FILOSOFIA I PENSAMENTS - Joan Sala Vila: de setembre 2014\nBenvolgut Sr. President, amb aquesta carta començo un diàleg. Imagino que serà nomès un monòleg. Però comencem per la base: apertura a dialogar. Intentarè dialogar prenent per fil conductor la Constitució i documents internacionals signats per Espanya, com la Declaració Internacional dels Drets Humans, el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics, i el Pacte Internacional de Drets Econòmics, Socials i Culturals. I com vos aconselleu, serè molt curós amb la llei d’acord amb el meu dret de lliure expressió. Sentem els fonaments. Amb l’article 30 de la Declaració Universal dels Drets Humans. Diu: “ Res en aquesta Declaració no podrá interpretar-se en el sentit que doni cap dret a un estat, a un grup o a una persona a emprendre activitats o a realitzar actes que tendeixin a la supressió de qualsevol dels drets i llibertats que s’hi enuncien”. Sr. President, ja sé que no és vinculant, però l’article 10,2 de la Constitució Espanyola reconeix la Declaració Universal dels Drets Humans com una de les fonts del dret espanyol. Anem a la pregunta que volia dirigir-li: el comportament del Govern Espanyol en la seva postura envers el dret a decidir dels catalans hi ha estat Fidel a aquesta norma? Ja sé que em dirà que sí, però jo tinc dret a contestar-li que penso el contrari. A tots els catalans ens prohibeix exercir un dret que l’art. 2 de la Declaració expressa d’aquesta manera: “Tothom té tots els drets i llibertats proclamats en aquesta Declaració, sense cap distinció de raça, color, sexe, llengua, religió, opinió política o de qualsevol altra mena, orígen nacional o social, naixement o altra condició.” Curiós, el dret d’opinió política és un dret que es reconeix i que no s’ens deixa exercir contra el que diu l’art. 30. Però el problema s’agreuja quan l’art.19 dels Drets Universals diu:” Tota persona té dret a la llibertat d’opinió i d’expressió; aquest dret inclou el de no ser molestat a causa de les pròpies opinions i el de cercar, rebre i difondre les informacions i les idees per qualsevol mitjà i sense límit de fronteres.” La prohibició del dret a l’opinió política atempta contra l’art.30, mencionat al principi d’aquesta carta. El dret a decidir sobre el model de societat rau sobre una opinió política que empara l’art.2. Ja sé que no sóc jurista, ni lletrat, però de llegir en sé i m’han ensenyat a entendre el significat de les paraules. D’acord amb les cites apuntades, Sr. Rajoy, la solució està en no prohibir drets i en una actuació democràtica davant el problema i mai tancant portes. Em sap greu, pensem diferent. Però jo continuarè el diàleg o monòleg, depen. Atentament. Joan Sala Vila\nPublicat per Joan Sala Vila a 11:50 Cap comentari:\nLa fe d’un poble és llei\nAquesta setmana la maquinària de l’estat ha disparat la seva artilleria pesada contra Catalunya. Una manera curiosa de defensar els interesos del seu país. Dissortadament en el món, la llei del més fort, sovint amb la força de les armes, ha esdevingut llei, però no perquè és el més fort la llei sempre és lícita. El moviment de pobles, al llarg de la història ha estat i és una constant, també al segle XXI. I aquest moviment l’imperi espanyol l’ha patit en la seva pell. La tan recordada unitat d’Espanya a la llum de la història és una simple entelequia. Portugal i Gibraltar en són una demostració. I si hi afegim la desmembració al llarg del segle XIX i XX encara es veu més clar. Però en el cas de Catalunya no és el naixement d’un nou poble, és La recuperació dels seus drets polítics nacionals i internacionals. Els contraris als drets de Catalunya recorriran a la famosa globalització. No es té en compte que la globalització és un moviment de pobles amb drets propis per aconseguir una convivència internacional en pau. Però la convivència no s’aconsegueix unificant, destruint identitats, sinò respectant les identitats perquè hi aportin la seva creativitat. I la creativitat, quan és manipulada, com en el cas català, perd la seva efectivitat. Però alló que encara esdevé més lamentable és que continuant formant part d’Espanya la degradació será més efectiva i greu. Per què?, perquè l’imperi espnyol està en procès de decadència i desintegració. Sobre el respecte recomano el llibre de Juli Gutièrrez ,LA MATEMÀTICA DE LA HISTÒRIA (Alexandre Deulofeu o el pensador global). A la página 58 s’hi llegeix: “L’imperi espanyol quedava constituit, com hem vist, l’any 1479. Si a aquesta data hi afegim cinc segles i mig, que és la durada de vida de tots els imperis, ens n’anem a l’any 2029. Estem doncs avui, any 1972, a 57 anys de la fi de l’imperi.( Nota: avui 2014, estem a 15 anys). Qué és el que passarà? Dissortadament, si no fem cas de la llei estem abocats a la fase caòtica, és a dir, a la liquidació total de l’imperi amb lluites ferotges del poder central contra els pobles peninsulars : Catalunya, Bascònia, Galícia, Andalusia, Aragó i dintre d’aquests encara en una lluita entre ideologies oposades, i aquesta fase caòtica és la que hem trobat en totes les cultures i en tots els cicles.” Aquestes paraules es troben en el volum VII de la Matemàtica de la Història, titolat:”La segona onada imperial a Europa”. La solució al problema depen de la qualitat política dels actuals governants. Com diu l’evangeli: pels seus fruits els coneixereu.\nPublicat per Joan Sala Vila a 3:06 Cap comentari:\nNOMÉS DE BONES INTENCIONS NO ES VIU\nNo negarè que les bones intencions no siguin necessàries, però alló que és inacceptable que només es quedin en bones intencions. Un exemple que la Constitució ens posa davant dels ulls. Entre els objectius de bones intencions hi trobem aquest:” Garantir la convivència democràtica dins la Constitució i les lleis de conformitat amb un ordre econòmic i social just"·. D’acord amb aquesta frase dues són les exigències que demanen a la Constitució i a la llei la seva protecció: la justícia en dues vessants, ordre social i econòmic. Ha complert la Constitució i la llei espanyola aquest objectiu fonamental? Obertament, no. El poble espanyol cada dia és més pobre i uns pocs, polítics i capitalistes, cada dia són més rics. I és sorprenent que l’opinió europea i mundial cataloga Espanya entre els paísos més corruptes. Un govern que no ha complert l’objectiu bàsic de la Constitució amb quina autoritat pot exigir a un poble, que es manifesta clarament, que la compleixi i més encara quan la mateixa Constitució garanteix el dret de manifestació. Per altra banda tampoc es compleix l’objectiu d’una societat justa. Des de la democràcia els odis envers Catalunya no han minvat, han augmentat. Només cal analitzar fets reals, alguns d’ells protagonitzats per persones que han format o formen part del govern, com el boicot al cava català i demanar signatures contra Catalunya. La lletania de befes pronunciades per personalitats del PP i del PSOE contra Catalunya denuncia com no es compleixen els objectius de bones intencions proclamats en el Preliminar de la Constitució. La manipulació, que es fa de la historia, és una altra demostració de com no es compleix. Referent a Catalunya tampoc es compleix l’art. 1, 2, que diu: “La sobirania nacional resideix en el poble espanyol, del qual emanen els poders de l’estat.” La manera com, des del Govern, es tracta els catalans amb motiu del dret a decidir, tampoc es cap exemple de complir la llei. Mentre els catalans no siguem independents, vol dir que som espanyols i per tant som sobirans. Negar-nos la sobirania és declarar que som independents. Aleshores, perquè tantat polèmica i tanta moguda sobiranista espanyola si se’ns nega el dret a exercir-la?. Aquesta sobirania nacional com es manifesta? Nomès votant? També amb manifestacions escrites i en mobilitzacions. Quin cas en fa el govern de les mobilitzacions d’uns ciutadans que són sobirans? No se’ls escolta i se’ls hi envia la policia. I quan un govern autonòmic, legalment constituit, escolta la veu del seu poble, el que l’ha escollit, es margina la veu popular i se’l tracta d’anticonstitucional. Les autonomies són constitucionals i els seus governants constitucionalment han d’escoltar la veu dels seus governats i complir el seu mandat. I el mandat del poble català és prou clar. La llibertat d’un poble no es compra ni es ven, es practica. Quan els objectius d’una llei queden en bones intencions, la llei és injusta.\nPublicat per Joan Sala Vila a 1:33 Cap comentari:\nPUOL, MAS, RAJOY\nTres noms protagonistes en la història de Catalunya del segle XXI. Tres fets: assistència de Pujol al Parlament, signatura convocatòria 9N i recurs al tribunal constitrucional. Em pregunto, qué dirà la història? Com hi passaran els tres personatges? Penso que el judici de la història será molt favorable a Jordi Pujol, moltíssim a l’Artur Mas i de crítica dura a Mariano Rajoy per caminar-ne al marge. No és la meva intenció justificar alló que no es pot justificar de Jordi Pujol, però no es pot negar que la personalitat perdura. Vivim un temps social en el que demanar perdó no és considerat com a una possible virtut política. I reconèixer els errors no és un punt d’arrencada per reorientar la història. Jordi Pujol, en el Parlament, es va trobar amb un cel excepcionalment negre amb alguna nuvolada plena d’odi i venjança. Alguns dels acusadors passaran a la pàgina negra de la història amb qualificatius gens favorables. Escoltant a Jordi Pujol i als portaveus dels partits, vaig arribar a la conclusió que la presència de l’expresident era la fita històrica necessària del desllorigador de fets molt inportants per a Catalunya i també per a Espanya. Pujol no va contestar les preguntes perquè encara “no tocava” i no tocava perquè la resposta al comportament del govern de l’estat davant el seu posicionament envers Catalunya será decissiva pel dret a decidir. Darrera el silenci de Jordi Pujol hi intueixo arguments molts convincents per posar en evidència polítiques antidemocràtiques de l’estat, que possiblement també l’esquitxen a ell. Crec en els principis polítics de l’expresident que faran callar veus massa arrogants i acusadores, quan alló que més els hi convè, per sortir del partit que sortien, era callar.\nEl gran protagonista històric del moment de Catalunya será Artur Mas, encara que els primers moments semblin voler arreconar-lo. La Constitució Espanyola, malgrat el que es diu des de Madrid, la Declaració Universal dels Drets Humans, el Pactes Internacionals signats per Espanya, la Sentència del Tribunal Internacional de la Haya, el curs actual de la història i la veu del poble donaran el triomf definitiu a la convocatòria malgrat que per raons alienes el dia 9 de novembre no fos possible votar. El poble imposarà la seva llei democràtica superior a l’escrita.\nEl gran perdedor será l’actual President del Govern, Sr.Mariano Rajpoy, no per intentar complir la llei que és el seu deure, sinò per obviar el procès democràtic que comença dialogant. No hi ha cap canvi històric en el món, i Espanya no n’és cap excepció, que no hagi començament amb un trencament. Hi ha trencaments que són llei, com alguns poden no ser-ho, com per exemple “el alzamiento nacional” contra la llei democràtica de l’Espanya Republicana.