació a la UIC i Universitat Pompeu Fabra.\n9Catedral de Burgos El turista critica. “Patètic. Massificació total, ple de Satanàs, bojos devots de ves a saber qui, et demanen diners per respirar, tot caríssim, un pur negoci sectari, aclaparador i fastigós”.\nL’experta respon. “De vegades pensem que l’única aproximació als monuments és la nostra, la de cristians catòlics, i persones d’altres religions o tradicions se senten ofeses o violentades per símbols o explicacions que no entenen”. Inés Martinez Ribas, professora de comunicació a la UIC i Universitat Pompeu Fabra.\n10Coves del Drach (Mallorca) El turista critica. “Horrible la massificació. El lloc és molt bonic però et tracten com a bestiar. Moltes cues per a tot i sensació claustrofòbica en cas d’emergència... Preu desmesurat. En fi, un atracament a mà armada!”\nL’expert respon. “El problema que ens comenta es basa que hi ha visitants que han estat a altres coves, en les quals per tenir una mínima afluència de visitants la visita es fa gairebé a la carta, i fins i tot de vegades s’ha de contactar per telèfon amb el guia perquè els acompanyi. Quan arriben a les Coves del Drach, es troben que hi ha un grup més o menys nombrós esperant per entrar, quan ells venen amb la idea de visitar una cova de forma gairebé privada, i, des d’aquell moment, ja canvia la seva perspectiva de la visita, malgrat que l’aforament s’ha reduït en els últims anys de forma sensible. Per donar una idea de l’ocupació de la cova, es podria comparar amb una visita en un museu, en el qual els visitants es van movent al seu ritme i s’aturen en certs punts per contemplar la cova o fer fotografies. El recorregut és d’uns 1.200 metres, i a l’amfiteatre sempre hi ha molts seients sense ocupar, per a més comoditat del visitant. Fins i tot, en temporada alta l’ocupació de bastants visites no arriba al 100%, i en temporada baixa l’ocupació és mínima. També s’ha de tenir en compte que hi ha queixes de gent que quan arriba a les coves es troba amb visites ja completes i no poder entrar a l’hora que havien previst, i per a això fomentem l’adquisició de les entrades online, per evitar temps d’espera i, de passada, obtenir un petit descompte.” Matías Servera, director de les Coves del Drach.


Implantaci� i manteniment LOPD. Gestinet li ofereix un servei complet d'implantaci� de LOPD i LSSICE, i el seu manteniment per l'actualitzaci� de dades. Nom�s d'aquesta forma la seva empresa complir� en tot moment amb la llei de protecci� de dades. En cas contrari, despr�s de la implantaci�, la seva empresa quedar� desactualitzada i descoberta per ser sancionada de forma greu.\nDispossem de 3 modalitats de manteniment LOPD i LSSICE. a) Fins 10 treballadors o llocs de treball inform�tics:\nInclou l'aplicaci� LOPD Inizias Gestinet i totes les actualitzacions de software.\nb) Fins 50 treballadors o llocs de treball inform�tics:\nc) A partir de 51 treballadors o llocs de treball inform�tics:\nEs tracta d'un servei garantitzat que combina un sistema noved�s d'implantaci� i actualitzaci� LOPD constant, lider a Espanya.\nNom�s amb la nostra aplicaci� LOPD Inizias Gestinet i la constant actualitzaci� de dades, la seva empresa complir� amb la LOPD i LSSICE en TOT MOMENT, sense elevats costos i amb les m�ximes garanties.\nA m�s, Gestinet li ofereix la possibilitat d'obtenir una important subvenci� sobre els serveis LOPD i LSSICE contactats amb nosaltres, que en molts casos arriba al 100% del cost del serveis. Es tracta del saldo acumulat que cada empresa i organitzaci� amb treballadors, disposa per la realitzaci� d'accions formatives a treballadors en actiu (Formaci� Tripartita - Forcem).\nSol.liciti el seu pressupost sense comprom�s en el seg�ent formulari.\nSi desitja més informació sobre el nostre servei d'implantaci� i manteniment LOPD per a empreses, posi's en contacte amb nosaltres mitjançant el següent formulari: Empresa: Persona contacte: Càrrec: Telèfon: Adreça: Població: E-mail: Informació sobre: Fins 10 treballadors o llocs de treball inform�tics\nFins 50 treballadors o llocs de treball inform�tics\nA partir de 51 treballadors o llocs de treball inform�tics


Ref. No.: 1185153-37


COMUNICAT: Cancel·lació de les Jornades de SIG Lliure COVID-19\nDesprés de la pròrroga de l’estat d’alarma, davant la situació actual i d’acord amb les mesures establertes en el pla de resposta de la incidència de la COVID-19 de la Universitat de Girona, el Servei de SIG i Teledetecció (SIGTE) de la UdG com a organitzador de les Jornades de SIG Lliure ha decidit cancel·lar les jornades de SIG lliure 2020 previstes el 4 i 5 de juny a Girona.\nDesprés de la pròrroga de l’estat d’alarma, davant la situació actual i d’acord amb les mesures establertes en el pla de resposta de la incidència de la COVID-19 de la Universitat de Girona, el Servei de SIG i Teledetecció de la UdG com a organitzador de les Jornades de SIG Lliure ha decidit cancel·lar les Jornades de SIG lliure 2020 previstes el 4 i 5 de juny a Girona.\nEn els darrers mesos hem estat treballant en el programa de la catorzena edició de les jornades tanmateix no ha estat possible tirar-lo endavant degut a la situació actual que estem vivint. Volem agrair el suport a totes les persones que heu col·laborat amb les Jornades de SIG Lliure 2020, especialment al comitè científic, patrocinadors, ponents, comunicadors i talleristes.\nInformem que totes aquelles persones que hagin fet efectiu l’import de la inscripció a les jornades els hi serà retornat íntegrament. Estem treballant per retornar els imports el més aviat possible així que en les pròximes setmanes rebreu més informació.\nEn breu començarem a preparar la pròxima edició de les Jornades de SIG Lliure anunciant les noves dates previstes pel maig-juny del 2021. Si voleu estar al cas de les novetats, podeu subscriure-us a la newsletter o seguir-nos a @SIGLibreGirona.\nAgraïm la vostra comprensió i desitgem que estigueu bé.\nEquip organitzador de les Jornades de SIG Lliure\nServei de SIG i Teledetecció - SIGTE


