La Fundació Nexe premia la tieta d'una nena sorda que ha creat una joguina especial per a ella.\nCristina Garcia, juntament amb Marc Sanclimens i Albert Comaposada, va crear una joguina per a nens sords i fa unes setmanes va guanyar el tercer concurs de “Productes de suport i solucions de baix cost” organitzat per la Fundació Nexe. Una fundació que dóna suport i treballa a favor de la infància amb pluridiscapacitat i les seves famílies.\nSe’ls hi ha atorgat el Premi Discubre per la creació d’un ninot amb un LED, que s’encén amb la veu i està pensat per una etapa molt inicial dels nens que neixen sords.\nLa Cristina és tieta de la Mar, que té 2 anys, és sorda profunda i sovint l’acompanyava a les sessions de logopèdia. Durant el primer any de vida de la Mar, i tots els nens diagnosticats precoçment (abans dels 6 mesos) amb hipoacúsia profunda, acudia a la logopeda per desenvolupar les àrees del cervell necessàries per al llenguatge parlat. Amb aquesta teràpia es volia evitar que la Mar perdés la capacitat d’emetre veu voluntàriament.\nLa Cristina, a còpia de veure els exercicis que la professional feia amb la seva neboda i el material amb què treballava, se li va encendre la bombeta! (mai més ben dit). Va pensar que es podia crear una joguina, ben atractiva pels petits, que reaccionés perceptiblement davant la seva veu.\nAutomàticament va saber a qui recórrer perquè l’ajudessin amb la part més tècnica de la seva idea. El Marc Sanclimens i l’Albert Comaposada són companys de feina de la Cris i aleshores ja estaven involucrats amb projectes semblants al que ella els hi volia proposar. Aquests de seguida van veure clar com portar a terme la idea de la Cris i tots 3 es van posar a treballar sobre el disseny d’un prototip.\nEl nino que van escollir fou el MIC, per la seva popularitat entre els més petits. El dispositiu que converteix el MIC en un ninot autònom i intel·ligent està integrat per diferents elements:\nEl micro s’ha ubicat a la panxa del MIC perquè quedi a l’alçada de la boca de l’infant i rebi més fàcilment l’emissió de veu.\nEl LED vermell, tot i que en un primer moment es va ubicar a la zona dels ulls, finalment es va fer que sortís de la punta del nas del Mic perquè fos més visible.\nA la capsa de piles amb interruptor s’hi pot accedir des de l’esquena del nino, on s’ha incorporat una cremallera per a més seguretat.\nLa placa de circuit imprès Arduino rep el so vocal de l’emissor i dóna l’ordre al Led perquè s’encengui de forma sincronitzada i al ritme de la veu de l’emissor. Perquè això fos possible el Marc i l’Albert van dissenyar un programa a través de la plataforma d’Arduino que dóna les instruccions necessàries per aconseguir l’efecte desitjat.\nArduïno és una placa de circuit imprès simple basada en el microcontrolador de codi obert provinent de la plataforma de codi obert Wiring amb l’objectiu de fer més simple i accessible el disseny de circuits electrònics amb microcontroladors.(…) Es pot utilitzar per desenvolupar objectes interactius autònoms. (segons Wikipèdia)\nL’objectiu és incentivar a l’infant sord a continuar emetent sons gràcies a la reacció del MIC. Els nens que pateixen sordesa fan sorolls de forma innata, però de mica en mica deixen de fer-ho perquè no se senten a ells mateixos. Els exercicis amb el MIC, a banda d’altres pràctiques terapèutiques, ajuden a mantenir aquesta capacitat fins que reben l’implant coclear (aproximadament en complir un any).\nL’implant coclear és un producte sanitari implantable actiu d’alta tecnologia que consisteix en un transductor que transforma els senyals acústics en senyals elèctrics que estimulen el nervi auditiu. Aquests senyals són processades mitjançant les diferents parts que formen l’implant coclear, algunes de les quals es col·loquen a l’interior del crani i altres a l’exterior. Ajuda a les persones a escoltar i pot ser utilitzat per persones sordes o que tinguin moltes dificultats auditives. No és el mateix que un audiòfon, ja que és implantat quirúrgicament i funciona de manera diferent. (Segons Wikipèdia).\nÉs una eina de treball i no pas una joguina, en primer lloc perquè tal com diu la Cristina, han agafat un ninot, l’han obert, li han incorporat un dispositiu i una cremallera. Però no ha passat cap normativa, per tant, no s’atreveix a titllar-ho de joguina.\nD’altra banda, tal com està actualment, és indispensable que el nen el manipuli amb la supervisió d’un adult. Ja que l’activació del dispositiu no és tan rigorosa com caldria i la llum es podria encendre amb un cop o, fins i tot, amb el soroll ambiental.\nTot i així alguns professionals ja s’han interessat pel projecte: Una escola els hi ha encarregat tres exemplars i la logopeda de la Mar ha incorporat el MIC en el seu material de treball.\nLa Cristina, el Marc i l’Albert han rebut el Premi Discubre com una bona oportunitat per donar a conèixer el seu projecte. És la tercera edició d’aquest premi i la categoria a la qual s’han presentat va dirigida a familiars de persones amb diversitat funcional.\nEl Premi Discubre és una expressió més del moviment Maker. Perquè no sempre existeix la solució comercialitzada, potser la que hi ha no s’adapta exactament a les teves necessitats o està fora del teu abast pel seu preu elevat.\nLa Cristina explica que el què els satisfà més del premi és la seva filosofia de compartir coneixement i fer arribar aquest coneixement de forma gratuïta als que ho poden necessitar. Quan es van presentar com a candidats del premi ja sabien que en cas de ser guanyadors haurien d’elaborar unes instruccions per a tothom qui es volgués fer el seu propi ninot. Aquest manual d’instruccions es publicarà pròximament, juntament amb l’enllaç per descarregar-se el programa de l’Arduino, sota llicència Creative Commons al catàleg d’idees del Centre de Recursos per a la Pluridiscapacitat de Nexe Fundació.\nLa seva aspiració és que algun productor de joguines s’interessi pel projecte i vulgui fabricar-lo. D’aquesta manera es podrien solucionar algunes mancances de la versió actual i compliria totes les garanties de seguretat pels seus usuaris.\nVols saber si les visites al logopeda queden cobertes per l’assegurança mèdica?\nAquest darrer any algunes companyies han ampliat cobertures en tractaments logopèdics. Deixa’ns el teu correu si vols més informació.\nTags: Assegurança mèdica, Fundació Nexe, hipoacúsia, joguina, logopeda, Sords, veu voluntària\nCategories: Bebès, Bloc, Fills, Salut\nEntrada anteriorL’hort urbà és cultivar en família\nSegüent entradaAcabes de tenir un bebè? Guia de supervivència pel postpart


Temporada Alta Iberoamèrica tanca la seva vuitena edició amb més de 9.100 espectadors i més d’un 70% d’ocupació a les tres subseus: Buenos aires, Lima i Montevideo - SIESTV\n29 febr. 2020 Temporada Alta Iberoamèrica tanca la seva vuitena edició amb més de 9.100 espectadors i més d’un 70% d’ocupació a les tres subseus: Buenos aires, Lima i Montevideo\nS’han pogut veure 59 funcions d’un total de 21 muntatges diferents, entre els quals hi ha 3 produccions catalanes i elTorneig de Dramatúrgia Transatlàntic, que s’han organitzat amb el suport de l’Institut Ramon Llull i la Fundació SGAE, entre d’altres\nPosted at 05:45h in Cultura, Escenaris by siestv\nRedacció.- Temporada Alta Iberoamèrica tanca la seva vuitena edició amb més de 9.100 espectadors i més d’un 70% d’ocupació. Al festival, que s’ha celebrat de l’1 al 21 de febrer a les ciutats de Buenos Aires, Lima i Montevideo, s’hi han pogut veure 59 representacions d’un total de 21 muntatges de teatre, dansa contemporània i experimental, creació contemporània, circ i noves dramatúrgies procedents de Catalunya, Espanya, Xile, Portugal, Mèxic, França, Veneçuela, Itàlia, Bèlgica i Alemanya, així com de les tres nacionalitats amfitriones: Argentina, Perú i Uruguai.\nAl llarg de les vuit edicions del festival, Temporada Alta Iberoamèrica ha anat creixent any rere any i, amb aquestes xifres, es consolida com a plataforma per a la internacionalització de l’escena catalana a l’Amèrica Llatina i com a punt de trobada i d’intercanvi entre artistes dels dos costats de l’Atlàntic.\nUn total de 2.000 espectadors han vist les produccions catalanes que s’han presentat al festival: Kassandra, el monòleg escrit per Sergio Blanco i protagonitzat per Elisabet Casanovas, que compta amb la direcció de Sergi Belbel i la producció de Temporada Alta 2018 i el Teatre Nacional de Catalunya; A.KA. (Also Known As), l’obra de Daniel J. Meyer amb Albert Salazar com a protagonista; i Hasta agotar existencias (Ensayando para que la muerte de mi madre no me pille desprevenida). Els tres muntatges catalans s’han pogut veure a la sala Timbre4 de Buenos Aires, el Teatro AF Miraflores de Lima i la Sala Verdi de Montevideo, i han exhaurit entrades en diverses funcions.\nGràcies al suport principal de l’Institut Ramon Llull, Temporada Alta Iberoamèrica ha permès que una quarantena d’artistes i espectacles catalans hagin viatjat a l’Amèrica Llatina des de la primera edició del festival.\nLa dramaturga argentina Valeria di Toto va proclamar-se guanyadora del VIII Torneig de Dramatúrgia Transatlàntic amb el text Lo cotidiano, mentre que la mallorquina Laura Gost va quedar-se a les portes de la victòria amb el text Matar al padre. Les dramaturgues Laura Gost i Concha Milla, guanyadora i finalista del Torneig de Dramatúrgia Catalana que es va celebrar en el marc de Temporada Alta 2019, a Girona, van viatjar a Buenos Aires per participar al Torneig de Dramatúrgia Transatlàntic i competir amb els argentins Valeria di Toto i Benjamín Gáfaro, guanyadora i finalista del Torneig de Dramatúrgia Argentina.\nEl Torneig de Dramatúrgia Transatlàntic, que forma part de la programació de Temporada Alta en Buenos Aires (TABA), ha estat organitzat per Temporada Alta, la sala Timbre 4 i la col·laboració de la Fundació SGAE. A la capital argentina també s’han organitzat diferents activitats paral·leles, com workshops, xerrades i taules rodones, a les quals també hi han participat Laura Gost i Concha Milla.\nAltres propostes escèniques internacionals\nPer als tres països amfitrions, Temporada Alta Iberoamèrica suposa una oportunitat d’intercanvi de programacions i l’ocasió de programar en xarxa propostes que arriben tant de Catalunya com de la resta d’Europa. El que va començar sent una petita mostra de teatre català a Argentina, gràcies a la vinculació del festival català amb Timbre4 i el seu director Claudio Tolcachir, ha esdevingut un festival amb programació internacional. D’Uruguai, s’ha pogut veure la proposta Terrorismo emocional, de Bruno Contenti; de Perú, una història sobre el plaer de les petites coses de la Compañía Animalen amb el títol Solo cosas geniales; i la programació provinent d’Argentina ha inclòs Perdón, un espectacle del Duo Sutottos, i Que todas las vaquitas griten mu, de Grupo Mínimo. També s’han presentat el muntatge mexicaà de Mariana Villegas Este cuerpo mío i Josefina la gallina puso un huevo en la cocina, espectacle de la reconeguda companyia mexicana Vaca 35, que es va poder veure l’any passat a la cartellera teatral barcelonina. A més de les tres produccions catalanes, una altra de les apostes de Temporada Alta ha estat Parias, el darrer espectacle de l’aragonès Javier Aranda. També s’han pogut veure propostes d’altres països iberoamericans, com Xile i Veneçuela, i europeus, com Portugal, Alemanya, França, Bèlgica i Itàlia.\niberoamerica, temporada alta