\nCarta oberta al govern d’Espanya\nFa anys que n’estic convençut: una democràcia és el menys dolent dels sistemes polítics i dit positivament, és el millor. Però depen de la persona, que és limitada. Per tant, pot haver-hi mancances i deficiències que exigeixen millores de canvi. És la norma de la naturalesa. La qualitat política d’un model de societat depen de la capacitat intel·lectual i creativa dels seus dirigents. I el barem per mesurar-la són els resultats de la seva gestió. I quan un imperi, com el que fou Espanya, es troba en el procès històric de decadència i desintegració, si coincideix amb una classe política dirigent amb poca credibilitat en la seva capacitat de govern, la feblesa dels resultats és més que evident i com escrivia Alexandre Deulofeu l’any 1934 en un article titolat “Catalunya i Europa futura”explica la fi del procès amb aquestes paraules ”tots els imperis o potències que s’han mantingut des de la Gran Guerra es troben, sense excepció, en una fase més o menys avançada de descomposició que tindrà per consequència l’alliberament de totes les nacionalitats avui encara sotmeses”.Membres del govern un dels signes de la dolenta situació actual de la pell de brau rau en la necessària dependència a tots nivells d’Alemanya, que imposa la política a seguir. Membres del Govern d’Espanya heu posat mai sobre la taula el tema de la capacitat política per a governar, de cadascú de vosaltres? Heu pensat mai que decissions vostres han perjudicat a moltes persones, podent-ho evitar? Esteu convençuts que sempre actueu d’acord amb la Constitució? Perquè davant del desencís i descrèdit de la política, avui dia, és per pensar-ho. Hi ha molta gent que està convençuda de la incapacitat de govern de més d’un dels membres actuals. Qué signifiquen sinò les múltiples manifestacions arreu d’Espanya? Una curiositat, quina cara vau posar, membres del govern espanyol, quan Obama, a les Nacions Unides i davant del rei d’Espanya va dir que els pobles tenen dret a decidir el seu futur. I les paraules del Rei, evidentment tocat, van voler diblar amb unes expressions que no porten enlloc. Membres del Govern, ho sabeu, n’esteu convençuts, teniu les lleis d’Espanya en contra, els contractes internacionals, també, i alló que és pitjor la vostra credibilitat està tocada internacionalment. Per què? Voleu més argument que sou uns escolanets d’Alemanya? I sabeu que teniu els dies comptats democràticament també a la pell de brau. M’agradaria veure pel forat del pany una reunió del consell de ministres. Deu ser fascinant, ho dic pels resultats. I pel lloc que ocupa Espanya en el ranquing internacional. Senyors, membres del govern, encara que no us ho cregueu, com independentista desitjo que la Marca Espanya recuperi brillantor. I encara, que per sota del nas us mofeu, sense una Catalunya Independent no ho aconseguireu. Sort i que la història segueixi el seu camí.\nPublicat per Joan Sala Vila a 7:31 Cap comentari:\nAMB LA CONSTITUCIÓ A LA MÀ, Sr.RAJOY\nL’article 10, 2 de la Constitució diu: “Les normes relatives als drets fonamentals i a les llibertats que la Constitució reconeix s’interpretaran de conformitat amb la Declaració Universal dels Drets Humans i els tractats i els acords internacionals sobre aquestes matèries ratificats per Espanya.”\nLi pregunto: el NO envers Catalunya es pot considerar d’acord amb aquest article un compliment o un incompliment de la Cosntitució. Fidel al vostre llenguatge intueixo que em contestarieu que No és cap incompliment. D’acord, NO, però seguim. En el Títol Preliminar si llegeixen objectius, com aquests: “Consolidar un estat de dret que asseguri l’imperi de la llei com a expressió de la voluntat popular”. Segons aquest paràgraf és la voluntat popular que construeix l’estat de dret. D’acord amb el vostre reiterat No els catalans no deuen ser voluntat popular. Continuem amb pau i tranquilitat. Un altre objectiu, molt relacionat amb l’interior expressa el següent: “Protegir tots els espanyols i els pobles d’Espanya en l’exercici dels drets humans, les seves cultures i tradicions, llengües e institucions”. Sr. Rajoy, el seu famós NO deu ser inconstitucional perquè nega als catalans l’exercici dels seus drets. O és que els catalans no són poble d’Espanya. Aleshores són esclaus i per tant com que l’esclavitat fa anys que ha estat abolida, Espanya està fora de la llei. O tal volta considera que Catalunya no és Espanya. Si és així perquè tant d’interès en dir No on, si és veritat el supòsit, no hi té autoritat. Però, no ens enfadem, seguim el nostre camí. L’article 6 diu: “els partits polítics expressen el pluralisme polític, concorren a la formació i a la manifestació de la voluntat popular i són instruments fonamentals per a la participació política. Podran ser creats i exerciran la seva activitat lliurament dins els respecte a la Constitució i a la llei. L’estructura interna i el funcionament hauran de ser democràtics.” Jo voldria, Sr. President, m ‘expliquès com lliga el seu NO amb aquest article. Si hi ha diferents partits, senzillament es déu a que a la pell de brau hi ha diferents sensibilitats i diferents opinions i per tant amb dret a manifestar-les. Si la Constitució accepta aquest dret perquè tanta por i tant NO. La Consticució no prohibeix. Però alló que és greu, Sr.President i no ho accepta, és que el comportament català és exquisidament democràtic, com demana la Constitució. I aquesta Constitució que el PP no volia, quines coses té la història, ara el partit de Rajoy ens vol fer passar gat per llebre. Però fem una ullada a la Declaració Universal dels drets humans i a pactes internacionals signats per Espanya. En l’article 1,2 de la Carta de les Nacions Unides hi llegim:” Desenvolupar entre les nacions unes relacions amistoses basades en el respecte al principi d’igualtat dels drets dels pobles i el seu dret a la lliure determinació, i prendre totes aquelles mesures a enfortir la pau universal” En l’article 21,3 de la declaració universal dels drets humans s’afirma: “La voluntat del poble és la base de l’autoritat del poder públic; aquesta voluntat s’expressa mitjançant eleccions autèntiques que hauran de celebrar-se periòdicament, per sufragi universal i igual i per vot secret o per un altre procediment que garanteixi la llibertat de vot” I acabo aquest comentari amb l’artile 1, 1 del Pacte internacional de drets civils i polítics, signat pel rei Joan Carles I i en vigor des d’el 23 de març de 1976. Diu: “Tots els pobles tenen el dret a la lliure determinació. En virtut d’aquest dret determinen lliurament la seva condició política i es peopcupen del seu desenvolupament econòmic, social i cultural” Sr. Rajoy, el seu NO és la interpretació correcte d’aquests articles? I, ara sí, per què és molt significatiu, acabo amb l’article 30 de la declaració universal dels drets humans que diu: “Res d’aquesta Declaració podrá interpretar-se en el sentit que atorga dret a l’estat,a un grup o a una persona, per iniciar i desenvolupar activitats o realizar actes amb intenció de sospendre qualsevol dels drets i libertats proclamats en aquesta declaració”. Amb tots aquets documents, i amb tot el respecte al Sr.President de l’Estat Espanyol, encara estic més convençut de la legalitat de la consulta del 9N. La legalitat internacional està al nostre costat.\nPublicat per Joan Sala Vila a 1:36 Cap comentari:\nTREBALLAR PER PAU\nEn el món no hi reinarà la pau mentre totes les persones no siguin lliures. I aquest objectiu no s’assolirà mai mentre el model de societat tingui per garantia la policia i l’exèrcit. Se’m replicarà que ambdues institucions en el món actual són imprescindibles. Dissortadament és així. La pau mundial, avui, sembla una utopia. I dissortdamanent pot continuar igual durant segles. Però els objectius que tenen futur i la pau és el futur, no es poden oblidar mai. I l’esperança d’una realitat, encara que llunyana, té una base prou sòlida en ella mateixa, el treball de moltes persones que hi dediquen hores de la seva vida i fins i tot la vida. Els camps són diversos i alguns, a primer cop d’ull, inversemblans, perquè en el camp polític també hi ha persones que treballen per la pau mundial. No tants com voldriem perquè és inacceptable matant amb guerres. Les persones que veritablement treballen per la pau són aquelles que obliden tota mena de violència i es dediquen a la formació integral de les persones. La verdadera tasca per la pau té per subjecte la persona i també per objecte.La persona perfecta, malgrat que limitada, en la seva globalitat o integritat. Sortosament n’hi ha, però són humils, no fan soroll, i no tenen por a l’esforç i al sacrifici. Són aquelles que d’acord amb la naturalesa saben plorar i riure en veritat i justícia. Una persona, per exemple, que defensa la independència de Catalunya, treballa per la pau mundial? Sense cap mena de dubte. La persona assolirà la seva integritat desenvolupant-se en el seu medi natural o d’adopció, en el model de societat que s’adapta millor a la seva manera de ser. I ser independent en el país d’orígen és una condició necessària per convenient. Sembla una perogrullada aquesta afirmació, però en el fons no ho és. Òbviament que la solidaritat amb els altres pobles li demanarà la seva col·laboració i com persona intel·ligent i lliure no la negarà, perquè sovint els impediments per a la solidaritat són polítics i gens democràtics. En aquesta feina hi juga un paper transcendent la religió i ho és tant de transcendent que sense una bona entesa entre totes les religions del món la pau no será mai possible. I quina és la tasca base del món religiós? Avui, el que dirè, sembla una insensatesa. L’oració. És obvi que pregar a un Déu que es diu que no existeix és un contrasentit. Ja sé que no tinc arguments científics per demostrar la seva existència i com a consequència la bondat de la pregària. Però per a mi n’hi ha un de fonamental: la justícia. La mort com a final absoluta i tot s’ha acabat seria una col·laboradora de les injustícies. Per a mi és un argument, per a tu, amic lector, potser no i respecto el teu pensament. Però malgrat tot penso que l’oració és un acte humà per la pau. Per una raó perquè ajuda a profunditzar el concepte real de la pau en el món. Molta gent resa: els hindús, els sintoistes, els jueus, els musulmans, els cristians, catòlics o no, i en certa manera també els agnòstics i els ateus en les seves disertacions sobre la pau sense guerres. Hi treballa l’art, la cultura, la ciència, l’economia? Sí però hi ha matisos molt importants. Pensem-hi entre tots.\nPublicat per Joan Sala Vila a 5:20 Cap comentari:\nUN NO POLÍTIC CONTRA UN SI DEMOCRÀTIC\nPolíticament, per alló de la llei del més fort, el 9N ens podem trobar sense poder votar. És una possibilitat. Una possibilitat política, però no legal. A Espanya la veu del poble es manipula d’acord amb el color de l’ego interessat. Però d’una manera, com aquell qui no fa res, es van coneixent posicionaments i interpretacions de la llei que no són pals a les rodes a la voluntat del poble català sinò a les rodes de la democràcia espanyola. Una nova de darrere hora molt interessant i que arriba d’Estats Units. Un comunicat signat pel Secretari d’estat John Kerry el dia 15 de setembre, dia internacional de la democràcia. Diu: “mentre els Estats Units treballem per enfortir la nostra democràcia interna, seguim donant suports als qui arreu del món lluiten perquè les seves veus s’escoltin”. La desautorització del NO no pot ser més clara.Però el problema rau en que sovint s’interfereixen els poders i els polítics se senten justicia i la justicia se sent política. I qui en surt perjudicat? El poble. I quan el poble parla li diuen que no hi té dret. Actitud contrària a la Cosntitució quan afirma que els poders de l’estat es fonamenten en la voluntat popular. Potser caldria una lectura més fidedigna de la llei de lleis que en cap manera és absoluta sinò efímera i per tan canviable i el poder per fer-ho el té el poble, la ciutadania, ni el parlament, ni el govern. Un xic més de respecte. Però com dissortadament, políticament i económica el valor de la persona és nul les lleis que avala es poden manipular. I aixó que és real, és una demostració de la feblesa lógica de molts, massa, sectors polítics actuals. Sortosament davant del NO del PP hi ha la sentència del Tribunal Internacional de la Haya del 22 de juliol de 2010 que declara la veritat de la postura catalana de poder votar. La gran quantitat d’estats que en el segle XX han assolit la independència són un altre argument de la història a favor de Catalunya. La Constitució Espanyola no és cap entrebanc perquè Catalunya defensi el seu procès vers recuperar la seva independència. Què farà el món davant la postura catalana? Senzillament ser raonable i reconèixer els drets que tenen una base natural, una de histórica, una de cultural i una, la més important, d’humana. I si ens referim a la Declaració Universal dels Drets humans i al Pacte Internacional envers la Justícia i la Societat, ambdos documents signats per Espanya, com justificarà el govern el no compliment dels seus compromisos? Sembla ser que pel que diu la història és ja una norma perquè un sèrie de sentències dels Tribunal Constitucional, unes deu o dotze, favorables a Catalunya encara no les ha complert com tampoc altres provinents de la Unió Europeu. L’autoritat es té tota quan davant la llei és el complidor més fidel i exemplar. Una pregunta indiscreta: senyors del Govern d’Espanya, podem dir alló de l’evangeli de qui estigui lliure de pecat que tiri la primera pedra?.