Mitologia eslava - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa mitologia eslava és l'expressió del sistema de creences cosmològiques i religioses que els antics pobles eslaus tenien abans que adoptessin la religió cristiana. Es pensa que va poder desenvolupar-se al llarg de 3.000 anys i que algunes creences provenen del neolític o fins i tot del mesolític. Aquesta religió té nombrosos trets en comú amb altres descendents de la religió protoindoeuropea.\nMoltes generacions d'artistes eslaus s'han inspirat en els seus folklores nacionals. Aquí es veu Sadko en el regne subaquàtic d'Ilià Repin (1876)\n1.1 Documents escrits\n1.2 Restes arqueològiques\n3 Calendari i festivals\nAl contrari del que passa amb la mitologia grega o la mitologia egípcia, no s'han conservat fonts de primera mà que permetin l'estudi de la mitologia eslava. Malgrat alguns testimonis controvertits (com el Llibre de Veles), no està provat que els eslaus tinguessin cap sistema d'escriptura abans que adoptessin el cristianisme. Les creences religioses i les tradicions eslaves es foren transmetent de manera oral durant generacions, i foren oblidades després de l'arribada del cristianisme. Tanmateix, s'hi conserven dades en diversos escrits dels primers missioners cristians que arribaren al territori eslau, tot i que l'interès que aquests missioners mostraren envers aquestes creences no fou gaire important ni gaire objectiu. Es conserven algunes restes arqueològiques (ídols, tombes, etc.), però no amplien massa les informacions ja existents. En les cançons folklòriques i en les llegendes populars dels pobles eslaus sobreviuen velles creences que remunten a l'antiga mitologia de vegades. Aquesta fragmentació de les fonts fa que la tasca d'establir les creences mitològiques dels antics eslaus sigui difícil i complexa, i dona com a resultat nombroses interpretacions dolentes, confusions o simplement falsedats.\nNo es tenen fonts escrites sobre la mitologia eslava abans que el poble protoeslàvic es fragmentés en eslaus occidentals, orientals i meridionals. Potser l'única excepció sigui les Històries d'Heròdot, en què es mencionava la tribu dels neuri al nord llunyà, els individus de la qual, segons l'escriptor grec, es podien transformar en licantrops; d'altres estudiosos sostenen que Heròdot realment es referia a les antigues festivitats eslaves del carnaval, en què grups de joves pul·lulaven pels pobles portant màscares i als quals se'ls deia de vegades vucari ('homes llop'). Tot plegat, el fet que els neuri siguin identificats amb els protoeslaus està encara per demostrar.\nLa primera referència als eslaus en la història escrita, la fa al segle vii l'historiador romà d'Orient Procopi: en la seva Bellum Gothicum descrivia les creences d'una tribu eslava meridional que havia travessat el riu Danubi en direcció sud en només dos dies. Segons Procopi, aquests eslaus adoraven un únic Déu, senyor de tot, que portava el llamp i el tro, i tot i que l'historiador no menciona explícitament el nom del déu, queda clar que aquesta descripció correspon amb el Júpiter romà. Avui dia, però, s'identifica amb Perun. Tot plegat, menciona la creença en diversos dimonis i nimfes (com per exemple les viles), però sense donar-ne cap nom.\nLa Crònica de Nèstor és una obra important que conté valuoses referències a les creences paganes dels eslaus orientals. La crònica tracta sobre la història del primer estat eslau oriental i, tot i que fou redactada a principis del segle xii, conté referències i còpies de documents més antics, a més de descriure fets anteriors al baptisme de Kíev. Dos déus, Perun i Veles, són els mencionats en el text del tractat que signaren els governants pagans dels eslaus orientals i els emperadors romans d'Orient a començaments del segle x. Més tard, el cronista Nèstor descriu el panteó estatal introduït pel príncep Vladímir el 980, on estaven representants Perun, Dajbo, Stribog, Simargl i Mókoix. Al codi Ipàtiev (de la Crònica de Nèstor), s'hi menciona Svarog, a qui es compara amb el déu grec Hefest. Així mateix, són molt interessants els passatges del relat èpic dels eslaus orientals, El cant de les hosts d'Ígor, en què es fa referència a Veles, Dazhbog i Jors. Aquesta narració fou escrita presumiblement a finals del segle xii, encara que hi ha controvèrsia sobre la seva autenticitat.\nEls documents escrits més nombrosos i rics pertanyen al paganisme dels eslaus occidentals, en especial a les tribus polabianes i veletianes, que foren cristianitzades per força a finals del segle xii. Els missioners i sacerdots germans que lluitaren contra les creences paganes deixaren fe dels antics sistemes mitològics. Tanmateix, no eren del tot objectius, ja que s'hi presenten els eslaus com a pagans bàrbars idòlatres i sanguinaris. Com cap d'aquests missioners aprengué la llengua eslava, llurs cròniques són una mescla d'informació de valor, però també d'errors, confusions i d'exageracions.