El temps. Hui i últims dies: Vimianzo - Resúmenes diarios anteriores - Gràfiques - tmax - Agència Estatal de Meteorologia - AEMET. Govern d'Espanya\nActualitzat: dissabte, 27 de novembre 2021 15:00 (hora oficial)


Sender GR-3 | Sant Bartomeu del Grau\nEl GR-3, és un sender de gran recorregut, que passa per Sant Bartomeu recorrent diferents camins del poble. Travessa el terme municipal de Sant Bartomeu de nordest a sudoest.\nSender de gran recorregut que, en el seu pas per Sant Bartomeu del Grau, transcorre per diversos camins del municipi.\nEl tram 4 (GR 3TR4 va dels Munts a Sant Bartomeu passant per Santa Llúcia i Santa Perpètua; és previst que el recorregut es faci en 6 hores 15 minuts; la distància és de 27,000 metres. El tram 5 (GR 3TR5 va de Sant Bartomeu a l'Estany per Alboquers, les Oliveres i Bojons; la durada prevista és de 6 hores 25 minuts; la distància és de 26,160 metres.\nEs tracta d'un recorregut circular que s'inicia i acaba a la ciutat de Lleida. Bona part del recorregut està en procés de realització, en part està senyalitzat i publicat. Els trams actualment realitzats van de Vidrà a Vallbona de les Monges. Pel que fa a Sant Bartomeu es disposa de la publicació del tram 5 (GR 3TR5).\nL'itinerari sencer del GR-3 és: Lleida, Balaguer, Castelló de Farfanya, Àger, Tremp, la Pobla de Segur, el Pont de Suert, Gerri de la Sal, Solans, Castellbó, la Seu d'Urgell, Bescaran, Arànser, Lles, Prullans, Bellver de Cerdanya, Talló, coll de Pendís, refugi Font del Faig, Gréixer, refugi Rebost, Castellar de n'Hug, Montgrony, Campdevànol, Ogassa, Sant Joan de les Abadesses, Vallfogona, Vidrà, Sant Quirze de Besora, Els Munts, Sant Bartomeu del Grau, l'Estany, Moià, Navarcles, Sant Fruitós de Bages, Manresa, Fals, Cardona, Solsona, Ponts, Agramunt, Tàrrega, Verdú, Guimerà, Vallbona de les Monges, les Borges Blanques i Lleida.\nS'hauria de vetllar per què el recorregut que transcorre dins el terme, estigués en bones condicions i ben senyalitzat. Es troba en un bon estat de conservació.\nPer a obtenir informació dels senders de gran recorregut (GR), de petit recorregut (PR) i de senders locals es pot consultar la pàgina del servei d'informació de senders de l'Associació Catalana de Senderisme.\nInformació extreta de la Fitxa 141\nDarrera actualització: 18/04/2008


Resum biogràfic de Robespierre | /home/anouk\n« 3 cuentos de Chéjov\nResum biogràfic de Voltaire »\nPolític de la Revolució francesa que va instaurar el règim del Terror (Arras, Artois, 1.758 – París, 1.794).\nProcedent de la petita noblesa del nord de França, es va fer advocat i va freqüentar el cercles literaris filosòfics de la seva ciutat a 1.780, d’on va rebre fortes influencies democràtiques.\nQuan Lluis XVI va convocar els Estats Generals, va ser elegit per representar el Tercer Estat d’Artois, i quan es va convertir en l’Assemblea Nacional va posar en marxa la revolució francesa (1.789).\nEs va convertir en defensor de les idees lliberals y democràtiques més avançades. Tot i aixo, no semblava sostindre idees republicanes fins la deslleialtat a la constitució del rei, llavors si que va ser un dels promotors de l’execució de Lluis XVI i la instauració de la República.\nVa ser un del membres més destacats del Jacobins, el partit més radical, on va recolzar el mantenir la pau amb nacions estrangeres. Les masses parisines estaven amb Robiespierre, i el 1.793 el van portar al poder, desprès d’ arrebatar-li a Danton.\nVa instaurar una dictadura per mantindre la revolució.\nUna coalició de diputats de diverses tendències va obtenir de la Convenció l’arrest de Robespierre i els seus col·laboradors en el Comitè, en una turbulenta sessió en la que es va impedir parlar als acusats.\nJutjat pels seus propis mètodes, va ser guillotinat juntament amb 21 dels seus partidaris a la plaça de la Revolució, posant fi al Terror i donant pas a un període de reaccions moderades.\nThis entry was posted on 6 marzo 2014 at 6:06 am and is filed under /home/anouk/antropop with tags biografia, català, danton, directori, divagaciones..., escola, frança, girondins, guerra, historia, jacobins, París, revolucio, robespierre, terror.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.\nUna respuesta to “Resum biogràfic de Robespierre”\n11 octubre 2016 a 6:39 pm\nlliberals y democràtiques no y si no i


Novedades | Eidelsztein Alfredo – Psicoanalista, Buenos Aires, Argentina\nDiferents posicions psicoanalítiques davant del sexe, la sexualitat i el gènere.\nSegons Sigmund Freud la normalitat del procés de maduració de cada individu consisteix en la confluència de la identitat de gènere amb la seva biologia – ell va sostenir: “l’anatomia és el destí”-; així allò normal i esperat és que l’home sigui mascle i la dona femella; reconeix que no sempre succeeix així però aquest seria el procés d’evolució ideal per a tot individu en qualsevol societat i cultura.\nEntrevista a l’Alfredo Eidelsztein 2 de juliol de 2021\nBon dia, bona tarda. Benvingut Alfredo Eidelsztein al grup d’APOLa Internacional a Barcelona. I farem una presentació breu.\nEl doctor Alfredo Eidelsztein, psicoanalista, llicenciat i doctor a la Universitat de Buenos Aires, docent per més de trenta anys.\nFundador i director de la societat psicoanalítica d’Apertura amb disolució el 2018. I, fundador i president de la societat psicoanalítica Apertura para Otro Lacan, APOLa.\nAutor de diversos llibres traduïts a l’anglès, italià i portuguès. “Modelos, Esquemas y Grafos en la obra de J. Lacan”, que se ha reeditat. “El grafo del deseo”. “Estructuras Clínicas a partir de Lacan. Volumen I y II”. “La Topología en la Clínica Psicoanalítica”. “Otro Lacan”. “El origen del sujeto en Psicoanálisis”. I en col•laboració amb altres, l’article i text de “La pulsión respiratoria en Psicoanálisis”.\nEn aquest espai, el qual és un espai de discussió, de debat que hem organizat a Barcelona, tenim la particularitat, el privilegi de discutir. I avui poder establir un treball amb l’Alfredo Eidelsztein a partir dels nostres PIC que cada membre hem començat segons els plantejaments del PIC d’APOLa Internacional que estan traduïts al francès, anglès, portuguès, italià i català. Els quals ens permetran després desplegar diferents punts d’un programa sobre el PIC a partir de les nostres pròpies preguntes.\nKarla Fuenzalida: En un vídeo que és un extracte d’una presentació de Federico Ludueña sobre el 8M a la sociedad psicoanalítica Apertura, el 2018, hi ha una intervenció teva, on fas una crítica al feminisme (o a un feminisme?). Avises (com ho va fer Lacan respecte del maig francès) que podria tractar-se de “desenganyades que s’enganyen”. I planteges que caldria introduir una categoría – com ara la de geni de la llengua-.\nMés enllà de puntualitzar que de la mateixa manera que no hi ha “la psicoanàlisi” tampoc no hi ha “el feminisme”, em semblaria interessant reprendre el teu argument, ja que ens podria permetre revisar algunes qüestions d’(anti)ontología en psicoanàlisi i alhora contribuir al debat a l’interior mateix dels feminismes.\nEn aquest context planteges que en criticar el “patriarcat”, el feminisme confondria una certa manera histórica i occidental de manifestar-se l’ordre simbòlic amb l’ordre simbòlic mateix.\nTal i com ho treballes en el teu llibre “Otro Lacan” entenc que Lacan insisteix molt en no donar a l’ordre simbòlic un estatut ontològic. Tanmateix, em sembla que hi ha moments en que les nocions d’Ordre simbòlic, Llenguatge o Estructura empenyen a l’ésser (especialment quan es diu una cosa així com “l’Ordre simbòlic mateix” com si fos en sí, sense Altre).\nA Peut-être à Vincennes Lacan planteja que la Psicoanàlisi ha aportat a la lingüística lalangue, i diu: “(…) que no existeixen llengües que no siguin sota el modus de vides particulars, això és la lalangue (…)” I en el Seminari 20 assenyala el següent: “Si vaig dir que el llenguatge és allò com la qual cosa l’inconscient està estructurat, és de ben segur perquè el llenguatge, en primer lloc, no existeix. El llenguatge és allò que es procura saber respecte de la funció de lallengua.”(Paidós 167)”\nEm pregunto si, allò que anomenes “una certa manera històrica de manifestar-se l’ordre simbòlic” es podria pensar aquí com alguna cosa de l’ordre d’això que Lacan en diu lallengua i què té a veure amb “la manera de vides particulars”? o bé podria tenir a veure amb alguna cosa de l’ordre del discurs que també dóna la idea d’alguna cosa “particular” i per tant d’un ordre en el que sí que es podria incidir -fent algun tipus de càlcul- a la manera com es faria en una anàlisi potser?\nAmb aquests elements en joc, com podem pensar el Llenguatge, l’Estructura o l’Ordre simbòlic mateix d’una altra manera que com una categoria de l’Universal? Ja que allí ja hauríem tornat a l’ontologia. Quin altre tipus de relació és possible establir entre aquestes categories que no ens obligui a la clàssica oposició binaria entre allò particular i allò Universal? Podria ser que l’anàlisi d’aquestes qüestions ens ajudi a resoldre el problema de la disjunció lògica que molt sovint es planteja entre estructura i història? Atès que sembla que aquesta disjunció només permet moure’ns entre el nihilisme de l’estructura i diverses formes d’ideologies llibertàries que finalment tampoc són sense un Déu.