\nPublicat per Joan Sala Vila a 6:39 Cap comentari:\nNO INSULTA TOTHOM QUI VOL…\nL’insult com argument demostra la poca credibilitat de qui l’empra i, a la vegada, la seva feblesa dialogant. L’insult en boca d’una persona amb càrrecs de responsabilitat no nomès la desacredita sinó que perd autoritat per aconsellar. I si aquesta persona ha destacat en actuacions econòmiques que han deixat a moltes persones en situació de pobresa alló millor que podría fer és retirar-se i reciclar la seva vida. Veient un reportatge de la Festa del PSC, com independentista m’he sentit insultat i que un partit que es diu català en els seus actes institucionals porti autoritats del PSOE per desprestigiar Catalunya em fa dubtar de la seva catalanitat. I molt més quan en moments com l’actual que Catalunya necessita el recolzament de tots els catalans, escoltar al president del PSC, partit que ha votat la consulta, posar condicions que debiliten la voluntat del poble català, és dissortadament denigrant. El President de la Generalitat obeeix la veu del poble i el seu mandat i el discurs socialista que he escoltat donava la impressió que era més important el partit que no pas Catalunya. Em pregunto, per què van votar sí, per quedar bé i netejar la seva imatge, que, per desgràcia, ho necessita de veritat? Vas per mal camí PSC i el President del PSOE, abans d’insultar tractant d’insensats als catalans que volem la independència, potser que primer renti la seva imatge fent que els clients que li van signar les preferents recuperin tots els diners. Les seves relacions bancàries el desautoritzen massa quan de paraula defensa els que menys tenen. Em sap molt de greu la postura del PSC, lluitador per la democràcia que taqui el bon nom dels seus afiliats que hi deixaren la pell en la defensa de Catalunya. Encara tinc viu el record del jove Joan Camp, cap de llista per Granollers en la primera legislatura, que morí abans de les eleccions, defensant amb la seva paraula sàbia, elegant i intel·ligent una Catalunya democràtica en el Pavelló el Parquet. Els socialistes dels primers anys de la democràcia volien un partit PSC cent per cent català. No és la imatge que dóna avui. Imatge que malmeten perquè no és el President qui ha decidit que Catalunya té dret a votar, sinò el poble en la seva majoria. Com netegerà el PSC la seva cara en les properes eleccions municipals? Les proclames oratòries només tenen un sentit emotiu per votar sense convèncer. I és una llàstima que aquests sistemes encara siguin preferents. PSC, escolta, nomès una paraula, pensa i que no hagis d’arrepentir-te. No insulta tothom qui vol. Catalunya será independent amb el vot de molts socialistes.\nPublicat per Joan Sala Vila a 11:48 Cap comentari:\nEN EL PITJOR DELS FETS…\nEscòcia ha dit no, amb poca diferència amb el sí. Catalunya vol votar. El Parlament ha estat prou clar: 106 a favor, 28 en contra. Una pregunta: en una democràcia la voluntat de la majoria és llei? Perquè si el Parlament Català vota favorablement una llei, creuria que el PP i C’s també l’haurien d’acceptar. Ho faran? Ja ‘sha vist que no. Aleshores em podeu dir què és la democràcia? Hi ha moltes situacions que no entenc. No entenc que abans de ser aprobada una llei pel Parlament Català la maquinària judicial espanyola estigui preparada per actuar en contra. Aquesta diligència m’esborrona. En trenta anys de democràcia mai Espanya ha actuat amb tanta celeritat com ara contra C atalunya: cas Pujol, cas llei catalana de consultes, cas 9N, cas notificació govern central del nombre de manifestants abans de celebrar-se la manifestació. La llista és més llarga. Personalment, encara penso, que la votació del 9N se celebrarà. Amb problemes però tirarà endavant. Però si la prohibeixen? Si retiren les urnes? Si empresonen el President? No aniran tan lluny, no per falta de ganes, sinò per por a la democràcia europea i les seves consequències. Però estiguem preparats i suposem que sí, que ho faran. Quina ha de ser la nostra postura.Sense defallir continuar la lluita democràticament defensant el dret a la independència. I ho podem fer amb la llei a la mà, també amb la Constitució. Heu imaginat mai un atac frontal al govern d’Espanya obligant-l’ho a complir la llei espanyola a Catalunya. Amb la seva llei som espanyols, encara que no ens agradi, i amb la seva llei, encara que no els hi agradi, tenen el deure de complir-la a casa nostra. A Europa coneixen molt bé la corrupció espanyola, però coneixen també com s’han emprat les ajudes europees al camp espanyol, quan una gran quantitat han anat a mans milionàries mestreses de gran part del territori d’una autonomía? Les lleis sobre l’ensenyament a Catalunya, les Illes i València es compleixen o tenen un objectiu negatiu? Seria molt interessant un debat internacional sobre el compliment de la llei a la pell de brau. Com també ho seria sobre la redacció de la Constitució i el perquè dels canvis que s’hi han produit. Amb la llei a la mà es poden fer callar moltes boques que afirmen que la llei és democràcia quan en realitat és una dictadura vestida de pell d’ovella. Hem d’estar preparats i comvençuts. Catalunya no és una llei, és una nació amb drets a ser estat i governar-se amb les lleis que el seu Parlament programi. Dialogar no és fácil quan no s’accepta la veritat de l’altre. I aquest és la primera llei de la convivència. En el pìtjor dels fets estiguem preparats i no tinguem por, la història està del nostre costat.\nSOMRIURES I LLÀGRIMES DE LA DEMOCRÀCIA\nQuan més hi penso, més em refermo en la convicció de la necessitat d’una revolució pacífica popular per asssolir un sistema democràtic just i creïble. Escócia i Catalunya volen moure’s en un clima veritablement demòcrata. Hi tenen dret. Són dues nacions petites que tenen fe en elles mateixes i corren per arribar a la meta. Però de moment corren, que ja és un missatge molt important al món. Viure democràticament és semblant als moments de somriures i llàgrimes però dissortadament en el camí s’hi derramen moltes llàgrimes. La democràcia, com les persones, somriu i plora. Però alló important és el perquè. Es pot ser demócrata, però no poder viure com a tal. L’anàlisi del model democràtic, vigent en l’actualitat, ens portaría, ens porta, a una situació d’involució absolutista. Escócia ha votat, ha guanyat el no. Fins aquí, ha guanyat la democràcia. Però ha estat justa la victòria? Indicadors post resultats em fan pensar que no. La mateixa reacció de Brusel·les és prou significativa. Les seves manisfestacions de satisfacció ho corroboren. Amb el no s’estalvien posar-se al dia, reciclar el sistema que és una traició als fundadors d’ una Europa Unida, perquè unida només ho és de paraula, de fet és una dictadura que imposa la voluntat d’uns pocs sobre la majoria. No els interessa haver d’estudiar una nova Europa dels pobles, no dels estats. I el missatge d’una Europa global és l’Europa dels pobles. El NO escocès els hi ha donat un temps de respir. Però ara en tenen un altre que els hi fa mal d’estòmag. Catalunya. No li ha faltat temps al President Espanyol i, d’amagat, felicitar al NO, no a la democràcia escocesa i de retruc a l’anglesa, perquè amb aquest comportament vol donar força al seu NO contra Catalunya. Catalunya és un os de mal rosegar per una raó perquè actua democràticament i aixó en política és llei. Una llei que no es compleix imposant una altra llei que per naturalesa és de categoria inferior. Però la victòria del NO pot cantar la victòria definitiva? No. Estic convençut que els escocesos del sí estaran pendents del procès català per no perdre l’esperança. Catalunya juga un paper molt important pel futur d’Europa. I Espanya ho sap i no vol que sigui dit. El comportament polític de l’estat espanyol podrá dir que democràticament ha salvat a Europa perquè ha aturat el procès català? És possible que guanyi una batalla, però la guerra la perderà. Els estats autènticament demòcrates d’Europa mai giraran l’esquena a Catalunya democràtica. Des d’el meu convenciment guanyarà la justícia i la veritat, que són la raó de la convivència. Quan vagi a votar em poden retirar la urna, però no em poden robar la meva veritat d’una Catalunya indedpendent.\nPublicat per Joan Sala Vila a 8:23 Cap comentari:\nPublicat per Joan Sala Vila a 1:42 Cap comentari:\nEntre els set milions i escaig de catalans que configuren Catalunya sóc una gota d’aigua d’aquest mar tan bonic que viu en diàleg permanent amb la Mediterrània. Però malgrat la meva petitesa desitjo poder dir jo també sóc Catalunya. La seva geografia té un encant que s’encomana i crea una manera de ser peculiar de la gent que hi viu. Prehistòrics, grecs, romans i musulmans, barrejats amb la gent del país, assoliren un còctel històric amb gust de globalitat. M’agrada ser una gota d’aquesta beguda en certa manera afrodisíaca. És la beguda de la passió universal. I l’essència de Catalunya. I l’essència, que és perfum, però és més encara, la base del ser, li dóna al meu país un caràcter de permanència creativa. La Catalunya, que segons Alexandre Deulofeu al voltant dels anys vint-i-cinc será sobirana, és la Catalunya d’arrels cristianes, venes i artèries d’una sang vermella inspiradora del groc del seu treball. Amb la seva bandera quatribarrada passeja amb fe al bell mig d’esculls embrolladors que dificulten caminar i nedar però fan l’esforç més productiu. Pot semblar una inversemblança, però em sento independent en un país sotmès i esclavitzat. Crec que aquesta força meva interior és la mateixa força dels dos milions de catalans presents a la V i d’un gran nombre dels que per raons de malaltia, malalts i curadors, no poderen assistir-hi físicament però sí espiritualment. Jo i la meva companyia érem uns d’aquests. I tots volem la llibertat, que té el nom d’independència. La independència que és creativa i alló que sap fer és agermanar; independència que és solidària i alló que sap fer és respectar; independència que és treballadora, i alló que sap és que la riquesa del treball arribi a tothom; independència, que és religiosa i alló que sap és rebre totes les tendències que defensen la veritat i la justícia; independència que és política, i alló que sap fer és escoltar; independència que és cultura i alló que sap és que tota la gent que viu a Catalunya se’n beneficii; independència que és economia, i alló que sap fer és no crear desigualtats; independència que és pau, i alló que sap fer és no crear problemes inútils, ni mentiders ni injustos; independència que és vida i alló que sap fer és que cada persona es trobi a ella mateixa i pugui dir jo sóc. Tot aquest programa no és possible si, per exemple, jo no puc dir “jo sóc” català. És la meva línea de sortida de la gran cursa de la meva vida compartida. Jo sóc independent des de sempre en el meu interior. I si em volen fer creure que no ho sóc és que em neguen la meva naturalesa de ser persona.