\nEntre les obres més importants, s'hi inclou una crònica escrita per Thietmar de Merseburg a principis del segle xi, que feu una descripció d'un temple a la ciutat de Riedegost dedicat al gran déu Zuarasic (Svarojitx). Segons aquest autor, aquest lloc es considerava com el sancta sanctorum de les terres dels eslaus pagans, i Svarojitx n'era la deïtat més important.\nUn altre document de gran valor és la Chronica Slavorum escrita a finals del segle xii per Helmold, un sacerdot germà, que menciona Zerneboh, el déu Porenut, la dea Siwa, alguns déus sense nom les estàtues dels quals tenien molts caps i finalment el gran déu Svantevit, que era adorat a l'illa de Rügen i que era, segons Helmold, el més important dels déus dels eslaus occidentals.\nEl tercer document i, sens dubte, el més important prové del cronista danès Saxo Grammaticus, que en la seva Gesta Danorum descrigué la guerra duta a terme l'any 1168 pel rei danès Valdemar I contra els vends de Rügen, la conquesta de la seva ciutadella al cap d'Arkona i la destrucció del gran temple de Svantevit que hi havia. Saxo descrigué meticulosament el culte a Svantevit, els seus ritus i l'enorme estàtua de quatre caps erigida en nom seu, així com la resta de déus policèfals de les altres tribus eslaves: Ruguiveit, Porevit i Porentius.\nVíktor Vasnetsov: Bogatir\nLa quarta font en ordre d'importància, la componen les tres biografies del bisbe guerrer germà sant Otó, que a començaments del segle xii realitzà nombroses expedicions militars i pastorals a les regions bàltiques on habitaven tribus eslaves pomerànies. Segons el manuscrit, el déu eslau més important n'era Trigláv, els temples del qual a la ciutat de Szczecin eren tinguts per oracles de renom. A les ciutats de Wolgast i Havelberg s'adorava el déu Gerovit, en realitat una corrupció de Iarovit, una deïtat eslava possiblement idèntica a Iaril del folklore eslau oriental.\nS'han descobert recentment nombroses estàtues de déus eslaus. El 1848, a la vora del riu Zburch, s'hi trobà una estàtua alta de pedra amb quatre caps sota un sol barret de pedra. A causa de la gran semblança amb la descripció que en feu Saxo Grammaticus del gran ídol del temple de Rügen, l'estàtua fou immediatament identificada com la representació de Svantevit, tot i que era clar que no podia ser el Svantevit original de Rügen. Moltes altres estàtues policefàliques es descobriren en diversos llocs. Una estàtua petita de quatre caps datada del segle x, en os, fou desenterrada a les ruïnes de Preslav, la capital medieval dels tsars búlgars. A l'edat mitjana es descobrí en una illa del llac Tollensesee, prop de Neubrandenburg, una estàtua de fusta amb dos caps de mida natural. En aquests paratges visqué la tribu eslava dels Dolenain, el nom dels quals encara s'empra en el nom del llac. A més a més, es trobà una estàtua tricèfala a Dalmàcia, Croàcia, en un turó anomenat Suvid, prop del cim de la muntanya Dinara, anomenat Troglav.\nDe mica en mica, les restes de nombrosos santuaris eslaus han anat sortint a la llum. Unes excavacions arqueològiques al cap d'Arkona de l'illa de Rügen han descobert els vestigis d'un gran temple i d'una ciutat, identificats com les que Saxo Grammaticus descrigué. A Nóvgorod, a l'antic skit de Perin, els arqueòlegs han descobert les restes d'un temple pagà dedicat suposadament a Perun: consisteix en una plataforma circular ampla al voltant d'una estàtua, circumdada per un sot amb divuit àbsides, on es trobaven els altars per als sacrificis. Les restes d'una ciutadella amb una disposició semblant fou descoberta a la vila de Pohansko, a la República Txeca.\nTotes aquestes restes arqueològiques tenen en comú molts aspectes. Les estàtues de déus de múltiples caps i les restes dels temples amb múltiples altars per a sacrificis confirmen els informes escrits dels missioners cristians sobre el culte dels eslaus a déus policefàlics, indicant així, doncs, que l'antiga mitologia eslava aparentment posà gran èmfasi en el culte dels déus amb més d'un aspecte.\nA més a més, cal assenyalar les restes de diverses peces de terrissa datades del segle iv i procedents de la cultura Txernaijov. L'arqueòleg rus Borís Ribakov identificà i interpretà els símbols inscrits com les restes d'un antic calendari eslau.\nQuan foren cristianitzats diversos pobles eslaus entre els segles vii i xii, la nova religió es convertí en la religió de l'elit; per tant, florí a les ciutats i entre la classe noble. Per a la majoria de la població eslava a l'edat mitjana, que habitava les zones rurals, els vells mites continuaren sent forts. Els sacerdots cristians i els monjos destinats als països eslaus, sobretot a Rússia, lluitaren durant segles contra el fenomen anomenat dvoievérie ('doble fe'). D'una banda, els camperols i grangers acceptaren el baptisme, les celebracions de misses i els dies sants de llur nova religió, però, d'una altra banda, continuen aferrant-se als antics ritus i als cultes pagans, àdhuc quan els vells déus i mites en què estaven basats havien estat oblidats per complet.\nAixò tingué lloc perquè, segons la forma de pensar d'un camperol eslau de l'època, el cristianisme no reemplaçava l'antiga mitologia eslava, sinó que més aviat l'assimilava. El cristianisme podia haver ofert una esperança en la salvació i en una vida després de la mort, però per sobreviure a la vida terrenal, com per exemple tenien importància les collites, els ramats… el vell sistema religiós, amb els seus ritus de fertilitat, les seves deïtats protectores i els seus esperits domèstics, era més que necessari encara. Aquest problema mai no fou resolt per complet per l'Església, com a màxim aconseguí donar un sant cristià o un màrtir que reemplacés una deïtat pagana amb un culte determinat, però el culte per se sobrevisqué, com també sobrevisqué la cosmovisió mitològica per la qual s'explicaven tots els fenòmens naturals.