\nAlfredo Eidelsztein: El primer sobre el que vull avançar és que considerant-me jo – per exemple, és una manera de plantejar-ho – un intelectual que está absolutament a favor de la recuperació de drets equitatius de tots els grups postergats, per exemple, les dones -no necessàriament minoritaris, perquè les dones són majoria en la població mundial-. Aquest és un cas de postergació de majories, les dones són com el 51% de la població mundial -o afrodescendentes o bé un altre grup-. Com a intel•lectual, estant a favor d’aquesta recuperació de drets equitatius, el millor és criticar-los. O sigui que la funció del intel•lectual és criticar a aquells als qual sosté, defensa, proposa. La desgràcia d’aquests moviments és quan els intel•lectuals que participen d’ells es dediquen a defensar-los i llavors els problemes creixen, creixen, creixen fins que es converteixen en la desgràcia d’aquests moviments. És el que va passar per exemple amb els comunistes i Stalin, que en comptes de procedir a la sistemàtica crítica que mereixia J. Stalin, es van dedicar moltíssims, potser la majoria, a defensar-lo. Perquè si critiques la Unió Soviètica llavors defenses a EEUU, i llavors s’armen els dos diables i un ha d’escollir. La meva impressió és que aquesta és una falsa, una mala posició del intel•lectual. Amb la qual cosa, òbviament, jo em dedico a criticar no als maxistes o patriarcals, sino al feminisme que és un moviment que cal cuidar. En aquest sentit, allò que proposava, que no está clarament explicitat a la teva pregunta, és el problema de fins on pot un grup direccionar tota la societat? Un grup conscient, conscientizat, ideològicament desenvolupat, “illuminati”, sants, el que sigui com un grup, un petit grup habitualment. A la modernitat també, els moviments socials, polítics, religiosos habitualment estan dirigits per petits grups. Com poden dirigir a la sociedad cap allà on ells volen i proposen? No dic que no puguin incidir, un pot incidir, tots incidim i els grups políticament poderosos -per exemple- incideixen molt. Això no vol dir que duguin el vaixell al port que es proposen, un cas típic és la Unió Soviética, va ser la revolució més exitosa – després del cristianisme-, la més exitosa en la transformació de la societat. Mitja Europa i més estaven sent dirigides per partits comunistes. El partit comunista estava destinat a la dissolució de les classes socials, no només a recuperació de la plusvàlua per part del proletariat, sino que l’estat del comunisme era sense classes socials, i finalment, va acabar produint una nova classe social que va ser la burocràcia soviètica. Un resultat paradoxal. O el moviment originat per Jesús d’expulsar els mercaders de la porta del temple, i un mateix llegeix sobre els tresors del vaticà i diu “bé, aquí s’ha produït una desviació evident en el movimient!”. I l’altra qüestió importantíssima és el moviment que tendeix a l’entorn del feminisme al domini de la llengua, a transformar la llengua en un llenguatge -per exemple – inclusiu. L’altre dia, vaig escoltar una conferència on s’exposava sobre “la cuerpa”, “la cuerpa” de la dona que té “la ovaria”. Bé, allò que jo proposo com a intel•lectual és que si et poses com a Amo de la llengua, pots incidir òbviament sobre la llengua, però, on et du això? Això és sobre el que jo avisava. Per exemple també el moviment del maig francès, on pràcticament tots els intel•lectuals comunistes, maoistes, trotskistes que van dirigir el moviment van acabar sent funcionaris de govern o assessors d’empresa. El maig francès va ser importantíssim però cap a on va ancorar el vaixell? I, respecte de la teva pregunta sobre si proposant simbòlic, imaginari i real; ordre simbòlic, llenguatge, estructura, no s’estava proposant un universal i, llavors, un discurs ontològic o ontologizant. Agafaré aquesta part de la pregunta. Proposo pensar així: primer distingir una mica els termes, en un sistema mínim, podríem dir “el inconscient estructurat com un llenguatge”. Llenguatge, el llenguatge, els llenguatges, no sé si hauria de dir “les llenguatges”, no sé on acabarà, ja ho veurem. Però ara per ara jo parlo en llenguatge no inclusiu i dic, el llenguatge és un concepte abstracte, no hi ha res que sigui “el llenguatge” com no hi ha res que sigui “la matemàtica”, és un concepte abstracte però no respon a res, excepte dins d’una disciplina científica com la lingüística, per a pensar certes qüestions. Després, sí que existeixen llengües: l’español, el català, l’euskera, no sé com es pronuncia euskera, si porta accent o no, un accent en la seva pronunciació, jo només ho he llegit, no he sentit parlar euskera. I aquests són llenguatges. La llengua sería el concepte abstracte que respondria per a pensar les llengües. Perdó, l’inconscient estructurat com un llenguatge. El llenguatge és el concepte abstracte, després existeixen les llengües: l’español, el català, l’euskera. Ara bé, les llengües poden ser estudiades des de diferents perspectives. Poden ser estudiades per la neurobiología, poden ser estudiades per la lingüística i també poden ser estudiades per exemple per la psicoanàlisi. Si són estudiades les llengües per la psicoanàlisi, les seves formes d’existència només, és lalangue, una cosa així com la llengua tot junt: lalangue. Això és en existències particulars que no corresponen a individus, sino que corresponen a una certa localització d’individus i històries des de la perspectiva de lalangue. En psicoanàlisis seria un cas: en el cas A, mare volia dir això, pare volia dir allò, família volia dir allò altre, dona volia dir això. En un cas! En aquest cas la llengua té una existència de lalangue, però no per això podem negar que existeix la lingüística, la lingüística comparada que pot dir que els articles femenins i masculins en español tenen una forma d’existència i en anglès potser és una altra cosa. Això també perfectament es pot dir sobre les llengües. Des de la perspectiva de la psicoanàlisi les llengües no existeixen. A mi cap pacient em parla en español -si jo atenc en español -. Jo intento establir per a aquest cas que va més enllà del pacient i de mi mateix, intento establir lalangue. Després hi ha el discurs que és una altra categoria. Des de la perspectiva del discurs, que és una altra categoria. Des de la perspectiva del discurs allò que es planteja és que només – donat un context establert – es pot establir qui parla i què diu, els psicoanalistes habitualment d’això n’hi diuen “sota transferència”, però és un problema, perquè els psicoanalistes “sota transferència” volen dir que el pacient estima l’analista, és l’amor de transferència. En la lògica del sentit de Lacan en una sessió, allò que és material de la sessió, qui ho diu? qui diu el que es va dir? és allò que surt de la boca del pacient i que es grava en una gravadora? O això requereix d’una interpenetració de l’analista que estableix allò que es diu? I d’altra banda allò que es diu no és el mateix si es diu avui, ja que ahir vam dir alguna cosa que modifica allò que voldrà dir, allò que diem avui i també el que és dir-ho en aquest context. Dir-ho en aquest context no és el mateix que dir-ho fora d’aquest context, Moltes vegades ocorre que s’estableix alguna cosa en sessió que l’analitzant queda molt sorprès amb allò que es va treballar en sessió que va amb la seva família, amb el seu grup, amb qui sigui, explica la sorpresa d’allò que es va dir en sessió i algú del seu entorn li diu “però si jo ja t’ho vaig dir deu vegades, això mateix t’ho vaig dir deu vegades”, bé però en el context de la sessió és el context de discurs. D’això se’n diu anàlisi de discurs. Llavors tenim psicoanàlisi, tenim lingüística i tenim anàlisi de discurs, anàlisi de discurs és allò que en psicoanàlisi jo rescato de Lacan -hi ha molt poc treball fora d’APOLa sobre això – que és la immixtió d’alteritat, qui diu? No només l’analista diu allò que diu l’analitzant, que és qui diu allò que diu el psicoanalista, sinó que també els altres d’autoritat del cas parlen en la sessió; família, parelles, caps, empleats, polítics, són tots nivells que cal distingir. Allò que en psicoanàlisi amb Lacan, només amb Lacan, Derrida també en un punt, Claude Lévi Strauss també, en la tradició psicoanalítica, després de Lacan que jo sàpiga ningú, tret d’APOLa que estem intentant recuperar-lo, treballem efectivament amb estructura. En psicoanàlisi va quedar estructura com aparell psíquic, o sigui es va tornar a Freud, es va retornar a Freud.\nEstructura, Karla, primer que jo distingeixo entre universal i ontologia. Universal és per a tot cas: per a tot cas de X Y, per a tot cas de Y X. Això és universal. Tot reduït, disculpin la pobresa amb la que presento termes, si vostès busquen en filosofia “universal” només amb la querella dels universals ja tindran vint llibres, amb allò que va passar amb els universals en el segle de l’edat mitjana “la querella dels universals”. Mentre que amb ontologia, al menys en l’ensenyament de Lacan, el que jo vaig poder llegir, s’estableix l’ésser. Un ésser que és idèntic a si mateix. L’universal serien tots els casos de X, totes les dones, tots els afrodescendents, tots els catalans, tots els jueus, això és universal. Una altra cosa és dir que “tots els bascos són “cabeza dura””, no sé si dieu a España “cabeza dura”, tossuts. Que els bascos són tossuts, això seria ontologitzar. Ara, la llei que digui “a tots els bascos se’ls donarà doble ciudadania” espanyola i del país basc – no sé estic ficant-me en problemes tremends -, això seria un universal però no és ontologia. Només presentant el document s’obté la doble nacionalitat però no diu res, entenen? no diu res. Llavors una cosa és universal al meu entendre i una altra cosa és ontològica. Amb RSI: real, simbòlic, imaginari o RSI sinthome (quatre), o amb estructura o amb ordre simbòlic, estimo jo que s’evita el problema de l’Universal i s’evita el problema de l’ontologia perquè són màquines, són màquines buides, no tenen contingut. És com la teoria de conjunts, ho treballaré amb la teoria de conjunts però més senzill. El conjunt A i el conjunt B: el conjunt A té per elements [1,2,3] i el conjunt B té per elements [a,b,c], si els sumo obtinc el conjunt unió – suma (?) que té sis elements. Si faig la unió de conjunts, obtinc sis elements que són [1,2,3,a,b,c]. Si faig el conjunt unió dels conjunts que tenen per elements [1,2,3] i el conjunt que té per elements [3,4,5], si faig l’unió no en tinc sis, perquè com que 3 està repetit dues vegades, tinc el conjunt unió que és [1,2,3,4,5]. Ara bé, què és el conjunt A? No res, entenen? Són totes les dones, tots els homes, tots els estatunidencs, totes les pedres del terra, tots els elefants verds que tingui set banyes, tots els conjunts buits, tots els números negatius, totes les coses que encara no existeixen. I el conjunt B? També, qualsevol cosa i la unió també, són operatòries formals sobre no res. Aquesta és la genialitat del conjunt, de fet està el conjunt buit que és un conjunt que no té cap element. Qualsevol de vostès diria “això no és un conjunt si no té res” ah no, en aquesta màquina existeix el conjunt buit i és important per a la teoria. És