\nPublicat per Joan Sala Vila a 3:30 Cap comentari:\nLA MORT D’UN POLÍTIC\nNo em refereixo en aquest comentari a la mort física i real sinò a la mort política, però real, que pot estar causada per diferents motius. Un d’ells pot raure en la incompetència personal, un altre l’egoïsme i l’enveja, un altre la manipulació de la llei, un altre no voler escoltar al diferent i el pitjor semblar que s’actua democràticament contra una realitat democràtica. No oblidem que els polítics i les polítiques són persones amb totes les virtuts i defectes del gènere humà. Consequentment moure’s en el camp de la política no significa inmunitat malgrat que tots, ells i elles, esdevinguin aforats gràcies als càrrecs. I aquest aforament és una oportunitat d’or per aquells i aquelles que de persones en tenen el nom, peró no els fets. Des d’”el váya-se Sr.Gonzàlez!” a les amenaces al President Artur Mas, la història política de la democràcia espanyola està plena de fets conflictius. És veritat que hi ha polítics que s’han auto-immolat, altres que els ha immolat la justícia, no m’hi refereixo. Em refereixo als que han estat víctimes dels atacs de polítics contraris per treure-se’ls del davant perquè són una acusació constant a la seva mala gestió. I em refereixo, avui, a la mort política anunciada del President Artur Mas. Espero que no sigui necessària una resurrecció, encara que aquesta seria el millor argument, per treure davant del món, els colors a la cara als que volen, desitgen i treballen per la seva mort política. La força de la veritat venç la mort. “Senyor, si haguèssis estat aquí el meu germà no hauria mort”. La germana es refería a la força de la veritat eterna. I en el cas d’Artur Mas aquesta força és la voluntat del poble i tot depen de si ell l’obeeix o la traeix. La humanitat és qui va rebre el manament d’auto-organitzar-se i la humanitat no és la política, la política és la capacitat humana de decidir, escollir i ordenar. Abans que la política hi ha la persona. I dissortadament massa lleis no estan pensades pel bé universal, a partir de l’individual, sinó amb objectius descaradament partidistes. I quan una persona política vol complir amb el deure natural de primer les persones sorgeixen els doctors de la llei que l’acusen perquè en dissabte no és pot guarir a un malalt. Hi ha situacions a la vida que la llei no hi té cabuda en algunes decissions. Són aquelles en que primer és la dignitat humana que la dignitat política. Quan la llei primer prima la dignitat política, no és humana i no té poder per imposar-se. Quan, emparant-se en una llei, es condemna un polític perquè primer és la seva gent, s’incompleix la llei natural i la mateixa democràcia perquè se li nega al poble alló que diu la constitució que la seva sobirania és la base de la governabilitat. Si el President Mas obeeix el mandat del poble, Catalunya será independent perquè aquest és el seu destí polític.\nPublicat per Joan Sala Vila a 2:23 Cap comentari:\nLA MORT UN ÀRBITRE DE LA HISTÒRIA\nNo hi ha cap dia a ple segle XXI que les notícies no vagin plenes de morts. De morts, la majoria manipulades per la política i per la religió en una actuació inmoral per antinatural. La vida i la mort, els dos pols que regulen l’existència humana, en mans de la política perden el seu sentit en la història, esdevenint marionetes d’un teatre en el que s’hi representen les dramatúrgies més inhumanes imaginables. La mort no és enemiga de l’existència, ans el contrari li dóna sentit i en el moment històric del calendari catapulta la persona difunta a la immortalitat. Però aquesta filosofia no és ben vista, ni acceptada en un món governat pel diner esclavitzant més del vuitanta per cent de la humanitat. I aquest esclavatge el regenta la manipulació de la mort a qui fa nosa la bondat, la intel·ligència, la veritat i la justícia. És veritat que enfrontada a aquesta filosofía, n’existeix un altra, el de la mort digna quan ha arribat l’hora. Però dissortadament hi ha morts que ho semblen de dignes, perquè malgrat l’homenatge de l’alta societat deixen darrere seu unn seguit de fets causants de manipulacions socials que han fet desgraciada a molta gent. Contínuament la premsa parla de morts. Morts causades per fenòmens naturals, tempestes, pluges, terratrèmols, la majoria inevitables en el moment però moltes evitables si els habitatges gaudissin de les mínimes mesures de seguretat per una construcció com cal. Morts de guerres humanament injustes com la, sortosament de moment en pau, entre Israel i Palestina. Morts per odis religiosos en l’Orient Mitjà. Morts per venjances polítiques, com les dels tres pertiodistes decapitats. I davant d’aquesta inmensa injustícia com reacciona l’anomenada societat civilitzada. Contestant amb les armes, venent-els-hi als països en guerra o bomberdajant-los i enviant-hi tropes. Les armes encara que guanyin, mai han portat la pau definitiva. I en aquest món anem per mal camí. Però hi ha una altra mort immoral, antihumana i injusta, que és la mort política del contrari. Avui nomès en faig notícia. Amb la mort s’ha amenaçat al President de la Generalitat perquè compleix el mandat de la seva gent. Però alló, que encara és més greu, que amb amenaces també hi ha qui es vanta de desitjar la mort de tots els catalans. I aquestes amenaces resten impunes en un país que es vanta de complir la llei.La mort política d’un governant que obeeix al seu poble és antinatural, antihumana i la llei que ho justifica és injusta. S’ha dedicat mai per uns moments quina part de culpabilitat hi té el govern d’Espanya en la situació actual política del país? Segurament, NO, perquè si no s’hi ha pensat, no es tenen arguments i el NO vol donar sensació d’autoritat. La mort, tant la criminal com la política innjusta, està construint el món actual. Actúa d’àrbitre de la història.\nPublicat per Joan Sala Vila a 9:49 Cap comentari:\nAra és l’hora d’estar alerta…\nNecessitem una alerta no per la por d’amenaces sinò alerta perquè la Constitució ens dóna la raó contra el totalitarisme de la llei, perquè una llei manipulada al pensament unitari d’una part ho és de totalitarista. Una llei, quan és veritablement llei, accepta raonaments lógics i no és mai un fonament d’immobilitat. Les lleis són signes dels temps i els d’avui, globalitat inclosa, són respectuosos amb les minories i accepten els seus drets amb el compliment dels seus deures. Els governants tenen l’obligació de complir la llei, però mai d’interpretar-la al seu servei i menys quan perjudiquen als súbdits. Amenaçar de sancions abans de delinquir, si és que complir democràticament els mandats de la ciutadania ho és, manifesta certes incapacitats de diàleg i pors a la raó del contrari. Però alló que al segle XXI és incomprensible és la falta de respecte per autoritats, diguem-ne per respecte democràtiques, a la voluntat d’un considerable col·lectiu, que defensa públicament, festiva i a la llum del dia, les seves idees i la seva voluntat. El llenguatge burlesc en boca d’una autoritat política en actiu mereix la desqualificació inmediata i molt més quan ha estat incapaç de crear una comunitat autónoma pròspera amb els seus mitjans agrícoles, ramaders i industrials. Les desqualificacions que ens venen de l’alta política no ens han de fer tornar enrere, ans el contrari caminar amb més força i decissió, perquè amb la Constitució a la mà jo sóc sobirà i com a tal legalment em puc manifestar (art.1,2 de la Constitució) emparant-me en la llibertat d’expressió, siguin les que siguin les meves idees mentre ho faci democràticament i respecte. Respecte que algunes autoritats autonòmiques del PP no em tenen i tinc dret a exigir-els-hi. Personalment mai m’inmiscuirè en les voluntats del poble d’Extremadura per ser el que ell vol ser i aquest mateix respecte reclamo del seu President que no me’l té. Un petit incís. El poble espanyol és sobirà, d’acord. Ha emprat mai la seva sobirania amb el vot unànim de tots els espanyols? Un exemple. La Constitució va ser votada pel 66,1% dels ciutadans espanyols. 16 milions de 26 amb dret a vot. Els vots favorables foren 15 millions i els no favorables, abstenció inclosa, foren 10 milions. Aquests deu milions no són sobirans? Acabo amb una consideració: els catalans, d’acord amb el comportament aliè, no sóm espanyols perquè segons ells no som sobirans.Si no som sobirans no tenen cap dret sobre nosaltres. L’abast de les lleis mereix una lógica i una lectura més aprofundida i no fugir el diàleg quan es presenten diferències fonamentals. El funcionament del Congrès i del Parlament no li fan cap favor a la Constitució. Jo la vaig votar, avui la considero defassada.\nPublicat per Joan Sala Vila a 1:52 Cap comentari:\nMillor que un article.\nPublicat per Joan Sala Vila a 3:01 Cap comentari:\nLa Diada catalana va viure dues manifestacions populars molt desiguals amb , interpretacions polítiques inversemblans. Esgrimir que amb elles es va produir el trencament convivencial català és una manipulació interessada de qui té el poder i no té arguments per dialogar. Parem esment en la llei, art. 1, 2 de la Constitució: “La sobirania nacional resideix en el poble espanyol, del qual emanen els poders de l’estat.” La Constitució i per consegüent aquest article, la va votar tot el poble espanyol? No, un 33, 89 % no va votar. Però anem més lluny. El nombre d’habitants amb dret a vot eren: 26.632,180. Exerciren el seu dret: 17.873.271. Un 67,11 % contra un 33,89 %. Però repasem els SÍ, els NO, les ABSTENCIONS i els vots NULS i la no acceptació en consciència de la constitució esdevè molt considerable. A favor del SI, 15.706.078, a favor del No, abstenció, blancs i nuls, 10.926.102. Els números són prou significatius. Els que van votar, tots eren sobirans, perquè eren espanyols, però no tots acceptaren el text vigent de la Constitució. Amb els resultats de la votació de la Constitució es pot afirmar que la sobirania del poble espanyol no és necessari que tots els ciutadans defensin el mateix, poden haver-hi diferències i la seva veu s’ha d’escoltar perquè és la veu del poble espanyol. I s’ha de facilitar la seva voluntat, encara que diversa, des d’el poder. Amb quin poder del poble sobirà governa el PP? El govern de Catalunya segueix la voluntat d’un poble que és sobirà, perquè per llei ho és, encara que se’n vulgui apartar, però de moment amb la Constitució a la mà se l’ha d’escoltar. I no és vàlid amagar-se en subtileses de legalitat quan nomès són subtileses perquè la llei es base en la sobirania popular, i sobirans ho són els que diuen sí, el que diuen, no, els que s’abstenen, els que voten en blanc i els que voten nul. Una realitat és la llei i l’altra la seva aplicació i de la manera com s’ha aplicat en democràcia en aquest país, negar sobirania nacional als catalans és ignorar la Constitució. Per què per la mateixa raó amb la llei a la mà jo, persona sobirana, tinc el dret de demanar, malgrat estigui en minoria, la dimisió de tot el govern actual. L’article 1,2 no parla de percentatges, els percentatges són interpretacions més o menys democràtiques que no totes respecten la voluntat de tots els votants. En els parlamenents els percentages haurien de valorar-se en raó als partits que els formen i els votants que cada partit ha aconseguit. No és lógic i racional que s’aprobi una llei amb nomès els vots d’un partit amb majoria. Se sent a dir que gobernar amb majoria absoluta és més pràctic i fàcil, però també es més dictatorial i menys democràtic, perquè aleshores, de què serveix un Congrès i un Parlament si els debats ja están aprobats abans de començar? Aixó, sé que és dur el que dirè, és enriuren-se de la gent. No és estrany el desencís envers la política i la desconfiança del poble. Què hi sobra i qué hi manca? Penso que la V de l’11 de setembre d’enguany respon prou bé aquesta pregunta.\nEMILIO BOTIN, QUE DIOS TE HAYA PERDONADO\nReligiosament sempre s’ha de desitjar el millor per a tothom. I així ho desitjo perquè una persona pot haver estat qualsevol cosa des de sant a criminal, però primer de tot és persona i com a tal porta la imatge de Déu. Una altra cosa és estar d’acord amb la seva trajectòria personal. La naturalesa és sàbia i ha escollit un bon moment. És un fet luctuós però que lliga amb la mort política de Jordi Pujol. Botín se n’emportarà capítols de lloança de la premsa espanyola, Jordi Pujol, se n’emporta milers de condemnes. I, encara que no tots dos físicament han mort, sí que la mort hi juga el seu arbitratge. Quan una revista estrangera denunciava el nombre d’espanyols amb dipòsits milionaris a paradisos fiscals, el primer de la llista era el Senyor Botin i no em sortiu ara amb alló que d’arbre caigut tothom en fa llenya. El fet denunciat és el mateix, però el tractament judicial, tot el contrari. Aixó és justícia? A nivell religiós li desitjo al difunt president del Banc de Santander el millor que es pot desitjar a una persona, però a nivell humà, social i polític que es faci justícia. El pagar el deutes humans és una necessitat per merèixer els premis religiosos. La justícia no es baralla amb la veritat perquè caminen de la mà, fet que no es compleix en moltes sentències. La mort, n’estic convençut, li ha estalviat al Sr. Botin un futur no tan brillant. Al nostre país la mort física és massa respectada com tapadora de forats. Si la persona de la que parlo aconseguí un banc de talla mundial, molt bé, però fou tot legal i verídic? Quin paper hi jugà amb els pisos i els desnonaments? Quina fou la seva actuació amb les preferents? És comprensible a nivell social i humà el mecenatge de la Fórmula 1, en un temps de crisi com l’actual? Quin paper ha jugat amb les petites i mitjanes empreses? Per què els bancs no pateixen la crisi com les persones, rebent ajudes de l’estat? Les seves declaracions a hisenda són proporcionals a les dels ciutadans? Honestament penso que la mort li ha fet un gran favor. Quina repercussió hi tindran, si n’hi ha, les possibles declaracions de Jordi Pujol, perquè tinc entès que el tracte rebut en l’època de la Banca Catalana fou molt desigual? La societat civil continuarà enganyada i mai coneixerà la veritat. Que la banca sigui la gran beneficiada en temps de crisi, i el Santander ho fou i la ciutadania la gran perjudicada és molt significatiu i mereix una explicació veraç, creïble i justa. I en tot aquest embolic els directors dels bancs hi han jugat molt essent responsables de les consequències socials. Dissortadaament en aquest paper la política no hi ha jugat massa net. I banquers i polítics, permeteu-me termes religiosos, s’han de confessar davant la societat del perquè dels mals que li han fet. És un dret de justícia i també un deure.