\nMentre que les creences i tradicions populars de tots els pobles eslaus eren la font més important amb la qual reconstruir els antics cultes pagans, constituint de fet la clau per desxifrar els secrets del ja oblidat panteó, eren també una font amb una naturalesa tan inusual que no podien de cap manera prendre's com a dogma. Les cançons populars, els contes i les festivitats havien perdut feia molts segles llur caràcter originari sagrat i mític, així com llur sentit original, amb la qual cosa foren degradant-se fins a un nivell de mera superstició o a una tradició sense sentit aparent que era repetida i transmesa al llarg de generacions, que en gran part, no sabien el que significava ja. El poble feu néixer una idea vaga i general sobre com celebrar determinades festivitats, com relatar alguns contes o com interpretar certes cançons, perquè aquella era la manera en què s'havia vingut fent des de sempre. Els cultes als antics déus es mesclaren amb els dels nous sants cristians; els vells rituals es fusionaren amb els cristians i al llarg dels segles acabaren diluint-se.\nAixò feu que els estudiosos analitzessin l'estructura del folklore per se, desenvolupant una metodologia amb què pogueren reconstruir la mitologia perduda a partir d'aquesta estructura. Bàsicament, es poden dividir les referències folklòriques en dos grups:\nContes de fades sobre diversos personatges i criatures fantàstics, com les cançons d'Alkonost, Baba Iagà, Kosxei l'Immortal, Jar Ptitsa i Zmei; contes i llegendes d'herois llegendaris com els bogatirs russos, supersticions sobre diversos dimonis i esperits, com el domovoi, likho, viles, vampirs, vodianoi, rusalkes, etc. Molts d'aquests contes i creences poden ser força antics i, probablement, continguin almenys certs elements de l'antiga estructura mítica, però no són mites de fet; a més a més, tenen moltes versions entre els diferents pobles eslaus.\nFestes populars, festivitats cristianes i creences populars sobre els sants. És clar l'exemple del profeta Elies, molt venerat als països eslaus, com a sincretisme de l'antic déu del tro, Perun. De la mateixa manera, es poden trobar restes dels antics déus en els cultes dirigits a altres sants, com sant Vit, sant Jordi, sant Blai, santa Maria o sant Nicolau. Així mateix, en diverses festes populars, com la de la primavera de Jare o Jurjevo i la festa d'estiu d'Ivanje o Ivan Kupala, totes dues lleugerament associades als dies sants del cristianisme, abunden elements precristians. Aquestes creences tenen un sentit religiós i sacralitzat de consideració per a les gents que encara les realitzen.\nEl concepte cosmològic de l'arbre de l'univers o de la vida (мировое дрeво), força típic entre els parlants de llengües indoeuropees, està present també en la mitologia eslava, en forma de roure, pi, bedoll o xiprer, arbres sagrats. El símbol mitològic de l'arbre és molt fort i ha sobreviscut al llarg dels segles en el folklore eslau després de l'arribada del cristianisme. Segons algunes llegendes, l'arbre creix al centre de l'univers, sobre la roca màgica Alàtir, situada a l'illa de Buian, que sura en la mar i que té als seus peus tota mena d'animals ctònics. Hi ha tres nivells de l'univers localitzats a l'arbre: la copa representa el cel, el regne dels déus i cossos celestes, mentre que el tronc simbolitza el regne dels mortals. Aquests dos nivells sovint es combinaven en oposició a les arrels, que representaven l'inframón, el regne dels morts. En contraposició a les creences populars, sembla que el món dels morts per als eslaus, en realitat, era un lloc formós, ple de planes verdes i d'herba, on imperava l'eterna primavera. De vegades se'l coneixia com a Virei o Iri.\nEl model d'aquests tres regnes a l'eix del món inscrit a l'arbre té la seva correspondència amb una organització horitzontal del món: el dels déus i els mortals està situat al centre de la Terra (si es té en compte que és plana), envoltada per un mar pel qual s'arribaria a la terra dels morts, on els ocells migrarien cada hivern per tornar a la primavera. En moltes referències folklòriques, els conceptes d'«anar-se'n travessant el mar» i el seu contrari, «tornar travessant el mar», simbolitzen morir i tornar a la vida respectivament, la qual cosa recorda l'antic concepte mitològic d'arribar a la vida després de la mort travessant una superfície d'aigua. A més a més, el món també està separat a l'eix horitzontal pels quatre punts cardinals, que representen les quatre direccions del vent (nord, sud, est i oest). Aquestes dues divisions en tres regnes per a l'eix vertical i quatre punts per al cardinal tingueren molta importància en la mitologia, com es pot veure en les estàtues que representen els déus, particularment les de Trigláv de tres caps i de Svantevit, de quatre.\nEl Sol s'entenia com una deïtat femenina i la Lluna, masculina. Aquesta dicotomia és a primera vista contrària al concepte més estès de les mitologies indoeuropees, en les quals el Sol estava normalment associat a deïtats masculines i la Lluna a les femenines, tot i que és idèntic a la visió de la mitologia germana i la mitologia bàltica, estretament relacionades amb l'eslava.\nCalendari i festivalsModifica\nEls mites eslaus eren cíclics, repetint-se cada any una sèrie de festivitats que seguien els canvis de la natura i les quatre estacions. Per entendre la seva mitologia, és important entendre el seu concepte de calendari. Basant-se en el folklore i restes arqueològiques, és possible reconstruir alguns elements del calendari precristià, particularment les més importants.