Lacan. Ara bé, si real és la pedra i simbòlic són les paraules que es graven i imaginari són les imatges de televisió que jo puc captar en una foto, llavors sí que ontologitzes. Però per a Lacan allò real no són les pedres, això és en el lacanisme, són màquines amb parts que s’articulen legalment però no són ni universals ni posseeixen ésser en si. Segons Lacan, i jo estic d’acord, és l’únic autor que jo conec que treballa així, en psicoanàlisi crea una cínica molt potent i molt adequada el treballar sobre entitats així, entenen? Per exemple subjecte, qui és? ningú, no és ni l’analizant ni l’analista. Ah, és allò que es diu entre tots dos? ni allò que diu i és determinant l’Estat que diu no, psicoanàlisi per a esquizofrènics no, així que aquest tractament s’interromp. Però si anàvem bé!, s’interromp igual perquè l’Estat no pagarà psicoanálisis per a pacients esquizofrènics, amb la qual cosa l’Estat, entenen que parla dins del tractament? Potser tinguin que pactar entre analizant i analista anomenar-se “pacient” i “psicòleg cognitiu conductual”, l’Estat pagarà i l’anàlisi continua igual però han hagut de canviar els noms. Potser fins i tot hauran de treure el divan del consultori, perquè si hi ha divan en el consultori l’Estat no paga el bono, llavors traiem el divan i continuem, però està participant l’Estat. O pot ser la mare del pacientet, el cap de servei, l’esposa, el cònjuge o el marit. Amb la qual cosa en aquesta forma de treballar, fins i tot analista, qui és l’analista? és una funció buida, potser s’inverteix, comprenen? que l’analizant li interpreta a l’analista, canvien les coses allí, hi va haver un tall i qui va ocupar el lloc de l’analista va ser l’analizant i tot està bé, no hi ha cap problema. Pot ser un acting out delicat però també por ser una interpretació pertinent. Amb la qual cosa el problema que planteges, que és veritablement un problema, la meva impressió és que amb l’ensenyament de Lacan està resolt aquest problema. En el lacanisme no, com que el lacanisme va tenir vocació de ser freudisme, va tornar a substancializar-se, llavors el pare és el que posa els límits, la mare és la que promou la bogeria per la relació incestuosa mare – nen que vol reincorporar, el nien és el que vol tenir relacions sexuals amb la mare i es baralla amb el pare. Aquí sí que tens dos vicis, l’universal perquè tots els homes són iguals – angoixa de castració -, les dones són totes iguals – tenen enveja del penis -, i d’altra banda també s’ontologitza perquè són tots iguals i tenen essència que és idèntica a sí mateixa aquesta essència. Però Lacan no ho planteja així; ni les dones; ni els homes; ni els pares; ni les mares. La teoria de Lacan no promou ni l’universalizació ni l’ontologizació ja que proposa treballar amb una màquina buida. Per a concloure, és dificilíssim treballar amb una màquina buida, ens exigeix als psicoanalistes tenir el cap d’un lingüista i/o d’un matemàtic o d’un músic, són caps molt poc freqüents i molt difícils però bé, si un hom es prepara pot arribar a fer-ho. Bé, fins aquí.\n2. Pregunta Eulàlia Bullich\nAl Programa de Investigación Científica de APOLa, apartat f, punt 11 de “conceptes articulats”, (de les diferències entre Freud i Lacan), es diu que: “Només es pot establir que hi ha hagut analista, en el procés d’una anàlisi, com a conseqüència de la cura de la neurosi de transferència”.\nPer a una investigació sobre saber què s’ha fet en una anàlisi, què seria allò que establiria que hi ha hagut analista en un treball amb psicosi?\nA. E.: Avui ja no dic neurosi de transferència, ja no utilitzo aquest concepte freudià, de fet m’he anat entrenant en intèrval i holofrase, és una resta de freudisme, o sigui és una barreja de teoria, no és que freudisme sigui mala paraula. És una teoria, lacanisme. L’ensenyament de Lacan, és una altra teoria, lacanisme, Jacques Alain Miller, Collette Soler és una altra teoria, totes molt bones. Cadascú haurà d’escollir. Totes molt bones perquè no es pot dir que cap sigui dolenta. Com ho faríem per dir aquesta teoria és dolenta o aquesta teoria és dolenta? en el nostre cas no hi ha manera d’establir-ho amb serietat, racional. Primera qüestió.\nLa segona qüestió és la referida a, i ja enllaçant amb l’anterior pregunta de la Karla, per exemple, Lacan va generar, va proposar un dispositiu que és el dispositiu del pase que implica bandejar de l’escena al psicoanalista i a l’analitzant ja que es dóna testimoni a tercers que alhora el donen a altres o sigui ja les persones… “per a mi és un cas reeixit” diu el que anomenem habitualment pacient, l’analista diu “per a mi és un cas reeixidíssim”. Lacan diu, però caldria estudiar-ho sense les persones, perquè les persones enganyen. Analista amb molta experiència, vell, que es va analitzar jo no sé… les persones enganyen. Llavors va inventar un dispositiu, que va anomenar dispositiu del pase, que no és per a passar de soldat a sergent, de sergent a tinent o de tinent a capità. Va acabar convertint-se en això, en una burocràcia, que és habitualment com acaben aquests moviments quan s’institucionalitzen: però originàriament en Lacan era per veure si hi havia hagut acte analític o sigui si havia operat un analista. Amb la qual cosa, és l’anàlisi d’un cas per instàncies molt allunyades de les persones, que operen sobre un text i diuen, dos o tres anys després, potser persones que no van conèixer ningú, suposadament, si hi havia hagut, vet aquí que hi havia hagut analista, amb la qual cosa, observin que per a Lacan… Observin? Observin que per a Lacan no és observable. La milloria sí perquè perquè bé, això és testimonial, o l’empitjorament, o em sento millor, o em sento pitjor, això sí però, analista? No. Amb la qual cosa és evident que és alguna cosa eminentment abstracta que requereix un tractament dels textos de tal manera que un hom tingui la major distància possible amb les relacions entre les persones.\nHauria de ser el cas N. on l’analista va ser M., l’analitzant va ser L, la història va ser M, allò que es va dir va ser N, allò que es va interpretar va ser NY. Posar en una relació lògica tot això i veure si hi havia hagut un tall tal que els termes es van reacomodar d’una altra manera. Un rellotge mecànic havia passat a ser un rellotge electrònic. Cap peça com a tal serveix, no té cordes. Aquest sí que té corda. Se’n recorden de la corda, Són falses les cordes pràcticament, però bé, aquest sí que té corda, aquest no té corda però sí que té rellotge i aquest també és un rellotge. Però per passar d’això a això s’ha de fer una transformació completa de tots els elements.\nSón funcions totalment abstractes, com el pare en l’indoeuropeu, Pater, Ius Pater (Iupiter) Júpiter com a pater en l’indoeuropeu, és una funció abstracta. No té res a veure amb el Papa, amb el papa, amb l’ata, amb el ta, amb el pa, que són persones que són a la família i s’encarreguen de tenir cura del nen i d’alimentar el nen.\nAl camp de l’interval, llavors, que nuclearia la histèria, l’obsessió, la perversió, etcètera, etcètera, és possible una psicoanàlisi, és possible l’adveniment de la funció de l’analista i és possible l’acte que no és salut, que no és reacomodar la jouissance, que no és acotar la jouissance. Tot això és Miller, és una altra teoria. Aquest és un tall que revela l’estructura, tota ella s’ha modificat i perquè es modifiqui tota ella, tots els termes han de ser trastocats. És possible. Lacan diu que és possible. Això és possible. S’ha de verificar si s’ha produït. S’arriba només a una conjectura. No són coses de certesa, però es pot conjecturar amb força serietat i consens que sí o que no.\nEl problema és que en la psicosi que jo prefereixo anomenar camp de l’holofrase, que és més abarcatiu i més comprensiu, és més coherent, no tan fenomenològic com el de Freud, que inclouria la debilitat mental, la psicosomàtica, etcètera, etcètera, Lacan proposa una teoria per a pensar el camp de l’holofrase que és la forclusió del nom del pare. No sé com es diu a Espanya? Es diu forclusió? No diuen preclusió? I la llei a España com es diu forclusió o preclusió? Els dic que d’allò que tracta la forclusió és un terme de Tomás Segovia per traduir el terme del francés de Lacan. O sigui és un neologisme de traductor, una paraula inventada aparentement per Tomás Segovia, em sembla. Igualment en español no existeix. El que sí que existeix és la normativa legal a la que es refereix Lacan i és que una llei, una normativa… hi ha algunes normatives que si no s’apliquen en el seu moment, encara que siguin vàlides, passat un cert temps, no es poden aplicar, preclusió. Concursar en un jurat, universitàriament, no importa, concursar amb un jurat, perdre i després objectar el jurat, això no es pot fer, perquè tots els que perdríem objectaríem el jurat, no hi hauria cap possibilitat de fer cap concurs de res. Per això es designa el jurat, després es designa els interessats, els interessats quan s’inscriuen tenen dret a objectar el jurat abans de concursar. Després si has perdut… no? Si la metáfora paterna no opera des d’un inici, això no té data, eh! No és quan neix el bebè, no és a l’embaràs, part, puerperi, des del començament com l’origen d’una llengua, a la sincronia on, pup! apareix una llengua, l’espanyol, pum! Quan va aparèixer? No es pot dir quan va aparèixer. Opera o no opera el significant del Nom-del-Pare que és el significant de la ley en l’Altre. Quins són aquests termes? Altra vegada, és una màquina abstracta, quin és l’Altre per a aquest cas? Quin és el significant de la llei per a aquest cas? quin és el Nom-del.Pare? Tot això són termes abstractes, no es el papà, no és la la mamà, no és, l’Edip, no és el nen. Per exemple, en el despertar de primavera, el llibre sobre adolescència de Wedekin… bonic de llegir, els el recomano, és una obra de teatre, és bonic de llegir com a llibre… mil nou-cents… deu… quinze. S’ha d’haver fet a Barcelona vint vegades la posada a escena del despertar de la primavera. És una obra que es repeteix molt… és interessant de llegir. Si la llegeixen, Lacan fa una anàlisi del despertar de primavera de Wedekin i diu que el Nom-del-Pare en aquesta obra de teatre és l’encaputxat…, hi ha pare, hi ha mare, hi ha nois, hi ha professor… Com es diu aquesta pel•lícula nord americana… la societat dels poetes morts… L’han vist aquesta pel•lícula? Més o menys és la mateixa trama. Nois, adolescents, romàntic que acaba en suïcidi. El romanticisme així, complet, amb suïcidi inclòs. El romanticisme és molt d’incloure la mort com a destí. I allí, Lacan diu que el Nom-del-Pare és l’emmascarat. És un personatge secundari, que apareix en una pàgina, fa així, pfff! Ningú no sap per a què Wedequín el va posar allí, llegeixin-ho, és un llibret, és bonic per a la tauleta de nit o per als caps de setmana, el despertar de la primavera per a llegir.