\nPublicat per Joan Sala Vila a 7:44 Cap comentari:\nL’INSULT A CATALUNYA I ALS CATALANS\nEl Diccionari de la Llengua Catalana ens diu que “insultar és ofendre amb actes o paraules ultratjoses”. Històricament l’insult té els seus orígens en els de la humanitat. La raó de l’insult neix d’una adversió resultat de diferents motius, però n’hi ha un de molt significatiu, l’enveja histórico-filosòfica. Es tracta de l’insult de base política, sovint disfressat de resentiment d’ofensa, encara que aquesta no existeixi. Endinsant-nos un xic més rau en una enveja per motius d’inferioritat que es consideren ofensius, quan la realitat es déu a la incapacitat de ser alló que es vol ser i no s’assoleix. I aquesta condició porta a negar tot alló positiu de l’altre i fins i tot es nega el seu valor essent-ne també afavorit. I aleshores es gira la mitja al revés i es canvien els termes del logaritme. Però en l’interior hi bull una necessitat d’expressar i com no es tenen arguments, la manera més pràctica i directa és l’insult. Però l’insult per assolir el resultat que es preten ha de desanimar a l’insultat,i sovint succeix que l’efecte no es produeix i l’insultat encara agafa més energies i troba més arguments a favor de la seva filosofia. I precisament l’existència de raons que no se sap refutar genera en l’amargat l’odi insultador. I aquest fenòmen, avui, el pateix moltíssim Catalunya. Jo no negarè que no hi hagi catalans insultadors, que dissortadament també hi són. Però en aquest escrit em refereixo a l’insult contra la Catalunya que vol ser independent. I aleshores s’aprofita qualsevol oportunitat, com s’ha donat amb el cas Pujol. Ja m’hi he manisfestat i avui no toca. No en fujo, hi tornarè. Però el que toca és la facilitat amb que impunament es pot actuar fins i tot en actes públics i no passa res. I encara és pitjor quan l’insult surt de boques políticament en el poder, amb afirmacions que volent-se emparar amb la llei resulten insultants. No parlem dels que reben Òmnium Cultural i l’ANC acompanyats d’untèntiques mentides que es venen vestides de veritat. I si ens movem per les xarxes ens adonarem que l’insult té carta de llibertat sense aturador fins arribar a l’amenaça de mort. I tot en una societat que es diu democràtica, que ha convertit l’insult en un dels seus arguments. Perquè és inssultant negar drets escudant-se amb la llei quan aquesta no els prohibeix i no els pot prohibir perquè són drets naturals del ser humà. Com s’actua, avui, en l’Espanya democràtica davant l’insult? Valorant els fets, amb massa permissivitat, permissivitat que no la defensa la llibertat d’expressió. L’insult és la imatge de l’odi polític. Quanta feina hi té la pedagogía per escombrar aquest pati d’escola política.\nPublicat per Joan Sala Vila a 2:39 Cap comentari:\nLA MEVA DEFENSA DE LA INDEPENDÈNCIA DE CATALUYA\nLa meva filosofia independentista té una base humana amb lligams evangèlics. La persona és el centre insubstituïble de qualsevol model polític. Estic convençut que la persona per naturalesa és un animal polític i religiós. I les institucions polítiques i religioses si no compleixen amb el deure de que cada persona visqui amb dignitat estan tergiversan la llei natural i cometen perjuri. Els grans estats amb milions de ciutadans són una greu rèmora per complir la llei natural pel fet irrefutable que la política s’ha convertit en un mijtà de vida, en un treball però un treball molt especial que viu de la feina dels altres. Reconec la necessitat de les institucions polítiques i religioses i que els que hi treballen tenen dret de cobrar per la seva tasca, ho diu clarament l’evangeli però també diu que no és just servir-se egoísticament de la feina dels altres que són els que aporten riquesa. Precisament per una millor organització del treball i dels seus fruits proclamo el dret de la indpendència de les petites col·lectivitats. És més fàcil el control i més difícil la manipulació. No em repliqueu dient que avui alló que mana és el globalisme perquè la verdadera filosofia globalista respecta molt i es basa en la llibertat i independència de les persones, que són la base de les col·lectivitats. És innegable que on hi ha tres individuus hi port haver-hi tres opinions. És fruit natural de la llibertat. Però les persones tenen una intel·ligència per entendre els altres i una capacitat de dialogar-hi. I aquesta és la base de la independència, saber coordinar diferents opinions que siguin capaces de conviure amistosament en pau. Raimon Pannikkar, el gran pensador del segle XX, afirmava que el consens no consisteix en renunciar a les opinions pròpies, sinò en saber parlar-ne i sense haver renunciat als propis posicionaments aixecar-se de la taula, fer una amistosa encaixada i ser capaços de conviure en pau. I aixó és possible si no partim de principis estereotipats i fonamentalistes de que la veritat només és una quan les persones són vàries i amb capacitats d’anàlisi diferents. Pensar políticament diferent, teològicament no és cap pecat sempre que no és perjudiqui greument a cap persona. Un independentista i un unionista tots dos són fills de Déu i estan obligats a conviure. En aquest tema hi ha la llibertat, com es respecta millor amb la independencia de Catalunya o amb la unió a Espanya. Personalment penso que serè més català si sóc independent i la meva llibertat tindrà un camp més ampli d’acció. I des de la meva llibertat tindrè més llibertat de moviments per ser solidàriament millor per conviure amb qui pensa diferent que és tan o més fill de Déu que jo. La independència em fa més lliure però ni millor, ni pitjor religiosament.\nPublicat per Joan Sala Vila a 11:15 Cap comentari:\nGRÀCIES, GOVERN D’ESPANYA, UNA ALTRA FEBLESA\nLa història té cops amagats. Quan la intel·ligència no sap llegir els seus missatges, les consequències no es fan esperar. Una proba intel·ligent és aquella que respecta el pensament diferent d’altri. La cultura sempre esdevè jutge dels actes poc racionals o gens. Existeixen esdeveniment aliens a la cultura, si es pot dir que són aliens, que acusen de responsabilitats incoherents. Manta vegades, la política se sent factor cultural i actua políticament contra la cultura. És alló del ser o no ser. No negarè mai que un polític no sigui culte. Però ser culte no vol dir ser molt sabi, sinò saber actuar intel·ligentment amb el saber. Hi ha pastors de la muntanya que dintre de la seva ignorància són més intel·ligents que alguns sabis. En altres temes se sent a dir força sovint que una mestressa de casa seria millor ministre d’hisenda que molts dels dessignats. No és cap gosadia, els fets ho demostren, valorar la intel·ligència de persones humils com poden ser un pastor del Pirineu i una mestressa de casa. En els seus afers són sempre coherents i raonables.Viuen i entenen la seva història. Per contra, persones que ocupen llocs importants en la societat són incapaces de llegir la seva història, de meditar-la i d’actuar amb coherència. La inccoherència és consequència de la irracionalitat i aquesta, demostració de la feblesa intel·lectual encara que omplin les seves intervencions amb rellevants cites de llibres d’escriptors de fama i sobre tot de lleis, que, a vegades, ni elles compleixen. Convertir un acte cultural en un afer polític, és una feblesa política. I molt més quan perjudica a altres nacions. La prohició o ajornament de la presentació, per motius polítics, d’un llibre d’autor català a Holanda, com és el cas de la novel·la VICTUS, exhibeix davant d’Europa una filosofía política de l’estat espanyol defassada, pertanyent a temps dictatorials. I des de la meva posició independentista català crido molt alt, gràcies, la independència de Catalunya és un xic més a prop. Als ulls del món és una demostració més de les moltes raons que tenim els catalans per demanar la independència. Emparar-se per prohibir la presentació en la possibilitat de fets irresponsables com desplegar una bandera catalana durant l’acte com manifestà un càrrec cultural espanyol, és el mateix que afirmar, que desplegar banderes espanyoles en un acte netament català, és una provocació. Sortosament per a Catalunya i dissortadament per a Espanya, cada dia més feble dintre la Unió com ho demostra la recent distribució de càrrecs, actes com aquest ens apropen més al món, fan Catalunya políticament i cultural un futur estat europeu més desitjable i més integrat i, a la vegada, més integrador amb la seva solidaritat política, económica, cultural i també religiosa amb el respecte a totes les seves institucions. Una vegada més, la història ens alliçona sobre la importància de saber llegir els missatges de qualsevol esdeveniment, de l’ordre, categoría i nacionalitat que sigui. Un nou èxit de VICTUS, un pas més endavant en el reconeixement europeu de la globalitat que representa Catalunya.\nPublicat per Joan Sala Vila a 2:06 Cap comentari:\nBISBES PEL DRET A DECIDIR\nCom era d’esperar les postures del Bisbe de Solsona i del Bisbe de Girona han estat comentades políticament amb desconeixement de la doctrina de l’Esglèsia per una part i per l’altra des d’el punt de vista dels drets naturals de la persona. En el primer grup s’ha arribat a l’extrem per part d’un partit, que, en mans de certs components,sembla actiu d’un fonamentalisme marginador de la democràcia, de demanar la judialització del bisbe de Solsona; per l’altra, senzillament, s’ha analitzat el reconeixement dels drets dels cristians com a persones humanes, drets reconeguts per la teología. En els debats política-religió s’oblida, massa sovint, la base fonamental de ser persona i la política i religió no poden discordar en tot el que fa referència a la dignitat humana i el dret a decidir n’hi fa. I un dels punts en discòrdia pot ser el model polític de convivència. Demanar el processament d’un bisbe perquè defensa aquest dret significa no tenir ni idea de quina és la missió que té en la seva diòcessi i, amb l’evangeli a la mà, és defensar els drets d’acord amb les paraules de Jesucrist quan ell diu jo sóc el bon pastor i conec les meves ovelles i elles em coneixen a mi i quan ve el llop estic disposat a donar la vida per elles. Una de les maneres de morir, en defensa dels seus fidels, és defensar els drets de persona davant d’imposicions polítiques que els marginen i violen. Els bisbes de Girona i Solsona no fan altra cosa que complir el seu deure de pastors de l’Esglèsia, exemple que força dirigents polítics haurien de saber fer amb la gent que els ha votat donant-els-hi poder. El diàleg esglèsia-política té un abast molt més ampli que l’econòmic i en aquest sentit els bisbes també tenen dret i deure de defensar els seus feligresos que econòmicament s’ho passen malament per culpa de la crisi creada per el poder económic i polític. Els objectius materials són deure de la política, no de la religió, encara que sort en té la política de com soluciona problemes la religió a Catalunya, catòlica i no catòlica. Dissortadament l’esglèsia, no sempre ha estat a l’alçada en aquest tema amb exemples que d’evangèlics no en tenen res i mereixen les sancions socials, com entitat d’objectius humans que és l’Esglèsia i totes les religions. Per altra banda cap dels dos bisbes, ans el contrari, afirma que les opcions contràries a la catalana siguin condemnables. Aquesta afirmació sí que és antievangèlica. La frase doneu al Cèsar alló que és del Cèsar i a Déu alló que és de Déu, marca prou bé el camí a seguir. El formar part d’un estat que defensa els drets humans no contradiu el dret de voler formar-ne un de nou perquè s’hi compleixen les condicions polítiques necessàries. Tan cristià pot ser un unionista com un independentista en el cas que comento. I precisament la religió pot aportar-hi molt perquè no es trenqui la convivència i les relacions humanes esdevinguin relacions creatives de pau universal. Aquest objectiu és un deure, no un dret, dels dirigents piolítics i religiosos. Catalunya cristiana o no será, diuen alguns, jo sóc cristià, però dic Catalunya religiosa o no será. I no em refereixo a les institucions sinò a la filosofia dels drets humans que camina de la mà amb la teología. Catalunya independent amb un humanisme modèlic és la base. La resta depèn de la gent.