\nL'any era lunar, aparentment, i començava el primer dia de març, en forma similar a altres indoeuropeus, els sistemes de calendari són més coneguts per a nosaltres. Per a l'última nit de l'any vell i el primer dia de l'any nou es coneixen noms com Velia Notx/Velik Dan ('gran nit/gran dia'). Després de la cristianització, aquests noms van ser reemplaçats probablement per la Pasqua. En algunes esglésies eslaves pertanyents a les diferents esglésies ortodoxes, la Pasqua és coneguda com a Velik Donen/gran dia, mentre que entre els eslaus catòlics és coneguda com a Velika Notx/gran nit. Tots aquests noms són segurament traduccions del grec Megale Hemera, 'gran setmana', el terme cristià per a la setmana en què cau Pasqua (Setmana Santa). En temps pagans, de tota manera, probablement era una festa similar al Halloween. Certes persones (xamans) s'adornaven amb màscares grotesques i vestidures confeccionats de pells o llanes d'ovella, rondant per les viles, ja que durant la gran nit es creia que els esperits dels ancestres viatjaven al llarg de la Terra, entrant en els pobles i les cases per celebrar l'any nou amb els seus familiars vius. Per tant, la deïtat de l'últim dia de l'any era probablement Veles, déu del submón.\nHi havia una gran festa de la primavera dedicada a Iarilo, déu de la vegetació i la fertilitat. Processons de joves solien anar pels llogarets amb rams de flors com a símbol de nova vida. Anaven casa per casa recitant cançons i beneint cada llar amb ritus de fertilitat tradicionals. El líder de la processó, generalment a cavall, seria identificat amb Yarilo. El costum de fer pisanki o ous decorats, símbols també de nova vida, era una altra tradició associada amb aquesta celebració, que més tard va passar a la pasqua cristiana.\nEl festival de solstici d'estiu és conegut avui com a Ivanie, Kupala o Kries. Se celebrava en forma similar a un gran casament i, d'acord amb indicacions de certes fonts històriques, era seguit -en èpoques paganes- per una orgia general. Hi havia grans quantitats de menjar i beguda la nit anterior, s'encenien grans fogueres (en eslau: Kres), i els joves copulaven i dansaven en cercles o saltaven el foc. Les joves feien garlandes amb flors i falgueres (que aparentment era sagrat en aquesta celebració), les batien en els rius i depenent de com i on suressin, es podria saber si el triat es casaria o no. El bany ritual aquesta nit era també molt important: d'aquí el nom de Kupala (del verb kupat'sia, 'banyar'), que segurament casava molt bé amb el sant patró que l'Església va posar per aquest dia, Joan Baptista. En general, la festa commemorava amb seguretat les noces divines del déu de la fertilitat, associat amb el creixement de les plantes per a la recol·lecció.\nEnmig de l'estiu hi havia un festival relacionat amb el déu del tro Perun, transformat en temps cristians en l'important festival del profeta Elies. Era considerada l'època més sagrada de l'any, i se'n registren algunes indicacions de fonts històriques relacionades amb sacrificis humans. Probablement després començava la collita.\nNo queda clar quan se celebrava exactament la fi de la collita, però els documents històrics esmenten interessants tradicions associades a les celebracions al temple de Svantevit, a l'illa de Ruiana (avui dia Rügen), que va sobreviure en el folklore posterior. La gent es reunia davant del temple, on els sacerdots emplaçarien un gran pastís de blat de la mida d'una persona. El gran sacerdot es col·locava rere el pastís i preguntava a la gent si el veien. Independentment de la resposta, el sacerdot pregaria que el següent any la gent no el veiés rere el pastís ritual, augurant que la collita del següent any seria més profitosa.\nSegurament, també hi va haver un important festival al voltant del solstici d'hivern, que més tard va ser associat amb el Nadal. Al seu torn, en molts països eslaus, aquesta festivitat és anomenada Bojitx, que significa 'petit déu'. Encara que aquest nom encaixa fàcilment amb la idea cristiana de Nadal, té segurament un origen pagà: indica el naixement d'un jove i nou déu del Sol de la vella i afeblida deïtat solar, durant la nit més llarga de l'any. El vell sol era identificat com Svarog i el seu fill, el jove i nou sol, com Dajbog. El nom alternatiu (i potser l'originari) d'aquest festival era Korotxun.\nBonnerjea, B. A Dictionary of Superstitions and Mythology. London, 1927.\nEstes, Clarissa Pinkola, Ph.D. Women Who Run With the Wolves. Ballantine Books: Nova York, 1992.\nGimbutas, Marija. The Slavs. Preager Publishers: Nova York, 1971.\nKnab, Sophie Hodorowicz. Polish Customs, Traditions, & Folklore. Hippocrene Books: Nova York, 1993.\nKnab, Sophie Hodorowicz. Polish Herbs, Flowers, and Folk Medicine. Hippocrene Books: Nova York, 1995.\nKrasicki, Ignacy (tr by Gerard Kapolka) Polish Fables: Bilingual. 1997.\nLeland, Charles Godfrey. Gypsy Sorcery and Fortune Telling. Nova York: University Books, 1962.\nSzyjewski, Andrzej: Slavic Religion, WAM, Kraków, 2003.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Mitologia eslava\nSlavic and East European Folklore Association Arxivat 2012-08-11 a Wayback Machine. (anglès).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mitologia_eslava&oldid=29753146»\nDarrera modificació: 22 març 2022 a les 09:54\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 22 març 2022 a les 09:54.