\nSi hi ha forclusió, llavors, Eulàlia, vol dir que si no va operar ja no pot operar. Aquesta és la teoria de Lacan. En termes més… com parlen comunament els psicoanalistes, no hi ha cura de la psicosis, perquè si no va operar no és que es pugui posar a operar. Hi ha suplències, hi ha solucions alternatives francament terapèutiques, que milloren molt la qualitat de vida d’algunes persones, per exemple. No només el pacient, el seu entorn o els pacients. Molts recursos de molt bona qualitat de la psiquiatria, de la psicologia i també de la psicoanàlisi però estrictament parlant, com a deducció de la teoria, no hi hauria acte analític, no hi hauria tall perquè hi hauria una falla estructural o deducció de la teoria, no hi hauria acte analític, no hi hauria tall perquè hi hauria una falla estructural que és incurable que és allò a lo qual Lacan es refereix amb forclusió. En Freud no hi ha res equivalent a una legalitat que si no va operar en el seu moment ja no es pot. Però és una idea interessant de Lacan, fins i tot em sembla interessant per a pensar els casos d’holofrase com en dic jo, fins i tot de psicosi més específicament perquè indicaria que els tractaments en aquests casos tendirien a ser continus.\nNo vol dir que els pacients no tinguin períodes molt bons i llavors interrompin tot tractament, se’n vagin de la internació o interrompin la psicoteràpia i que estiguin molt bé i que tinguin altres brots o altres recaigudes, tornin als cinc anys, amb aquesta clínica que de vegades es produeix en els casos de psicosi. O que sigui un continu sintomatològicament igual o un deteriorament como n’hi ha en molts casos de psicosis, en les esquizofrènies especialment les hebefrèniques, les primerenques impliquen un deteriorament, vegin: deixen la feina, després deixen els estudis, després deixen el futbol, després ja no veuen els amics, després ja no toca la guitarra, després ja no surt de casa, del llit i després ja no surt de l’habitació. Han vist aquests casos i malgrat això, hi ha possibiltat d’operar terapèuticament amb orientació piscoanalítica però segons la teoria, els límits de la teoria per la seva comprensió dels casos es que, en sentit estricte no hi hauria analista perquè l’analista advindria a partir de l’existència d’haver-hi hagut un tall, i si hi havia hagut un tall, hi havia hagut funció de l’analista. Cosa que no vol dir que un analista amb la teoria psicoanalítica que tingui, la de Freud, la de Winnicot, la de Melany Klein, la de Jaques Alain Miller no pugui aportar en el seu treball amb pacients psicòtics molt bons resultats clínics si aporta de la psicoanàlisi allò que pugui ser útil, però psicoanalista en aquest sentit no, la resposta seria, no.\nNo és per arrencar-se els cabells, ni tirar-se de cap a les parets, és per reconèixer que tota teoria té els seus límits. Tota teoria té el seu real, el límit que significa cap allò que, l’existència mateixa de de la teoria li produeix un límit a la teoria i, en aquest cas, la forclussió seria un límit precís a la pràctica de la psicoanàlisi. Sí.\nEs polèmic, segurament tots els analistes que atenen pacients psicòtics es sentiran potser una mica commocionats, però en la teoria de Lacan, forclusió vol dir això, que en realitat és preclusió.\nPregunta de l’Alejandra Rifé\n“L’Operació de la Lletra” és el títol d’aquest PIC, en ell em plantejo seguir diferents camins en relació a les versions de la lletra que trobem en Lacan.\nEn aquest cas em vaig concentrar en la qüestió de la fórmula de la trimetilamina com a invenció del somiador Freud, “el somni d’algú –diu Lacan en el Seminari 2- que està indagant què són els somnis” .\nHo vaig comentar així: la fórmula de la trimetilamina resulta ser la del “melic del somni”. Sèrie de lletres provinents d’un altre camp que formula la béance, “aquest punt no aprehensible en el fenòmen” . “El punt de sorgiment de la relació del subjecte amb allò simbòlic” .\nLacan ja utilitza en aquest Seminari 2 el terme immixtió, és l’any 1955, alguna cosa que recollirà o recordarà a Baltimore el 1975. L’utilitza precisament per a dir que la paraula clau d’aquest somni és la natura mateixa d’allò simbòlic.\nPer cert, en aquests capítols d’aquest seminari ja estan presents els registres que donaran a “la més desenvolupada elaboració que Lacan realitza del forat en psicoanàlisi: el nus borromeu” .\nTambé vaig escriure: Invenció del somni de Freud, el melic del somni deixa de no escriure’s per l’operació d’aquestes lletres momentànies, complint el desig de qui somia?, ¿complint quin desig?\nLa qüestió, la pregunta, és qui inventa, tenint en compte que és una de les preguntes que m’interessa per a aquest PIC i que Lacan es fa en recollir la qüestió de la immixtió. Se’m fa útil pensar-la amb una fórmula que proposa Alfredo Eidelsztein a “Formalizaciones matematizadas” quan parla de “lógica interhumana”.\nLlavors, en seguir el rumb de la pregunta per la natura, el funcionament, de la invenció, seguint el rumb de la lletra i les seves formulacions ¿Com podríem llegir l’adveniment d’aquesta fórmula a la llum d’aquesta lògica interhumana i no per la lògica de l’autor. Qui escriu? De quines lletres es tracta?\nÉs a l’hora de respondre a la pregunta, què mou? que AE diu a “Formalizaciones matematizadas”, “un problema que podem arribar a tenir és que potser se’ns va fer obligatori un mite energètic perquè treballem amb un individu. Potser en una lògica interhumana, ja no sigui tan necessari buscar el suport en un mite energètic” .\nEn relació a la lògica interhumana m’interessaria poder tractar aquest passatge –sempre en aquestes classes del Seminari 2, dedicades al somni de la trimetilamina- on Lacan diu que aquest somni:\nEsto, que posee un carácter casi delirante, lo es en efecto. Digamos que lo sería si el sujeto solo, Freud solo, analizando su sueño, intentara encontrar ahí, a la manera en que podría proceder un ocultista, la designación secreta del punto donde efectivamente reside la solución del misterio del sujeto y del mundo. Pero no está en absoluto solo. Cuando nos comunica el secreto de este misterio luciferiano Freud no está solo, enfrentado al sueño. Así como en un análisis el sueño se dirige al analista, Freud, en este sueño, ya se está dirigiendo a nosotros.”\nResposta a la pregunta de l’Alejandra Rifé, trobada gravada, la resposta de l’Alfredo Eidelsztein apareix en el minut 51:58\n“L’operació de Lacan de dissoldre el mite energètic va funcionar al revés, en comptes de produir allò que ell volia va multiplicar enormement allò que ell no volia -observació que jo sempre proposo que pensin els comunistes, els marxistes, les feministes, que estiguin avisats que anant pel camí que van, que és el que vostès volen, poden arribar al contrari-… I és el mite modern de la jouissance, una teoria que proposa jouissance, jouissance, jouissance.\nA mi em van convidar uns psicoanalistes de Madrid ara fa uns vuit anys i em van dir que estaven buscant una veu diferent perquè no podia ser “tot jouissance, jouissance, jouissance”, amb la qual cosa ara el mite energètic està molt més desenvolupat que mai en psicoanàlisi, o sigui: és la teva jouissance, o és la meva jouissance, molt o poc, el teu és molt mortífer, el meu està més limitat. Cal tenir en compte l’advertència de Gárate i Marinas, autors espanyols del text “Lacan en Español”, per a la traducció del terme jouissance, ells proposen “gozo”, és molt interessant aquesta advertència de traducció. No perdin de vista que a la “jouissance, jouissance, jouissance”, de la psicoanàlisi moderna, milleriana, antimilleriana, de la IPA, tota la psicoanàlisi del món per igual, s’ha intensificat el mite energètic, que tots tenim com un foguet interior que ens mou i si hi ha molt, poc si el pare no ho va endreçar o si en vam néixer amb poquet i el pare el va arruïnar. És la Jouissance, jouissance, jouissance… Però Lacan proposa jouissance de l’Altre, o sigui no només qui inventa, que vol dir qui pensa, sinó que Lacan proposa Qui gaudeix quan hi ha jouissance, ja que la teoria de Lacan és jota minúscula al costat d’A majúscula, no sé perquè Lacan no ho va escriure entre paréntesis, és una desgràcia per a mi, si estigués viu li diria, però… doctor: perquè no va escriure “jota, obro parèntesi, A majúscula, tanco parèntesi»?, perquè no ho va fer així? Enlloc ho explica, per a mi és una complicació teòrica enorme. Ho llegeixo com si hi hagués parèntesi, que és com ell ho llegeix, però no li posa els parèntesis quan ho escriu, abans els posava, els va deixar de posar, no sé perquè. Però és Jouissance de l’Altre, amb la qual cosa en un símptoma, per a un cas, fins i tot és important no qui inventa sinó qui gaudeix, no crec que estigui extremant exemples clínics si refereixo per exemple a un addicte a substàncies que doni testimoni, després d’un bon treball sobre el seu consum addictiu, que en realitat no li agradava, que ho feia perquè X o perquè Y, o perquè el pare i la mare, o els germans o tots els amics, però que mai no li va agradar, ni l’abans ni el durant ni el després del consum de la droga, però que ho va fer, i sí, va viure i va perdre gran part de la seva vida a causa de l’addicció però que mai no va fruir d’ella. És un esforç teòric d’orígen freudià quan els pacients venen i diuen “jo amb el meu símptoma, que pateixo tant, què gaudeixo? què guanyo amb el meu símptoma?” i entren en un bucle que no els du a res, quan en realitat la bona pregunta és, qui gaudeix del teu símptoma? per què et planteges que ets tu? Ja en les relacions sexuals és molt evident, que la jouissance, per dir-ho popular o vulgarment, de cadascú, està tan barrejat amb el de l’altre que casi tota l’activitat sexual respon a aquest problema. Una persona quan la violen sexiualment, gaudeix o no gaudeix, ja que si gaudeix…, és violació? Una persona que practica actes sexuals regulars al seu estil tota la vida, cal suposar que frueix per això? o frueix l’altre? o frueix algú suposat? o es fan les coses com s’haurien de fer… tenir relacions sexuals els dissabtes, no sé si és així però a l’Argentina es diu ”despreś de molts anys de casats, sí, els dissabtes” com si fos anar a jugar a futbol amb els amics el diumenge. No només qui inventa sinó sobretot qui gaudeix, una pregunta radical, molt bona perquè amb la ment un hom està molt complicat però és més fàcil pensar que amb el cos, com gaudirà un altre si és el meu gaudi? si em violen he de suposar que el violador gaudeix i jo pateixo. Jo tenia un pacient que gaudia molt anant al port a sofrir violacions, acabava amb problemes de salut molt importants, molt malmès, a l’hospital… Però hi anava i hi anava i hi anava, potser no gaudia gens, potser l’altre o l’Altre. Abans era, ho has provat? i ara, no ho has provat? Pot ser la cultura en general, com estan plantejades les relacions sexuals.