\nPublicat per Joan Sala Vila a 3:50 Cap comentari:\nEmmescarar el mural de la carretera de Cardedeu en defensa de Catalunya amb un Viva Espanya impotent, nocturn i provocador denuncia la feblesa dels seus autors que juguen amb una Marca Espanya que no es mereix aquest comportament. Personalment desitjo que Viva Espanya al costat d’una Catalunya Independent i amiga. No és amb males arts, de la banda que sigui, que es defensen els drets irrenunciables d’una nació. Sóc de les persones que amb una Catalunya Independent creuen que Espanya es retrobarà i será veritablement viva. La situac ió actual d’un enfrontament polític a l’estil del pitjor dels estils antidemocràtics porta a un trencament inevitable quan en un món globalitzador el respecte a les individualitats és bàsic i fonamental com es dedueix dels Pactes i Tractats internacionals signats per Espanya i que en relació amb Catalunya incompleix. Dissortadament el joc brut és massa sovintejat en política. Jo desitjo una Espanya viva, que compleixi els seus compromisos, que netegi la seva imatge corrupta i que els estaments institucionals siguin un model de funcionament polític democràtic. I en els moments que vivim és tot el contrari. Precisament el tema Jordi Pujol convida a reflexionar sobre com és i podría ser una Espanya viva. Estem davant d’un cas de corrupció d’un personatge català que esquitxa a institucions i persones espanyoles de primera fila.Avui llegia la denuncia de la ex d’un ministre de l’actual govern del PP que té fortunes en paradisos fiscals. Com actuarà La justicia estatal? Dimitirà, el faran dimitir? Casualment la notícia allargava la mà i arribava al President actual quan encara no ho era, però ja estava significat en el món de la política. Com es demostrarà que la llei és igual per a tothom. Aquesta segona notícia fa referència a la reunió de la presidenta del PP català amb la ex del fill de Jordi Pujol, reunió sembla ser preparada des de Madrid amb la intervanció d’un altre català. En total, embolica que fa fort. Quan jo escrivia que a Jordi Pujol li haurem d’agraïr la seva confessió pels resultats que vindran, hi havia qui em tractava de mal cristià, d’ensenyar “el plumero” independentista i altres fineses per l’estil. Humilment en aquest afer hi veig la punta de llança d’una possible regeneració política fins al punt que la Marca Espanya democràtica, creïble i digna no será possible sense la indpendènciaa de Catalunya, amb un veinatge just i verdader.\nLA PREPOTÈNCIA DINTRE I FORA DE CATALUNYA\nEstem vivint una etapa de la història en la que la prepotència hi juga un trist paper netament destructiu. Quan la corrent globalista sembla un alè d’aire fresc , tota l’alenada se’n va en orris perquè no és globalisme, no es construeix positivament la història i el paper de la desorientació s’esten amb gambades llargues. Les gambades de la prepotència són molt significatives, però penso que més en el costat dels nostàlgics que no en els progressistes, seguint la normativa del temps històric. La nostàlgia se sent forta quan els seus contraris pateixen un daltabaix, de l’ordre que sigui, sense recordar els propis i molt més greus i nombrosos. Nostàlgics de temps passats en que tot somreia, que eren saludats com personatges importants i alguns d’herois i que el temps amb els seus canvis ha programat una nova ordenació amb problemes per una banda i una altra.Ser nostàlgic d’un temps passat amb el que s’hi estava d’acord és un dret que cal respectar, però el respecte ha de ser mutuu i, a la vegada, racional. Un defensor, pel motiu que sia, de la dictadura o de la dreta més extrema, si és una persona com cal no tractarà mai de males maneres al que pensa diferent si és veritat que creu en el diàleg. I és una llàstima que postures totalment evangèliques practicades amb persones culpables de greus errades, en particular econòmiques, siguin qualificades barroerament maltractant a qui segueix al peu de la lletra la doctrina de l’evangeli de perdonar fins i tot als enemics. Personalment en les xarxes se m’ha tractat de mal cristià, de que se’m veu massa el llautò perquè sóc independentista en el cas del tractament que faig de Jordi Pujol. No es vol entendre l’expressió de que encara li haurem de donar les gràcies a l’expresident, al que es tracta de “xoriço”, perquè amb el reconeixedment de la seva culpa es poden destapar encara més els casos de corrupció espanyols des de Suàrez, Felipe Gonzàlez, Aznar, Zapatero fins els nostres dies. I si Jordi Pujol amb les seves declaracions destapa la política corrupta del país, malgrat merèixer la presó, li haurem de donar les gràcies. Ara tothom s’hi atreveix i es treuen els drapets bruts de Banca Catalana quan sembla ser que en aquells temps el Santander estava en les mateixes condicions i a un el van enfonsar i a l’altre enlairar. Perquè es parla tant de Jordi Pujol i es calla hipòcritament l’enriquiment fora mida de personalitats polítiques de primera línea. Perquè es critica tan Jordi Pujol i no es vol saber res dels 600 i escaig mulmilionaris que tenen fortunes en paradisos fiscals com ha denunciat la premsa estrangera. Demanem sí, responsabilitats a Jordi Pujol però també a tota la resta en la que hi ha noms molt assen yalats de l’alta política i economía. Nostàlgics de temps passats d’acord, però respectusos amb les corrents dels temps actuals. I molts nostàlgics no ho compleixen.Dissortadament alguns progressistes, tampoc.\nPublicat per Joan Sala Vila a 11:25 Cap comentari:\nLA INDISSOLUBLE UNITAT D’ESPANYA\nÉs una afirmació filosóficament il·lògica i històricament errònia. Un objecte format per diferents parts no pot ser mai indissoluble. L’aigua mentre es aigua i forma mars i oceans és una entitat però quan se separen els seus components, oxígen i hidrògen, deixa de ser aigua.És una llei natural que es compleix en tot el que és naturalesa i per tant també en la formació de nacions que ahir no eren, avui són i demà qui ho sap? El testimoni de la història també recolza el fet canviant i la mateixa història d’Europa ho confirma. La península ibérica és un bon exemple. En temps de l’imperi romà Hispania no era pas com l’actual. Portugal és un exemple de secessió, i l’estret de Gibraltar un altre. I en els dos qui políticament no va saber defensar aixó que en diuen “unitat indissoluble” van ser els polítics espanyols de l’època. Defensar la unitat indivisible entre en el món de les possibilitats com ho és també que alló que avui es u demá sigui dos. L’article II de la Constitució afirma: “La Constitució es fonamenta en la indissoluble unitat de la nació espanyola, pàtria comuna i indivisible de tots els espanyols, i reconeix i garanteix el dret a l’autonomia de les nacionalitats i de les regions que la integren i a la solidaritat entre elles”. No pretenc sentar càtedra però aquest article es recolza en una base que no és certa, segon que l’autonomia de les nacions no és respectada (les paraules tenen un sentit i man ipular-lo és demagògia), tercer que la llibertat és coaccionada, quart la justícia no és igual per a tothom, cinquè la igualtat és una quimera i el pluralisme polític queda molt bé per sortir a la foto. Aquestes darrers afirmacions responen a l’article 1,1 que diu: “Espanya es constitueix en un estat social i democràtic de Dret, que porpugna com a valors superiors del seu ordenament jurídic la llibertat, la justicia, la igualtat i el pluralisme polític.” Quin respecte es té al pluralisme polític en el Parlament Espanyol, quan puja a la tribuna un diputat de certes minories, un gran nombre de les majories s’absenta i no escolta. No voldria dir per despreci, però ho fan pensar. No parlem de la igualtat, que començariem i no acabariem. Quina llibertat té Catalunya pel seu dret a decidir? Constitucionalment, tota, políticament cap. I alló més significatiu ho trobem en l`’article 1, 1 del Pacto Internacional de Derec hos Civiles i Políticos, signat pel Rei D.Joan Carles I i publicat el 30 d’abril de 1976 en el BOE. Diu: “Todos los pueblos tienen el derecho de libre determinación. En virtud de este derecho establecen libremente su condición política”. I el 1,5 “ Los Estados Partes en el presente Pacto, incluso los que tienen la responsabilidad de administrar territorios no autónomos y territorios de fideicomiso, promoverán el ejercicio del derecho de libre determinación y respetaran este derecho de conformidad con las disposiciones de la Carta de la Naciones Unidas”. Com més penso en el dret natural dels pobles més convençut estic del dret natural, legal i polític de Catalunya d’esdevenir un estat independent i lliure. La història és una lliçó que legisla i fa jurisprudència.\nPublicat per Joan Sala Vila a 3:21 Cap comentari:\n“NO HI HA DEMOCRÀCIA SENSE LLEI”\nParaules del Sr.Mariano Rajoy a Soutomaior (Galizia). Penso que sí és possible democràcia sense llei, sempre que la democràcia sia verdadera i justa. Aquesta afirmació del President del Govern d’Espanya m’ha fet la següent consideració: quan la democràcia va ser instaurada a la pell de brau qui la va fer democràcia, una llei existent del règim franquista anterior? Per què el model demócrata és immediatament posterior al dictatorial. Amb afirmacions com aquesta i amb el possible respecte a la democràcia actual, hi ha lleis que semblen filles de la dictadura. Dissortadament, en democràcia, una majoria absoluta, massa sovint, es transforma en dictadura. Impossar el pensament d’una part concreta contra el pensament de les altres parts també concretes que formen el Parlament és un model absolutista, germà de la dictadura. Fer valer el pensament del partit majoritari com el representant autèntic de la veu de tot el poble és una manipulació. Tots els partits tenen la representació d’un nombre de ciutadans que creuen en ells i aquests ciutadans tenen veu. No crec lógic que una majoria pel sol fet de ser-ho ha d’imposar el seu vot, i molt menys quan es queda sola en les votacions. Crec que en el parlament les majories les haurien de representar el grups. Si en el parlament hi ha deu grups, la majoria hauria ser de sis i pensó més que la meitat més un no representa prou la veu del poble perquè en deixa fora a molta gent. Seria bo també, que en les votacions del Parlament hi tinguès pes el nombre de vots que ha tingut cada partit. Tecnològicament no és tan difícil i seria més proper a la veritat democràtica. A la vegada, per impedir absolutismes, la majoria hauria de ser per exemple de dos terços. Ja sé que aixó donaria més feina als parlamentaris i possiblement no es podrien absentar tant com fan en l’actualitat. Aquestes propostes les he pensades perquè el poder en una sola mà, mai és totalement creïble, ni just, ni verdader. La democràcia és quelcom molt important, és la veu del poble que els polítics una vegada l’han assolida, la callen. I resulta increíble que els governants se n’omplin la boca afirmant que el poble és la base del poder i que a continuació es fan lleis que obliden les veraderes necessitats d’una vida digna de moltíssima gent. Un govern que ho supedita tot en els presupostos i no té en compte que el subjecte de l’economia és la persona (no unes persones), com també ho és de la política, la religió, la cultura, la convivència i tot alló necessari per a una vida en dignitat, és un govern que no compleix les lleis més fonamentals que són la natural i la veu del poble. I a tot aixó, amb quina autoritat pot actuar si se li reconeixen incompliments de lleis nacionals i internacionals? Per altra banda cal recordar que les lleis positives són efímeres, com productes humans que són, i que canvien al ritme del temps i tot alló que avui és blanc demà pot ser negre. El que no pot acceptar-se d’una llei són els condicionants partidistes de certs sectors socials, polítcs, religiosos, económics. Una llei que fa olor de partidismes no és una llei vàlida i es pot desobeïr perquè es fa un bé a la societat, sobre tot a la més feble. I aixó fa que en certs moments la democràcia funcioni sense lleis escrites perquè la llei natural i la veu del poble regulen perfectament la convivència. Els polítics i els governants també están obligats a obeïr-les.\nPublicat per Joan Sala Vila a 7:48 1 comentari:


Solta | Loop : la volta al món per parts\nAnem a descobrir Eslovènia! →\nAquesta entrada s'ha publicat en 2017 Croàcia i etiquetada amb Croàcia. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


L’estudi sobre reutilitzar la roba que revoluciona la moda - Diari de Terrassa\nL’estudi sobre reutilitzar la roba que revoluciona la moda\nL’estudi pioner, fet per INTEXTER i una estudiant de l’ESEIAAT, ha analitzat les fibres que componen la roba i el benefici de la seva reutilització pel medi ambient\nDuplicar la vida d’una peça de roba suposaria una reducció del 44% dels gasos d’efecte hivernacle\n“Si poguéssim duplicar el temps de vida útil d’una peça de roba aconseguiríem una reducció del 44 % dels gasos d’efecte hivernacle que produeix el sector de la moda” assenyala Enric Carreras, director de l’Institut d’Investigació Tèxtil i Cooperació Industrial de Terrassa (INTEXTER) de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC).\nLa seva alumna i estudiant de la institució, Berta Rodríguez, ha basat el seu Treball de Fi de Grau en l’anàlisi pioner de les fibres que componen diferents peces de roba, tant de contenidors de recollida de residus tèxtils com de les grans marques comercials. Alhora, l’estudi ha analitzat la relació entre la roba reutilitzada i el medi ambient, amb resultats optimistes.\n550 kg de roba analitzada\nL’estudi ha analitzat les fibres que componen prop de 500 kg de roba. Entre els resultats obtinguts destaca que un 62% de les peces del total de roba usada aprofitable dels contenidors analitzats és reutilitzable i un 37% reciclable, i que el cotó i el polièster predominen com a fibra primària, amb un 80% en la roba reciclable i el 88% en la reutilitzable. Enric Carreras explica la prioritat de reciclar el cotó i el polièster: “L’estratègia de reciclat dels residus tèxtils post-consum hauria de centrar-se en la recuperació i el reaprofitament d’aquestes fibres, per ser el 80 %” comenta. Pel que fa a les principals marques, s’han analitzat unes 701 peces de vestir de Zara, H&M, C&A i Mango i 361 articles de roba de llar.\nL’anàlisi revela que el 66,8% de les peces de roba presenta una barreja de fibres, fet que limita molt notablement el seu potencial de reciclat. En canvi, només el 37,3% de les peces estudiades estan fabricades al 100% amb una sola fibra. En aquest sentit, l’INTEXTER conclou que cada quilogram de roba reutilitzada representa un estalvi de 25 kg de CO2, a diferència de les estimacions que fins ara proposava la UE que apuntaven a un estalvi de només 3,169 kg.\nTemes:Intexter, Sostenibilitat, UPC


Semi submergits en una mena de piscines còniques, els homes breguen amb la pesadesa d'aquestes pells carregades d'humitat i de l'olor que desprèn tot l'àmbit on es desenvolupa aquesta activitat. Es diu que hi ha nens que s'encarreguen de trobar a la ciutat els necessaris subministraments d'excrements i orines necessàries perquè la tintoreria no es paralitzi i, arribats a aquest punt, pel que sembla qualsevol ser viu que excreti, sòlid i líquid, serveix per a tal comesa. Altres explicacions suggereixen que l'orina humana és especialment apta, mentre que els excrements de gos són els més apreciats.\nAquest és una de les grans sensacions que percep un olfacte occidental quan visita llocs com aquest; però no hi ha dubte que la sola idea de pensar en les condicions de treball dels tenyidors de pells és, probablement, la sensació més impactant. De forma inevitable ens ve al cap la idea de si un de nosaltres podria o s'acostumaria a una quotidianitat com aquesta. No en tinc cap dubte, estic segur que sí, perquè l'ésser humà en el seu afany de subsistència en totes les èpoques, territoris i condicions ha vençut al llarg de la seva història dificultats gairebé sobrenaturals; dificultats que en ocasions, han començat amb una cosa tan simple o rutinària com anar cada dia el seu treball.\nIr a capítol: Anterior


Gala dels 1 de JCF\nDissabte 6 de maig, a la Pobla de Vallbona és va celebrar la primera edició de la "Gala dels 1" organitzada per Junta Central Fallera de València. En aquesta novedosa gala és van fer entrega dels guardons a les falles guanyadores del banderí a la Millor Falla de la localitat.\nNosaltres vam estar presents per arreplegar el Premi a la Millor Falla de Dénia 2017 gràcies al monument gran "T'ho Conte?". Amb els nostres artesans Palacio i Serra al capdavant i amb Javi i Laura, càrrecs 2017 junts a ells vam arreplegar el màxim guardó que atorga JCF a les Falles de Dénia.\nDes de aquestes línies donem l'enhorabona a JCF per aquesta novedosa gala a la que van assistir els mestres majors dels gremis d'artesans de València, Borriana i Alacant i la Fallera Major Infantil de València, i com no als nostres artesans Palacio i Serra que s'han endut un bon nombre de guardons en la mateixa.


Euqueri d'Orleans - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nsant Euqueri d'Orleans\nOrleans i la seva catedral\nOrleans (Centre, França)\n20 de febrer de 743\nSint-Truiden (actual província de Limburg (Bèlgica))\nProbablement, monestir de Sint-Truiden\nEuqueri o Sant Euqueri (Orleans, vers 670– Darchinium, actual Sint-Truiden, Regne Franc, 20 de febrer del 743), fill de Savaric bisbe d'Auxerre, fou bisbe d'Orleans al segle VIII.\nDe jove es va tancar a l'abadia benedictina de Jumièges o Inmiegues a Normandia on va passar sis o set anys fent pràctiques penitencials. Quan el seu oncle, que era bisbe d'Orleans va morir, el senat local el va nomenar bisbe de la ciutat i fou consagrat el 721.\nVa ser nomenat com a majordom de palau, càrrec que comportava el govern del regne. En l'exercici del càrrec, però, es va oposar a Carles Martell que havia confiscat propietats eclesiàstiques per lluitar contra els musulmans procedents d'Hispània. Després de la victòria a la batalla de Tours o Poitiers del 732, Carles va anar a Orleans i el 737 va enviar al bisbe a l'exili a Colònia.\nMés tard se li va permetre de retirar-se al monestir de Darchinium o Sint-Truiden on va morir el 20 de febrer del 743 per causes naturals. Dues germanes seves foren monges.\nFou declarat sant per l'església catòlica en data incerta.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Euqueri d'Orleans\nSaints.SQPN.com [consulta el 27/2/2009] (anglès)\nMagnificat calendar [consulta el 27/2/2009] (anglès)\nISNI: 0000 0004 5331 8266\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Euqueri_d%27Orleans&oldid=17683925»\nSants del Centre – Vall del Loira\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 oct 2016 a les 01:51.


Comunicat sobre el coronavirus 26/05/20 a les 14:30 - Ajuntament de Banyoles\nComunicat sobre el coronavirus 26/05/20 a les 14:30\nComunicat sobre el coronavirus 26/05/20 a les 14:30 La comissió de seguiment de l’evolució de l’emergència sanitària de l’Ajuntament de Banyoles, reunida de nou avui dimarts, ha acordat informar de les següents mesures davant de l’alarma sanitària decretada pel COVID-19: https://banyoles.cat/ajuntament/ajuntament/informacio-municipal/noticies/comunicat-sobre-el-coronavirus-26-05-20-a-les-14-30 https://banyoles.cat/ajuntament/ajuntament/informacio-municipal/noticies/comunicat-sobre-el-coronavirus-26-05-20-a-les-14-30/@@download/image/imatge secció coronavirus.jpg\nLa comissió de seguiment de l’evolució de l’emergència sanitària de l’Ajuntament de Banyoles, reunida de nou avui dimarts, ha acordat informar de les següents mesures davant de l’alarma sanitària decretada pel COVID-19:\n• Com a mesura excepcional per la crisi generada per la Covid-19, l’Ajuntament de Banyoles bonificarà el 50% de la matrícula a l’Escola Municipal de Música amb l’objectiu de fer més accessible a tothom el servei de l’Escola. El període de preinscripcions per al proper curs s’ha obert avui i es pot fer en línia a través del web www.emmb.banyoles.cat\n• D’altra banda, i amb la celebració del mercat setmanal demà dimecres, el mercat continuarà limitat als productes alimentaris i les parades es tornaran a distribuir entre la plaça de les Rodes, la plaça dels Turers i la plaça Major.\nTambé, com ja s’ha anat fent les darreres setmanes, es mantindrà la distribució de les parades per garantir-ne la separació i se senyalitzaran les parades per garantir que es mantinguin les distàncies entre clients i venedors. Tampoc es permetrà tocar els productes per part dels clients, si els marxants no faciliten guants d’un sol ús.\nBanyoles, 26 de maig de 2020


Per què guanyem? Per què perdem? | Federació Catalana de Ball Esportiu\nPer què guanyem? Per què perdem?\nSkating System, escrutini competicions\nAutor: Ferran Rovira\nFerran Rovira és un dels pioners del Ball Esportiu a tot l’estat, amb una amplia formació i experiència, tant en la seva vessant com a entrenador/professor com en la de formador de nous professionals.\nÉs col·laborador de la Federació Catalana de Ball Esportiu (FCBE), assessorant al Comitè Tècnic de la federació tant en aspectes tècnics relacionats directament amb les disciplines d’Estàndards i Llatins, com en temes relacionats amb l’escrutini de les competicions de ball en totes les disciplines, basat en el Skating System.\nCom a formador, ha impartit la matèria de Skating System en tots els cursos de Secretari i Director de Competició, organitzats per la FCBE impartits fins ara, amb la col•laboració de l’Escola Catalana de l’Esport (Secretaria General de l’Esport de la Generalitat de Catalunya).\nEn el seu Curriculum Vitae observem l’ampli espectre de la seva capacitació relacionada amb el ball esportiu, com a Tècnic Esportiu, Professor/Entrenador, Jutge, Chairman, Escrutinador, Directiu, ...\nAquesta publicació té com a finalitat familiaritzar als esportistes i simpatitzants amb l’escrutini de les competicions i, com diu el títol del treball, saber:\nDescarregar documentació (en català) (en español)


EL MUSEU DE L’ESCALA ORGANITZA DIFERENTS RUTES I TALLERS PER AQUESTA SETMANA SANTA - Museu de l'Escala\nEL MUSEU DE L’ESCALA ORGANITZA DIFERENTS RUTES I TALLERS PER AQUESTA SETMANA SANTA\nabr. 6, 2022 | Activitats\nPer aquesta Setmana Santa des del Museu de l’Escala s’ofereixen rutes i tallers amb el patrimoni de l’Escala com a protagonista.\nD’una banda el divendres 15 d’abril, a les 11h es realitzarà una visita guiada a l’entorn del molí de Sant Vicenç i tot seguit s’inaugurarà una placa dedicada a la història del molí. Després hi ha la possibilitat de fer un vermut, activitat opcional pagant un sulpement.\nEl preu de la visita sense vermut és de 5€. El lloc de trobada és el Museu de l’Anxova i de la Sal, avinguda Francesc Macià, 1. Reserva a inscripcions.lescala.cat\nL’endemà, dissabte 16, de les 9 a les 14.00, des del museu s’organitza una altra edició del Taller de Reconstrucció de Pedra Seca al camí de la Vilanera i les Corts amb l’Associació Prat Comú, on es continuaran fent els treballs de reconstrucció iniciats l’any passat. Aquesta activitat és gratuïta i el lloc de trobada és el Museu de l’Anxova i de la Sal. Reserva a inscripcions.lescala.cat\nD’altra banda el mateix divendres 16 d’abril,, per la tarda, a les 17.00h, es podrá seguir la Ruta pel barri vell i la casa de pescadors que consisteix en una passejada per conèixer l’essència de l’Escala més marinera i acaba a la Casa de Pescadors de Can Cinto Xuà, del segle XVIII. El preu de la visita és de 5€, el lloc de trobada és l’Alfolí de la Sal – Museu de l’Escala i cal fer reserva a inscripcions.lescala.cat\nLa darrera activitat que es proposa per aquesta Setmana Santa és el tradicional Taller de construcció de barquetes de suro on els més petits aprendran a construir una barqueta de suro aparellada amb vela llatina que es podran emportar. El preu de la visita és de 5€, el lloc de trobada és l’Alfolí de la Sal – Museu de l’Escala i cal fer reserva a inscripcions.lescala.cat\nPer a més informació: museu@lescala.cat o al 972 77 68 15\nTambé us podeu descarregar el cartell en PDF