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: Any nou, amb els mateixos propòsits?\nAvui comença un nou any... i amb el nou any els mateixos propòsits, si fa o no fa:\nafrontar aquella conversa pendent\ndedicar més temps a la lectura\nJo el què procuro és fer-me només aquels propòsits que estan al meu abast, que sé que puc assolir... I sobretot tenir clar i present que no cal fer-ho tot avui, tenim 365 dies per endavant, tot i que si ho deixem per l'últim moment, ben segur d'aquí un any els propòsits seran, de nous, els mateixos...\npd: la fotografia que acompanya aquest apunt es titula Safari (fotogràfic) a Burkina Faso i la trobareu al meu Flickr.\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 1.1.11\nEtiquetes: 2011, burkina faso, nadal, personal


ACTUALITZACIÓ / 14.15H | Ràdio Abrera 107.9FM\nACTUALITZACIÓ / 14.15H\nAbrera continua a la Fase 0 de la desescalada del pla de desconfinament per la pandèmia del coronavirus, al menys fins diumenge\nEl Ministeri de Sanitat del govern espanyol ha acceptat la proposta del Departament de Salut de la Generalitat perquè la Regió Sanitària Barcelona, àmbit Metropolità Sud, a la qual pertany Abrera, continui a la Fase 0 (dates revisables cada setmana).\nContinuem amb les franges horàries per edats per passejar i practicar esport, els nostres comerços poden obrir amb cita prèvia i atenció individualitzada, i els establiments de restauràció amb menjar per emportar i a domicili. Sempre respectant les normes de seguretat i higiènic-sanitàries.\nLes franges horàries per edats per passejar i practicar esport són les següents:\nDe 6 h a 10 h i de 20 h a 23 h poden sortir les persones majors de 14 anys i menors de 70 per practicar esport de forma individual dins el municipi, i per passejar acompanyades d'una persona amb la que es convisqui una hora i a un quilòmetre del domilici.\nDurant la darrera setmana hem detectat hores punta amb més assistència i afluència de la ciutadania al carrer, i per això, la nostra Policia Local, ha reforçat la vigilància en diversos punts del nostre municipi juntament amb els voluntaris i voluntàries de Protecció Civil per informar més i millor a les veïnes i veïns de les mesures que s’han de prendre.\nMesures a aplicar als establiments comercials\nEn declaracions a Ràdio Abrera, l'alcalde Jesús Naharro ha valorat positivament la primera setmana en la que els petits comerços d'Abrera han pogut obrir amb cita prèvia, i amb menjar per emportar i a domicili en el cas de bars i restaurants. En aquest sentit ha remarcat que "hem de reforçar el nostre teixit comercial i anar trucant-los i consultar les seves xarxes socials, perquè molts ofereixen la possibilitat de fer entrega a domicili".\nEn la Fase 0 està permesa l'obertura de comerços amb locals de menys de 400 metres quadrats amb cita prèvia, atenció individualitzada dels clients i mesures de protecció, amb horari d'atenció preferent per a majors de 65 anys (en les franges horàries de 10 a 12 h i de 19 h a 20 h).\nEls establiments de restauració, com ara cafeteries, bars i restaurants, només poden oferir menjar per emportar, sense consum al local i complint les mesures de seguretat, i també servei de lliurament a domicili.\nEl Mercat Setmanal dels dimarts obrirà amb les parades d'alimentació, amb aforament limitat, mesures de seguretat i garanties sanitàries.\nTreballem per preparar-nos per la Fase 1\nEncara que continuem a la Fase 0 de la desescalada, des de l’Ajuntament d’Abrera ja s'està treballant per adaptar-se a les mesures que es podran aplicar un cop passem a la Fase 1, especialment aquelles que fan referència als establiments comercials i, més concretament, a les terrasses de bars i restaurants, que podran obrir amb el 50% de la seva capacitat respectant les distàncies de seguretat.\nSegons ha detallat Naharro, "sempre planifiquem amb anterioritat les mesures ja que algunes comporten un marcatge a la via pública, una actuació d’informació i una entrevista amb els propietaris dels comerços per resoldre els seus dubtes".\nDes de l'Ajuntament s'estudia l'espai i l'ocupació que els bars i restaurants tenen designats actualment i s'intenta augmentar-los amb l'objectiu que puguin instal·lar el màxim nombre de taules. Per això, els serveis tècnics municipals ja estant treballant en la implementació de les mesures que les autoritats sanitàries indiquen respecte a l'ocupació de les terrasses i estan treballant en el marcatge sobre el terreny.\nA més, com a mesura econòmica d’impuls dels bars i restaurants, des de l’Ajuntament no es cobrarà la taxa d’ocupació de la via pública per tal d’ajudar i impulsar aquest sector tan malmès per aquesta crisi sanitària.\nDes de l'Ajuntament d'Abrera també es recorda a la ciutadania que és altament recomanable l'ús de mascaretes, mantenir la distància de seguretat de 2 metres entre persones i complir les mesures higièniques.