\nNewton y Einstein són els més grans, oi? Són intocables, oi? Hi ha una querella, sobre tot Newton-Leibniz, Poincaré també va presentar una teoria de la relativitat anomenada “teoria de la relativitat”. És més correcta la d’Einstein, i per això els científics van optar per la d’ell. Sense topologia no la podria haver fet. No hi hagués hagut condicions de possibilitat per a pensar allò que Einstein va pensar. I segon, no sé si saben com va quedar Einstein després de la publicació de la teoria de la relativitat, no sé si saben com va quedar l’Albert. No sé si coneixen alguna cosa d’aquesta història, va emmalaltir, va haver de fer llit, malament, alguns mesos, en un estat casi catatònic, no sé si saben com queda la persona per ser el receptacle d’alguna cosa que es pensa, que pensa alguna cosa i que es fa el càrrec d’escriure-ho. Va quedar destruït, l’individu. I Newton, boig, en una paranoia. Com a individu allò que implica pensar: No hi ha temps, no hi ha espai, hi ha espai-temps, és alguna cosa totalment diferent, tal que si un hom guanya en temps perd en espai, si un hom guanya en espai perd en temps. És una bogeria total. A Einstein no li van donar mai el premi Nobel perquè no hi havia proves, l’hi van donar per un treball amb l’efecte fotoelèctric, van veure la cèl•lula fotoelèctrica per a encendre la llum, que fa que succeeixi alguna cosa amb la llum del sol que es converteix en electricidad, li van donar el Premi Nobel per això, mai no l’hi van donar per la Teoría de la relativitat, perquè no hi havia proves! De fet la societat sueca del Premi Nobel no dona premi a les matemàtiques perquè no hi ha proves. I són homes, dones, societats que pensen, mirin el retard. Amb la qual cosa, la pregunta, qui pensa… jo vaig publicar un article que potser et sigui d’utilitat, i allí hi ha una llista que vaig confeccionar a partir d’altres llistes que en van confeccionar altres, llarguíssima, ja dec tenir 50 ítems, on els invents més famosos de la història de la ciència moderna tenen 2, 3, 4, 5 autors que no es coneixien entre ells, que van publicar en diferents llengües, en diferents països, en el mateix moment, la mateixa teoria. En vaig dir descobriments simultanis, la qual cosa ens obliga a admetre, amb Lacan, Això pensa, Ça pense i, qui és això? Ningú. De fet, fixint-se que cultures que un hom pot veure avui summament endarrerides en determinat moment van ser allò culminant, allò màxim, en ciència, en música, i cinc-cents o mil anys després és allò més endarrerit que hi ha, no hi ha característiques de poble, de gent, són circumstàncies de immixtió d’alteritat que de sobte fan, puf! una eclosió. En quines disciplines es van destacar els alemanys a finals del XIX i principis del XX? Lògica, matemàtica, filosofia, psicoanàlisi, psicologia, biologia, història, lingüística… un hom diria, no pot ser, hi ha alguna cosa ària, això seria ontologia, rossos, alts, ulls blaus, pensen molt, i cinquanta anys després destrueixen el món pràcticament per complet, tan antisemites que molts jueus alemanys van escapar, si haguessin desenvolupat la bomba atòmica ells i l’haguessin llançat a Londres, jo avui no estaria donant aquestes respostes a vostès ni cap de la meva família. Per què? Per què això pensa.\nPer acabar: Lacan diu: en matemàtica la millor manera d’expressar subjecte és rel quadrada de menys 1. Inadmisible en ciències socials i en psicoanàlisi lacanià avui, no només ningú sinó alguna cosa que no pot ser. Rel quadrada és l’operació contrària de potència. Un nombre al quadrat produeix aquest número, i rel quadrada és esbrinar quin és el nombre que s’ha elevat al quadrat, i cap nombre elevat al quadrat pot donar negatiu, perquè nombres negatius i nombres positius elevats al quadrat resulten sempre positius, això és de primer any de secundària. Malgrat la qual cosa, existeixen. En francès seria com el neutre “Il pleut”, plou, impersonal, això és el concepte de subjecte que jo proposo per a la psicoanàlisi. Hem d’usar una noció superadora d’Estructura i Història.\nFinalment, autor és aquest individu pobre, que paga amb la seva persona, que paga amb el seu cos, que moltes vegades paga amb la seva salut el ser el portant en determinada circumstància d’allò que es diu.\nEinstein va ser la causa de la teoria quàntica, un dels derivats de la relativitat. I després de la teoria de la relativitat generalitzada el 1915, restringida el 1905, deu haver mort el 1950, no ho recordo, es va dedicar 35 anys a rebutjar la física quàntica.\nDon Albert – abans es traduïen els noms, no s’han de traduir, això té molt a veure amb la lletra-, es va dedicar a ser el màxim conservador i retrògrad respecte de la seva pròpia teoria, si jo veig la lluna no pot ser que quan no la vegi desaparegui, diu l’Albert i en la física quàntica si no ilumnies l’ens, l’ens no existeix, amb la qual cosa no només va pagar amb un desgast personal absolut produir la teoria de la relativitat tan jove, vint-i-un o vint-i-dos anys, sinó que es va dedicar a ser el conservador que va rebutjar les conseqüències més revolucionàries de la seva pròpia teoria, a mi em sembla que a Freud li va passar el mateix el 1920. Freud produeix un tall absolut amb moltes concepcions el 1900 i el 1920 torna al cos, a la biologia, “la substància viva sempre vol retornar a allò anterior”, amb la qual cosa observeu que l’individu pot estar fins i tot en contra del seu propi descobriment.\n4. Pregunta de l’Ana María Flores\nPIC Títol provisional: El paradigma del “Sujeto del inconsciente en psicoanálisis”\nAquesta investigació aborda l’apartat del PIC de Conceptes Articulats: “Respecte de la psicoanàlisi amb nens sostenim que el subjecte en aquesta pràctica no té edat ni li falta desenvolupament. La idea d’un subjecte-nen, contradiu la definició de subjecte que sostenim. Posar en qüestió l’evolucionisme en les psicoanàlisis de nens implica organitzar diferents aportacions de J. Lacan a diferents textos”.\nPasso a descriure una breu puntualizació d’una primera part de l’estudi. Partirem d’aquells casos diagnosticats de trastorns del llenguatge amb o sense patologia associada o indeterminada. Els quals no responen a les teories d’adquisició del llenguatge. És a dir, subjectes que presenten particularitats al codi i a la materialitat del significant. Casos que ens plantegen preguntes sobre les nostres intervencions directes i/o en el seu entorn i les possibilitats d’una anàlisi. En conseqüència, es tracta de “establir què, d’allò que succeeix, és conseqüència de la malaltia biològica i què és causat per l’ordre del llenguatge i del discurs”[ ]. I com permetre “sostenir el dubte… no serà ‘a més’ o ‘també’ i fins i tot ‘especialment’ a causa del significant i de l’Altre?” . Des d’aquesta perspectiva, desprendre’ns dels prejudicis que suposa seguir llegint aquests casos des de les teories de l’evolució del llenguatge, dels processos de comprensió i expressió oral els quals responen a l’estudi de la lingüística, psicolingüística o logopèdia.\nCom a inici per a situar arguments necessaris he tornat a dues lectures: el Seminari 6 de J. Lacan en dialèctica amb el text del Grafo del deseo de AE 2005.\nI per a les preguntes m’aturo en una aportació d’AE pàg. 46: on realiza la confecció d’un graf que permet afirmar la teoria de Jakobson: CC MC CM MM. Els components són dos i cada un doble.\nI segueixo amb una altra referència d’AE “És fonamental tenir clar que no n’hi ha prou amb que s’estableixi la dupla fonamental S₁-S₂ (que podria llegir-se com prendre l’altre per l’Altre), perquè per a poder prendre algú com a analista, cal considerar-lo com a Altre d’allò que és. S₁-S₂ no és suficient per a constituir la transferència…”\nAquest punt en casos de trastorns situa amb claredat la possibilitat o no d’anàlisi.\nUna primera pregunta que es dedueix, si estaries d’acord en que sí que es poden realitzar intervencions? I la segona: Les representacions de J. Lacan en psicoanàlisi: models, esquemes, grafs, superfícies topològiques i nusos ens permeten transmetre aportacions noves a altres disciplines. Llavors, el paradigma que s’argumenta en “El origen del sujeto” possibilita que una psicoanálisis per venir pugui contribuïr a l’epistemologia de les ciències conjecturals?\nResposta de l’Alfredo Eidelsztein\nDiversos problemes hi ha. Tornem-hi, tota teoria de bona factura, o sigui plantejada el millor possible: els seus axiomes, els seus conceptes, les lleis que articulen aquests axiomes amb els conceptes, als conceptes entre sí i les derivades que habilitin experiments, pràctiques. O teories totalment eclèctiques com les religions que barregen, com es diuen les religions que barregen cristianisme, religions africanes? Eclèctic, oi? Com és? A Bahía les religions són, com són? A Salvador de Bahía són aquesta barreja. Bé, ara no em surt la paraula; a alguns de nosaltres ens sortirà… Té el seu aspecte impossible. Produït per la teoria, no els fenòmens que no pot estudiar o no arriba a estudiar.\nPer exemple, a la teoria de la relativitat d’Einstein no hi ha res que pugui ser més ràpid que 300.000 Km per segon, i l’efecte instantani que treballa la quàntica? Ah, no. La teoria de la relativitat d’Einstein no, no pot treballar amb això, és un límit impossible; per això cal treballar quàntica. I si dos germans bessons: un es queda a la terra i l’altre viatja en una nau que té una velocitat tan pròxima com la de la llum i envelleixen de manera diferent, com es pot explicar això amb la teoria de Newton? No, això no es pot. No, això necessita Einstein per a això… El que vull dir és: cada teoria amb el seu desenvolupament posa allò que cada teoria no pot explicar.