Els polifenols són presents en molts aliments i ajuden a mantenir una bona salut | Wikimedia Commons\nEls polifenols dels aliments poden prevenir la inflamació en persones grans, ja que alteren la microbiota intestinal i indueixen la producció d’àcid indol-3-propiònic (IPA), un metabòlit derivat de la degradació del triptòfan pels bacteris intestinals i que té propietats antioxidants, neuroprotectores i antiinflamatòries. Així ho afirma un estudi publicat a la revista Molecular Nutrition and Food Research i dut a terme per un grup de recerca de la Universitat de Barcelona i del CIBER de Fragilitat i Envelliment liderat per la catedràtica Cristina Andrés-Lacueva, de la Facultat de Farmàcia i Ciències de l’Alimentació.\nUns compostos beneficiosos\nEls polifenols són compostos naturals probiòtics que ingerim principalment a través de fruites i verdures. Diversos d’ells tenen propietats antioxidants i antiinflamatòries conegudes, a més de la capacitat d’interactuar amb els bacteris de l’intestí i produir postbiòtics (com l’IPA) que incrementen els efectes positius en la salut. Cada cop hi ha més proves que el consum regular de polifenols pot contribuir a un envelliment saludable, especialment si són part d’una dieta sana, com la mediterrània, i s’associen a un estil de vida sa, amb activitat física regular i que exclogui el consum de tabac o alcohol.\nL’estudi mostra que la interacció entre els polifenols i la microbiota intestinal pot induir la proliferació de bacteris amb la capacitat de sintetitzar metabòlits beneficiosos, com l’IPA, amb propietats antioxidants, antiinflamatòries i neuroprotectores i que contribueix a millorar la salut de la paret intestinal. Així doncs, aquest compost contribuiria a la prevenció de malalties associades a l’edat i l’envelliment. “Si considerem els efectes beneficiosos de l’IPA, és important trobar estratègies fiables per promoure la producció d’aquest metabòlit”, Tomás Meroño, del Departament de Nutrició, Ciències de l’Alimentació i Gastronomia de la UB i el CIBERFES.\nEls polifenols són compostos de què cada vegada es descobreixen més efectes beneficiosos per a la salut | Universitat de Barcelona\nEn el marc de l’estudi, es va dur a terme una anàlisi per monitorar els nivells d’IPA al sèrum, a més d’analitzar la composició de la microbiota intestinal a la femta de cinquanta-un voluntaris majors de seixanta-cinc anys que van mantenir una dieta rica en polifenols (te verd, xocolata amarga i fruites com la poma, la magrana o els nabius) durant vuit setmanes.\nEls resultats indiquen que la dieta rica en polifenols va generar un augment significatiu dels nivells d’IPA a la sang, juntament amb una reducció dels nivells d’inflamació i canvis en els bacteris de la microbiota. Curiosament, no es van observar els mateixos efectes en voluntaris amb malalties renals, fet que podria explicar-se per la composició alterada de la seva microbiota. En aquestes persones, a l’inici de l’assaig es van trobar quantitats més baixes d’IPA. “Aquests resultats podrien ser clínicament rellevants, ja que els nivells baixos d’IPA s’han associat a una ràpida disminució de la funció renal i a la malaltia renal crònica”, detalla la catedràtica Cristina Andrés-Lacueva.\nAixí, una dieta rica en polifenols que incorpori aliments probiòtics com el te verd, la xocolata negra i algunes fruites com la poma, la magrana o els nabius podria augmentar la producció d’IPA a través de canvis en la composició de la microbiota. Aquest increment dels nivells d’un postbiòtic com l’IPA en persones grans podria ser beneficiós en retardar o prevenir malalties cròniques que perjudiquin la qualitat de vida.


Activitats i festes | COLLA GEGANTERA I GRALLERA DE BELLVÍS | Pàgina 2\nArxiu de la categoria: Activitats i festes\nActivitats i altres actes que celebrem\nReunió: viatge a Toulouse\nPublicat el 1 agost 2012 per bellvis\nEl mes d’agost va començar amb una notícia ben sonada. Els organitzadors del Festival Occitània ens van convidar a la Colla Gegantera de Bellvís a actuar a la cercavila que obre la festa. Si finalment hi anem, el pla … Continua llegint →\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Reunió: viatge a Toulouse\nPublicat el 27 juliol 2012 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Els Firals de Bellvís\nPresentació de la Trobada Comarcal\nPublicat el 23 juliol 2012 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Presentació de la Trobada Comarcal\nPublicat el 6 abril 2012 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Processó del Silenci\nPublicat el 7 gener 2012 per bellvis\nA la Colla Gegantera volíem donar el tret de sortida a l’any d’una manera ben divertida i original. I ho vam aconseguir. El dissabte 7 de gener vam celebrar una xocolatada per a tots els geganters de Bellvís. Els … Continua llegint →\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Envia un comentari\nConcert a l’Arreu\nPublicat el 17 desembre 2011 per bellvis\nEl dissabte 17 de desembre, alguns dels membres de la Colla Gegantera de l’Arreu i de la de Bellvís vam fer un concert per celebrar el Nadal i per mostrar a tots els assistents les cançons que havíem après aquest … Continua llegint →\nDurant l’ultim cap de setmana de juliol, com cada any des del 1996, al nostre poble s’ha celebrat la XVIa edició d’Els Firals de Bellvís. Aquesta festa, la més important després de la Festa Major, és la més representativa a … Continua llegint →\nPublicat el 4 juny 2011 per bellvis\nHi ha molta gent que ho diu, i és veritat. Els membres de la Colla Gegantera i Grallera de Bellvís no parem quiets. I és que el dissabte 4 de juny vam mudar els nostres gegants, gegantons, gegantets i capgrossos … Continua llegint →\nPublicat el 2 abril 2010 per bellvis\nFesta Major de Bellvís (2)\nPublicat el 26 octubre 2009 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Festa Major de Bellvís (2)\nPublicat el 24 octubre 2009 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Festa Major de Bellvís (1)\nPublicat el 4 octubre 2009 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Els Arcs\nPublicat el 15 agost 2009 per bellvis\nPublicat dins de Activitats i festes\t| Comentaris tancats a Mare de Déu d’Agost\nPublicat el 26 juliol 2009 per bellvis


La experiencia del voluntariado internacional: un cruce de culturas y de personas ¿oportunidad o con - Solidàries/ el CeDRe, Centre de Recursos per la Pau i la Solidaritat - Coordinadora d'ONG Solidàries\nLa experiencia del voluntariado internacional: un cruce de culturas y de personas ¿oportunidad o con\nEn aquest document volem aprofundir en els conflictes que afronten habitualment les persones voluntàries. Sovint, presentem aquests conflictes amb un tint intercultural. Hem volgut tenir una mirada oberta als conflictes en aquesta introducció, assumint que han estat, són i seran presents en la nostra vida quotidiana, per endisar-nos més endavant, amb certa especificitat, en el tema dels conflictes interculturals. En qualsevol cas, el nostre punt de partida és abordar la resolució dels conflictes des de la premisa no qüestionada de les vies pacífiques.


Adiestramiento Córdoba Centro Canino\nNucleo Villarrubia (Córdoba)\nLa Residencia(nucleo zoologico 021CO07004) esta dotada de 33 modulos segun raza(8m,6m,3m y 2m).Gestionada por Junta de Andalucia  Consejeria de Agricultura y Pesca.Vigilada y controlada 24h por guarda del recinto y ademas por Seguritas Direct con p ...\nLa Nostra Residència, Qualitat i dedicació... Amplies habitacions interiors amb aïllament tèrmic i terrassa exterior. Zones d´esbarjo de fins a 2000m2 per gaudir de la seva estància. Neteja i dessinfecció d´habitacions continua ...


Suspenen el tercer grau a Sànchez, Cuixart, Junqueras, Romeva i Forn\nTorra avisa l'estat espanyol que per dialogar cal que 'abans aturi l'hostilitat'\tTorra avisa l'estat espanyol que per dialogar cal que 'abans aturi l'hostilitat'\n[VÍDEOS] Els discursos contundents dels presos polítics a la porta dels Lledoners: 'En sortirem i guanyarem'\t[VÍDEOS] Els discursos contundents dels presos polítics a la porta dels Lledoners: 'En sortirem i guanyarem'\nÒmnium comença una ruta d'estiu a quaranta municipis per a reclamar l'amnistia dels presos polítics\tÒmnium comença una ruta d'estiu a quaranta municipis per a reclamar l'amnistia dels presos polítics\nLa fiscalia demana al jutge la suspensió immediata del tercer grau als presos polítics\tLa fiscalia demana al jutge la suspensió immediata del tercer grau als presos polítics\nWhatsApp s’implica en l'escàndol d’espionatge contra el president Roger Torrent\tWhatsApp s’implica en l'escàndol d’espionatge contra el president Roger Torrent\nLa CUP proposa l'expropiació de recursos sanitaris, la nacionalització de la indústria turística i més impostos als rics\tLa CUP proposa l'expropiació de recursos sanitaris, la nacionalització de la indústria turística i més impostos als rics\nEl TC avala la suspensió de Jordi Sànchez com a diputat al congrés espanyol\tEl TC avala la suspensió de Jordi Sànchez com a diputat al congrés espanyol\nLa fiscalia hi ha presentat un recurs en contra aquest mateix matí\nLa jutgessa de vigilància penitenciària 5 de Catalunya, María Jesús Arnau Sala, ha suspès el tercer grau a Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Oriol Junqueras, Raül Romeva i Joaquim Forn. Aquest matí, la fiscalia havia presentat un recurs contra la concessió del tercer grau per part dels serveis penitenciaris de la Generalitat, una decisió que es va prendre d’acord amb les juntes de tractament de les presons, que van donar el vist-i-plau perquè tots els presos polítics dormissin fora de la presó entre divendres i dilluns. La fiscalia també ha recorregut contra el tercer grau de Carme Forcadell, però la decisió depèn d’un altre jutjat de vigilància penitenciària i encara no s’ha fet pública.\n‘Ens tenen molta por’: Els presos reaccionen a la suspensió del tercer grau\nAra per ara, no hi ha hagut recurs contra el tercer grau de Dolors Bassa, de Jordi Turull ni de Josep Rull, però tots tres compten que és qüestió d’hores que hi hagi recurs i també els suspenguin el tercer grau.\nEls presos polítics afectats per aquesta decisió queden, de moment, sense el 100.2 i sense tercer grau i, per tant, sense la possibilitat de sortir durant unes hores o uns dies. Avui tots ells han anat rebent la trucada des dels Lledoners perquè hi vagin entrant, ara ja sense permisos ni règim obert.\nFins ara, aquesta jutgessa de vigilància penitenciària havia desestimat els recursos de la fiscalia contra l’aplicació del 100.2 als presos, que significava un règim obert dins la classificació en segon grau. Però segons que va establir el Tribunal Suprem espanyol la setmana passada, ara n’hi ha prou amb un recurs de la fiscalia per a suspendre cautelarment qualsevol mesura que s’interpreti que afecta la qualificació penitenciària dels presos o la concessió de la llibertat condicional, o que signifiqui l’excarceració.\nSegons que ha informat el TSJC, les defenses dels presos poden presentar un recurs contra aquesta decisió en un termini de tres dies.


Appartamenti a Lecce (Provincia) - Pagina 16 | Barbarhouse\nAppartamenti a Lecce - Pagina 16\nPagine:\t<< Inizio < Prec. 6 ... 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 Pross. > Fine >>