Actes de cultura popular i música, els protagonistes de la Diada a Parets del Vallès\nL'Ajuntament prepara diverses activitats per als dies 10 i 12 de setembre entre les quals destaquen els concerts de Marta Shanti, Noemí Gilabert & Sergi Igual i Miquel el Roig\nParets del Vallès - Dimarts, 03/09/2019 - 20:38\nParets del Vallès es prepara per a la celebració de la Diada amb diverses activitats i actes per als dies 10 i 11 de setembre.\nPer a la celebració de la Diada Nacional de Catalunya, l’Ajuntament ha previst una sèrie d’esdeveniments que començaran el pròxim dimarts, 10 de setembre, a les 19 hores, al parc del Sot d’en Barriques, amb un compendi d’actes de cultura popular a càrrec dels grups i entitats del municipi.\nAquella mateixa nit, a les 22.30 hores, la plaça de la Vila acollirà els concerts de Marta Shanti, Noemí Gilabert & Sergi Igual i Miquel el Roig.\nL’endemà, 11 de setembre, durant la Diada es farà, a les 10 hores, a la plaça dels Països Catalans, la tradicional ofrena floral davant del monument de l’Onze de Setembre, en què participaran l’Ajuntament de Parets del Vallès, així com associacions i entitats del municipi i les formacions polítiques locals.\nA continuació tindrà lloc una audició de sardanes amb la Cobla Roserar.\nEl monument a l’onze de setembre és obra de l’escultor i ceramista català Carles Vives, i va ser inaugurat el 2004.\nTemes: Diada de Catalunya


AMPA CERVANTES: Festassa a bord del Cervantes...!\nFestassa a bord del Cervantes...!\nAhir vam celebrar la fi del curs a bord d'un creuer de luxe, conduit per l'intrèpid Capità Oriol (vell llop de mar conegut a qualsevol port) i la seva bella i fidel tripulació que l'acompanya pels cinc continents. La coberta del Cervantes va oferir originals activitats d'oci i entreteniment per a tots els gustos, i va ser escenari d'actuacions de primer nivell i magnífica posada en escena. Nens, nenes, monitors, professors, pallasso i mag van estar extraordinaris amb les seves coreografies i interpretacions. Vam gaudir amb la música, el ball i l'aigua (molta aigua!!!!) d'uns convidats molt especials de la nostra estimada gegantona i amfitriona de la festa, la Dulsirena: el gegantó Tinet, la geganta Caterina (Cati pels del barri..) i l'inestimable dofí Nicolau (agraïment infinit a la Colla Gegantera del Casc Antic..).\nEmotiu comiat dels alumnes de 6è i benviguda als nous alumnes i famílies de P3 del proper curs. Al capvespre, la gran família del Cervantes va gaudir d'un banquet exquisit, un deliciós cous-cous elaborat per mares i àvies magrebins de l'escola, acompanyat d'un suculent aperitiu i abundants postres.\nEntrada la nit el surt a superfície el Yellow Submarine, amb música contra les retallades a l'ensenyament públic. El duet estrella dels artistes del Cervantes, Sarah Davison & Johnatan Glanzberg clouen una festa inoblidable. Fins el proper mes de setembre el pronòstic anuncia marejol al litoral, però mar calma al pati del Cervantes...\nMoltes gràcies a tots per participar i gaudir de la festa !\nVeieu les fotos a la galeria fotogràfica. Feu arribar les vostres a ampadecervantes@gmail com si voleu compartir-les públicament.\nPublicat el 22.6.12\nMOLTES FELICITATS, QUINA SUPER FESTA!\n23 de juny de 2012, a les 11:11\nJa ha arribat la Tornaveu 11\nI hem fet al foto de grup...\nFesta de final de curs 2011-12\nCantem contra les retallades !\nTorneig de bàsquet vibrant !\nTarzan a Sant Pere Apòstol i molt més.\nActivitats per a nens i joves al Convent de Sant A...\nActivitats d'estiu de l'Esbart Català DAnsaire\nActivitats a la Ludoteca del Pi\nActivitats d'estiu al Poble Espanyol.\nCursos de català per a nouvinguts i per a milora.


Els Reis Mags desfilen en carruatge per Almenara\nAquesta vesprada els Reis Mags han arribat fins a la localitat d'Almenara per a repartir joguets i il·lusió entre tots els xiquets i xiquetes de la localitat. I ho han fet en el marc d'una cavalcada que ha partit del Centre de FPA Paulo Freire fins a l'Església a través del carrer Major per a després tornar al propi Centre de FPA per l' Avinguda País Valencià.\nEn la cavalcada, organitzada des de l'Ajuntament d'Almenara, han participat entre altres l'Associació Cultural Recull, els Quintos de 2019, els Quintos dels 25 anys i l'Associació Musical Santa Cecilia d'Almenara, així com un grup d'animació. Les seues Majestats d'Orient han desfilat en carruatge pels carrers del nucli urbà.\nUna vegada acabada la cavalcada, els Reis Mags, han entrat en el Saló d'Actes del Centre Paulo Freire per a començar el repartiment personalitzat dels regals als xiquets i xiquetes de la localitat, la qual cosa és tota una tradició.


Entrevista amb Justin Prentice - Bryce Walker 13 raons per les quals actor - Pel·lícules I Tv\ndesfer-se d’un granet durant la nit\nboniques idees de disfresses de halloween per a dos millors amics\nés Abby Lee Miller a la presó del 2017\nqui és el meu xicot d'una direcció\nquè significa gordon lightfoot 13 raons per les quals\nEls 13 motius pels quals l'estrella Justin Prentice es fa realista sobre les agressions sexuals de Bryce Walker\nAquesta publicació conté spoilers per a 13 raons per les quals .\nEls personatges de 13 raons per les quals són un grup terrible. Justin fa una foto de la faldilla de Hannah i menteix sobre tenir relacions sexuals amb ella per augmentar la seva pròpia reputació. Marcus la palpa. Bàsicament tota la puta de l’escola la fa vergonya. Però, fins i tot amb tantes pomes dolentes per triar, Bryce Walker és, sens dubte, el pitjor.\nBryce, interpretat per Justin Prentice, és un atleta estrella i el noi més popular de l'escola. També és un violador que va agredir tant Hannah com Jessica (si va agredir altres noies, no ho veiem a la pantalla, però no seria sorprenent).\nSeventeen.com va parlar amb Justin sobre per què Bryce tracta a les noies de la seva vida de manera tan brutal, la història que el va convertir en el personatge que és i, el més esgarrifós, del que espera que aprenguin nois reals com Bryce 13 raons per les quals .\nCom vas entrar en la mentalitat de jugar a Bryce?