\nEl llenguatge en lingüística. El llenguatge en lingüística requereix el concepte de sincronia que no és simultaneïtat. O sigui, que les llengües apareixen ¡pum! I ja hi són o no hi són. I, per què? ¿Per què necessita això? Perquè si un significant és la diferència amb tots els altres, com diu Ferdinand Saussure, per a que un significant existeixi han d’existir tots els altres. No en podria aparèixer un, el primer significant. ¡Oh! ve un ós, ¡Oh! allí hi ha una dona, ¡Oh! mengem alguna cosa. Perquè per a que n’aparegui un: compte que ve l’ós, un ós; ¡Oh! ¡quina por!. Per a que un crit signifiqui por, cal un altre crit que signifiqui, oh, que bonic que és això! que tinc ganes de cridar, un gol! No és el mateix, que ve un ós que em menjarà que un gol de Cristiano Ronaldo. No és el mateix però jo crido igualment. Me’n recordo que jo anava a l’estadi de futbol amb el meu pare quan era petit. El meu pare em duia a l’estadi de futbol i jo sempre estava distret, no m’interessava massa. Quan hi havia un gol m’espantava perquè tothom cridava al meu voltant, jo ni tan sols sabia on era la pilota. Així que no estava preparat. Amb la qual cosa per a mi “gol” de l’afició on jo estava, el meu pare que estava content perquè havíem fet un gol nosaltres, a mi m’espantava.\nAmb la qual cosa els llenguatges no apareixen més que en forma sincrònica, que no és simultània. El primer de gener de l’any 900, malgrat lo qual, les llengües romàniques es diu que van començar cap al 900. quin dia? No, no.\nSaussure produeix, crea el neologisme “sincronia” per a això. Compte que en grec “sin” vol dir “amb”, “cronos” temps. Sincronia no vol dir sense temps, vol dir amb temps. Però és un temps diferent, no és el de l’evolució. Amb la qual cosa, aplicar al llenguatge la teoria evolutiva és un problema. Perquè la lingüística moderna, l’estructural si més no, la de Chomsky sí; hi ha altres lingüístiques, n’hi ha moltes. En l’estructural, amb la que treballa Lacan, amb la que treballo jo i segurament molts de vostès, aquesta no admet evolució. En el sentit de madurar. Admet canvi. De fet el tall de la sessió implica un canvi en la relació que hi ha entre els termes. Amb la qual cosa l’evolució del llenguatge en teoria estructural del lenguaje: no, no; queda per fora.\nQualsevol psicòleg de nens, qualsevol logopeda, qualsevol psicoanalista de nens dirà: d’acord, d’acord, però el nen comença per un terme, després per un altre terme, després per un altre terme. I sí, d’acord, per quin? Aquest nen el teu, el teu nen, el que tens en el consultori, el teu fill, el teu nebot, aquest nen del parc, per quin terme comença? Mamà, meta, mama, llet, menjar. Si han observat nens saben que no, oi? Saben que no.\nPer exemple, un dels meus fills per a la nostra tristesa ingènua de pares va començar dient la primera paraula: el nom d’una amigueta, veïna de l’edifici, com si fos Llúcia, la primera paraula que va dir és Llúcia. No, ni mare, ni pare, ni àvia, ni menjar, ni xumet. Va començar dient Llúcia. Entenen que ja és un terme ple de significat, oi? Justament per l’exemple que els estic donant. Perquè va significar no mare, no pare; ja hi havia germanets, cap dels germanets. Va engegar dient el nom de l’amigueta, Com pot ser? Amb la qual cosa ja és un terme que no entra en cap sistema evolutiu. I de fet ja implica que no és el primer terme, ja els ho dic perquè és aquest en lloc d’un altre. És el problema de la sincronia.\nEl segon problema amb l’evolució del llenguatge i les intervencions respecte al problema del llenguatge és que sincronia no simultaneïtat. Tornem-hi. Lacan ho diu, sincronia, no simultaneïtat.\nEls psicoanalistes som tots evolucionistes perquè el freudisme és evolucionista. Oral, anal, fàl•lic, genital, auto eròtic… narcisisme, amor objetal. Tot, tot és així.\nLa psicoanàlisi és un procés maduratiu. I, de fet, la direcció d’una cura terapèutica, la direcció de la cura dels psicoanalistes, en general, és evolutiva. “No es queixi com un nen”, diuen els psicoanalistes i et venen ganes de dir, però si els nens no es queixen així. Per què diuen queixar-se com un nen? Molts nens no es queixen o es queixen d’una altra manera. És més comú que els adults es queixin com nens que els nens. És tota una mentalitat evolucionista, de maduració, desenvolupament. Hi ha societats desenvolupades, hi ha societats en vies de desenvolupament que és com se’n diu dels països pobres: “mira quins països pobres en vies de desenvolupament!” Passen els anys i molts no es desenvolupen. Tot és desenvolupament, tot és maduració. És una forma de pensar, això té la base en conceptes molt universals i molt poc presents. I es que tots considerem que el temps i l’espai són infinits. Cap allà el temps i… que hi ha un temps infinit cap enrere i hi ha un temps infinit cap endavant. I que l’espai és infinit en les tres dimensions. Tothom ho pensa. Si no ho ha estudiat, ho pensa. Exagero quan dic tothom, no conec a tothom, no conec tothom ni sé el que pensa tothom. És una forma de parlar d’una gran generalització d’aquest perjudici. Res no lo justifica. Totes les teories científiques que ja tenen 100 anys i estan totalment lliures de contradiccions severes com per proposar que cal acceptar-ne d’altres. Almenys encara, proposen que el temps, l’espai, la massa i l’energia van començar com les llengües, de sobte, puff! Això va començar. I, això què vol dir? que no hi havia res abans? No, sinó que allò que hi havia abans no compleix cap funció, no causa res. Aquesta és la teoria del Big-band en cosmologia moderna.\nUn altre tema important per a la llengua i la seva evolució és la seva aparició, la seva existència sincrònica. No hi ha primer un terme i després un altre. En això s’enganyen molt els lacanians especialment perquè creuen que S₁ S₂, creuen que S₁ és primer i S₂ és segon. I Lacan no va posar primer, segon, de fet, si hi ha un bucle S₁ S₂ és perquè S₂ queda en posició d’antecedent de S₁. Ho entenen, oi?\nSi és un cercle viciós. Si vostès diuen cercle viciós, quin és primer? ¿quin, segon? Cercle viciós. L’efecte funciona com a causa de l’efecte que funciona. Això és el cercle viciós. Lacan planteja S₁ S₂ espacialment com a cercle i temporalment com a futur anterior.\nL’altre problema vinculat a aquest és l’ensenyament de la llengua. Siguem el més pedestres possible. Anem al carrer. De ciències socials els encanta el carrer, anem al carrer a veure com són les coses. No sé perquè les coses han de succeir al carrer? Molt sovint passen dins de casa. Però, al carrer, l’ensenyament del llenguatge es fa?\nLa pregunta és, el llenguatge s’ensenya? Els pares ensenyen a parlar als fills? Els pares ensenyen? Qui ensenya a parlar al nen? S’ensenya el llenguatge? És una pregunta interessant. Em va semblar interessant, almenys, per a després repensar els problemes amb el llenguatge. O sigui, no és evolutiu, no es comença per un terme, després un altre, després un altre. I d’altra banda, no hi ha en sentit estricte ensenyament de la llengua materna, de la llengua natural. Tercer, no hi ha perquè suposar que de cop no hi hagi el començament d’alguna cosa.\nHi ha nens, adults també que de cop manifesten problemes severs amb el llenguatge, n’hi ha evidentment. En aquests problemes un hom pot suposar l’existència d’un factor que escapa als del camp psicoanalític, perfectament: un càncer, un tumor, un problema hormonal, un problema genètic… un accident, un cop que algú va rebre al lòbul tal, frontal dret i queda amb dificultats per a… defectes metonímics, metafòrics (els estudis de Jakobson). Perfectament, no hi ha cap problema, hi ha malalties biològiques o casos que se suposa que podrien ser malalties d’origen biològic però que no es coneixen, així que encara no estan diagnosticades, ni identificades les seves fonts. Sí, n’hi podria haver.\nAra, com que es tracta del llenguatge, inexorablement hi ha un camp del llenguatge i de tot trastorn del llenguatge que habilita la intervenció, no la intervenció, la participació (de la manera que tu utilitzes intervenció no vull que es confongui), la participació clínica del psicoanalista amb la seva teoria. Almenys per a abreujar (perquè se m’està acabant el temps), almenys per a abreujar pel problema del sentit. O sigui, existeix un cas “x”, un cas, un nen de tres anys, de cinc anys, un avi de vuitanta, no hi fa res. Un cas “x” amb un problema de llenguatge “i”, ni tan sols plantegem-nos quin, fins i tot no parla o no respon a la paraula. O sigui, un hom el crida, li parla… i la persona, el nen, el vell, la persona madura: ni canvia la mirada, ni gira el cap. No res. Com es deia quan jo era petit: és com parlar-li a la paret. I de fet molts d’aquests nens miren a la paret. Perfectament, llavors evidentment és un problema biològic, sí pot ser.\nEl psicoanalista quina participació té? Que com que es tracta del llenguatge i el llenguatge té totes aquestes propietats, de les quals hem anat parlant abans, implica una dimensió que sempre, inexorablement escapa a la biologia, que és el sentit. Com que els psicoanalistes treballen gaudi que és del cos real, llavors plantegen el sense sentit com l’origen i final de la pràctica analítica. Ho entenen, perquè, oi? Perquè la biologia no té cap sentit.\nLa meva impressió és que allí justament en comptes de la dimensió de la cura psicoanalítica, allò que es produeix és la sortida de l’analista. Perquè els analistes treballem allí on hi ha sentit; que sempre és un problema el sentit. En quin sentit m’ho dius? I ja comencem, oi?, en quin sentit m’ho dius? I un ja sap que… això va d’un, altre i altre i altre i altre. Amb la qual cosa sí que hi ha lloc per a les intervencions de l’analista amb el nen, l’adolescent, la persona madura o l’ancià, el geronte com li vulguin dir, el vell. Sí que hi ha lloc amb el seu entorn perquè hi ha “immixtió” de Alteritat. No hi ha cap límit per a que la intervenció terapèutica sigui a través de la mare, del pare, de la institució, de la mainadera. I efectivament treballar un camp que inexorablement es produeix que és el camp del sentit.\nAmb la qual cosa, bé i allò altre ja ho hem dit, ho ha plantejat bé l’Alejandra i a més crec que la Karla també, és la qüestió de la “immixtió” d’Alteritat. Amb biologia és individu, és el cervell d’algú, el sistema genètic d’algú, l’hormonal d’algú; per més que la mare ho hagi tingut també i sigui per herència genètica. Aquest camp del sentit que sempre el problema del lenguaje el porta, sempre, axiomàticament implica “immixtió” d’Alteritat. I si hi ha “immixtió” d’Alteritat ja tenim un camp de treball.\nIntervenció del psicoanalista com interpretació que produeixi un acte i tot això caldrà veure quin tipus de cas és. Perquè podria ser un cas on fos un problema de la índole de la holofrase, on ja no. O un problema d’una limitació que imposa el sistema biològic en la seva dimensió que sigui, que també imposa algun tipus de límit. Però el fet que hi hagi algún tipus de límit a la “immixtió” d’Alteritat o al sentit del llenguatge, no significa que se’l pugui eradicar. És impossible eradicar aquestes dues dimensions. Amb la qual cosa l’analista té un lloc sempre. Quant? Depèn de cada cas.\n–\tEntesos, moltes gràcies, Alfredo, moltes gràcies.