\nTenia un equip de gent a qui podia fer preguntes, cosa que va ser increïblement útil. Tenia un psiquiatre i tenia un defensor de la prevenció d’agressions sexuals. Podria trucar per telèfon si tingués alguna pregunta sobre el personatge, els seus motius o alguna cosa així. És evident que hi ha una mentalitat fosca, però tot el repartiment i la tripulació van ser increïblement solidaris per a tot això, cosa que va ser molt útil.\nEl personatge de Bryce em recorda a Brock Turner, l'atleta de Stanford que va ser condemnat per agressió sexual l'any passat però només va complir tres mesos de presó. Tots dos semblaven tan protegits pel privilegi masculí blanc i incapaços d’entendre que el que feien estava malament.\nSens dubte, aquest va ser un dels casos en què vaig investigar en el desenvolupament de Bryce. Crec que això forma part del problema de la societat quan es tracta d’agressions sexuals: aquell, si ets un atleta estrella, et baixes amb una bufetada al canell, que és horrible, i dos, si ets una estrella. atleta o algú de poder, normalment es fa escombrar sota la catifa.\nCrec que una de les claus per canviar la societat és començar a parlar-ne, que és una de les coses meravelloses que fa el programa. L’educació és important.\nQuè fa que Bryce es comporti d’una manera tan terrible?\nVaig treballar amb [el creador de la sèrie] Brian Yorkey per desenvolupar la història de Bryce, però això no es veu en detall a la pantalla. Potser el pare de Bryce és similar, si no pitjor. El cas és amb Bryce, no va néixer aquest vilà maquiavèl·lic que vol enderrocar les normes i posar-ho tot al foc. És la seva educació i el seu privilegi el que –en la seva ment– justifica que faci el que fa. En la seva ment, és lliure de fer qualsevol cosa, perquè és Bryce i és de la família Walker, són poderosos, és un atleta estrella i és el pilar de la jerarquia del sistema escolar, de manera que creu que pot tenir tot el que vulgui. sense conseqüències. Ningú no li ha dit mai que no.\nA Europa es parla obertament de sexe, però aquí estem silenciosos. Algunes persones aprenen sobre el sexe a partir del porno, que en si mateix pot no corrompre una persona, però això, a més d’una falta d’educació ... Si això és el que volen per obtenir la seva informació i comparar notes amb els seus amics a l’escola que treuen notes de les mateixes fonts, formen una perspectiva enrevessada sobre què és el coit. No és acceptable. Sovint a la pornografia, les dones es degraden i es devaluen, i alguns homes comencen a creure que només poden tenir relacions sexuals i que no necessiten un sí, perquè veuen que les dones gaudeixen. Però no és així com funciona i, si ningú posa en dubte la seva mentalitat, mai no aprendrà.\nNingú no li ha dit mai que no.\nCreus que això reflecteix com la majoria dels nois joves pensen sobre el sexe?\nCrec que sovint hi ha aquest desig de mantenir un marcador en certs aspectes. Crec que són com: 'Oh, he tingut relacions sexuals amb tants', i és com 'Oh, t'he fet colpejar, he tingut tants'. No sempre és així, és clar, però en casos com el de Brock Turner, és aquesta cultura on el sexe es veu com un joc o una conquesta. Aquests nois no veuen els efectes devastadors que tenen sobre les dones que se senten devaluades i degradades.\nQuin tipus de converses van passar al plató sobre com retratar les escenes en què Bryce violava Jessica i Hannah?\nEn parlem molt. Crec que sovint quan la gent imagina una violació, és molt blanc i negre: segrestar algú o treure’l del carrer. Però la violació té moltes formes i crec que és el que va fer molt bé l’espectacle. A l’escena de la banyera d'hidromassatge amb Hannah Baker, ella no dóna el seu consentiment i, tot i que no lluita físicament, veus com la seva ànima és aixafada i destrossada. Bryce no busca consentiment. Pren el que creu que li deu. I amb el personatge d'Alisha [Boe], Jessica, tenia massa de beure i estava sota la influència de l'alcohol. Per tant, vam parlar molt sobre l’espectre de la violació. Tots dos són casos que la gent podria considerar zones grises, però la veritat és que és en blanc i negre. Si no hi ha consentiment, és una violació.\nQuè més va acabar amb la història de Bryce que no vam poder veure a la pantalla?\nMolta cosa es referia al pare: la figura del pare era molt semblant a Bryce, i d’aquí obté molts dels seus consells. També parlem de la seva relació amb Justin (interpretat per Brandon Flynn). Per exemple, hem parlat de com Bryce sempre hi ha estat; és el tipus d'amic que si Justin necessitava un parell de sabates de bàsquet nou, Bryce no seria com: Ei, he comprat aquestes sabates per a tu. Em diria: 'He comprat aquestes sabates per a mi i no hi caben, agafa-les', de manera que Justin no sentia que rebia un lliurament gratuït. Bryce és un bon amic, però aquestes qualitats no es veuen en profunditat. Pot haver-hi només un flaix en les expressions facials. Però desenvolupar aquestes idees va ser molt útil.\nAl cap i a la fi, Bryce continua sent un nen normal a l’institut que justifica el que fa, cosa que està malament, per descomptat, però és interessant veure que potser també hi ha algunes bones qualitats. Anem a l’escola amb aquests nois. Potser som amics d’aquests nois. La qual cosa li dóna un gir completament diferent. No volíem que fos un personatge que la gent només pogués escombrar. Volíem que la gent digués: 'Oh, merda, Jo era aquest noi. No em vaig adonar que era una violació.\nVolíem que la gent digués: 'Oh, merda, jo era aquest noi. No em vaig adonar que era una violació.\nSi el programa aconsegueix una segona temporada, quin tipus de conseqüències pot tenir Bryce per les seves accions?\nL’espectacle podria anar de diverses maneres. Sovint, com és el cas d’aquestes persones poderoses de coll blanc (atletes estrella, esportistes), es deixen anar amb un advertiment o una bufetada general al canell. Si hi ha sentència, no n’hi ha prou. Per tant, serà interessant veure si aniran a aquest regne i veuran com la gent s’enfada per això, o si seguiran una frase més dura i obtindrà el que es mereix. No ho sé. Sigui com sigui, val la pena veure-ho.\nEspera, estàs dient que una segona temporada està a punt?\nAixò espero! No en tinc ni idea. No ens han donat un sí o un no confirmat, però estic morint una mica per dins. Estic especulant tant com qualsevol.