Núria Jar, Autor a El Diari de la Sanitat\nL’atenció sanitària a les pèrdues gestacionals és deficient a Espanya\n30/10/2018 - Núria Jar\nSi la mort és un tabú, la d'un nounat ho és encara més. Un recent informe assenyala les mancances del sistema de salut espanyol a l'hora de donar respostes a les famílies que perden al seu bebè. Un altre treball assenyala que un de cada tres embarassos fallits queden fora de les estadístiques internacionals\nConflictes d’interès que entelen carreres científiques\n14/09/2018 - Núria Jar\nEl prestigiós oncòleg Josep Baselga ha fet públic fa unes hores que abandona la direcció mèdica del Sloan Kettering Cancer Center de Nova York, dies després que The New York Times denunciés que no havia declarat la seva relació amb la indústria en els seus estudis. No és rar que sorgeixin aquest tipus de vincles. El que cal fer és declarar-los, opinen els experts\n12/07/2018 - Núria Jar


dimarts 15 de juny de 2010 , per Coordinació del Catalunya\nL’Assemblea Ciutadana "Que la crisi la paguin els rics" convoca una nova cassolada a Lleida\nDijous 17 de juny, 19.45 h. contra la reforma laboral\nPrimer el pla d’ajust, ara la reforma laboral... I sempre perdem els mateixos. Cal parar-los els peus! Cassolada popular contra la Reforma Laboral i les retallades socials Dijous 17 de juny a les 19.45h. Davant la seu del PSC-PSOE i del Ministeri d’Economia a Lleida (Plaça de l’IEI) Després que la cassolada contra les retallades socials del passat dijous fos la més nombrosa de les quatre que (...)\ndissabte 12 de juny de 2010 , per Coordinació del Catalunya\nTaula rodona a Lleida: És la prohibició el camí cap a la llibertat de les dones?\nDilluns 21 juny, 20 h. CSA La Maranya\nEl passat 28 de maig de 2010 la Paeria de Lleida va ser el primer ajuntament de l’Estat espanyol en prohibir l’ús del vel integral (burca, niqab) als espais municipals. Aquest fet va generar una gran expectació per part dels mitjans de comunicació i les tertúlies de cafè. Uns ho veuen com un progrés en la llibertat de les dones, d’altres com una mesura populista i amb poc fonament. Un dels fets que (...)\nNova Cassolada popular el 27 de maig davant la seu del PSC-PSOE de Lleida\nDijous 27 de maig a les 19,30h, nova Cassolada popular davant la seu del PSC-PSOE i del Ministeri d’Economia a Lleida (Plaça de l’IEI). Que ens sentin els lladres i els seus còmplices! Les ciutadanes i ciutadans reunits en assemblea el passat dijous 20 de maig davant la seu del PSC-PSOE de Lleida vam decidir continuar organitzant cassolades contra la crisi cada dijous i en la mateixa plaça de (...)\ndimarts 18 de maig de 2010 , per Coordinació del Catalunya\nNO A LES RETALLADES SOCIALS. QUE LA CRISI LA PAGUIN ELS RICS Dijous 20 de maig a les 19,30h Cassolada popular davant la seu del PSC-PSOE i del Banc d’Espanya a Lleida (Av. Blondel). Que ens sentin els lladres i els seus còmplices! Ja n’hi ha prou! Permetràs aquest robatori? Primer vam haver de suportar haver-nos d’hipotecar fins a les celles per aconseguir un habitatge. Amb el nostre treball (...)\ndivendres 23 d'abril de 2010 , per Coordinació del Catalunya\nCGT convoca manifestació a Lleida el 1r de Maig\nCGT convoca manifestació el dia 1 de maig a Lleida, convidant als grups, associacions i moviments anticapitalistes a que ens acompanyin. Manifestació a les 12:00 a la Plaça del Treball. Final a la Plaça de Sant Joan. CGT Lleida\nEl Sindicat de la Muntanya Pilum - CGT anomena Secretariat Permanent\nL’Assemblea del recentment constituït Sindicat de la Muntanya Pilum - CGT, ha anomenat el Secretariat Permanent que tindrà la responsabilitat de coordinar l’activitat i representar-lo davant la societat. L’Assemblea s’ha celebrat a Sort el 17 d’abril amb l’assistència del Secretari General de la CGT de Catalunya Bruno Valtueña i el Secretari d’Organització de la Federació Intercomarcal de Lleida Paco (...)


Hosteleria i restauració en la fase 3 – gavaimpulsa.info\nA partir del dijous 18 de juny els comerços i locals de serveis podran obrir al públic, aplicant un seguit de mesures d’higiene, seguretat, aforament i prevenció.\nA partir de dijous 18 de juny Barcelona i la seva àrea metropolitana passen a la fase 3 del desconfinament. Es podrà procedir a la reobertura al públic de tots els establiments i locals comercials minoristes i d’activitats de serveis professionals que la seva activitat va ser sospesa després de la declaració de l’estat d’alarma, complint uns determinats requisits. En el cas dels establiments de restauració les condicions són les següents:\nObertura al públic per a consum en l’interior del local fins a un 50% del seu aforament.\nEl consum a l’interior del local només es podrà realitzar assegut a la taula i preferentment a través de cita prèvia. Es permet el consum en la barra per part del client sempre que es garanteixi una separació mínima de 2 metres entre clients o grups de clients.\nS’haurà de mantenir la distància física de 2 metres entre les taules o agrupacions de taules, permetent que es recepti la distància mínima de seguretat interpersonal.\nEstà permès l’encàrrec en el propi establiment de menjar i beguda per emportar.\nPrestació de servei a les terrasses a l’aire lliure fins el 50% de les taules permeses en l’any immediatament anterior, en base a la corresponent llicència municipal.\nReobertura de les terrasses a l’aire lliure\nPoden obrir-se al públic el 75% de les taules de terrassa a l’aire lliure, permeses en l’any immediatament anterior, en base a la corresponent llicència municipal.\nEn tot cas caldrà garantir la distància mínima de 2 metres entre les taules, o entre l’agrupació de taules. S’entendrà per terrassa a l’aire lliure, tot espai no cobert o, que estant cobert, estigui rodejat lateralment per un màxim de dues parets, murs o paraments.\nSi l’establiment obté el permís de l’Ajuntament del seu municipi, per incrementar la superfície destinada a la terrassa a l’aire lliure, es podran incrementar el nombre de taules previstes en l’apartat anterior. Tanmateix, haurà de respectar-se la proporció del 50% entre taules i superfície, i haurà d’incrementar-se proporcionalment l’espai dels vianants en el mateix tram de la via pública en el què s’ubiqui la terrassa.\nL’ocupació màxima serà de 20 persones per taula (o agrupació de taules). En tot cas, s’haurà de respectar la distància mínima de seguretat interpersonal.\nEn aquest sentit, des de l’Ajuntament de Gavà no cobrarà la taxa d’ocupació de via pública a les terrasses de bars i restaurants durant la resta de l’any. Alguns establiments estan sol.licitant a l’Ajuntament l’ampliació dels seus espais, i d’altres que no en tenien estan demanant permís per instal.lar taules al carrer. Els serveis municipals estan estudiant amb la màxima celeritat possible totes les peticions, i es farà tot allò que es consideri necessari per poder satisfer positivament les demandes Els bars i restaurants que vulguin demanar ampliació han d’entrar una instància formal a través de la seu electrònica.\nMesures d’higiene i/o prevenció dins el local\nQualsevol altra superfície de contacte per part dels clients.\nNeteja de l’interior del local mínim una vegada al dia.\nPriorització de les estovalles d’un sol ús. Si no és possible, ha d’evitar-se l’ús de les mateixes estovalles entre diferents clients, optant per solucions que facilitin el seu canvi entre serveis i es netegi mecànicament en cicles de rentat entre 60 i 90 graus centígrads.\nPosar a disposició del públic dispensadors de gels hidroalcohòlics o desinfectants amb activitat virucida autoritzats a l’entrada de l’establiment i a la sortida dels banys, en condicions pel seu ús.\nS’establirà un itinerari dins el local per evitar aglomeracions en determinades zones i prevenir el contacte entre clients.\nEs fomentarà el pagament amb targeta o altres mitjans que no suposin contacte físic entre dispositius, evitant, en la mesura de lo possible, l’ús de diners en efectiu. Es netejarà i desinfectarà el datàfon després de cada ús.\nL’ús dels serveis (WC) per part dels clients, serà com a màxim d’una persona, tret d’aquells supòsits de persones que puguin necessitar assistència, que podrà ser atesa pel seu acompanyant. Caldrà reforçar la neteja i desinfecció dels banys garantint sempre l’estat de salubritat i ’higiene d’aquests.\nEs podran fer comandes a través de telèfon, en línia o de des del propi local. L’establiment podrà comptar amb un espai habilitat i senyalitzat per la recollida de les comandes on es realitzarà l’intercanvi i pagament. Sempre hauran de garantir-se els 2 metres de distància de seguretat, o quan no sigui possible, s’utilitzaran mostradors o mampares. També es permet la recollida de les comandes directament des del vehicle del client en aquells casos on l’establiment tingui habilitada aquesta opció.\nMesures de prevenció de riscos per als treballadors/es\nNo podran incorporar-se als seus llocs de treball les persones que estiguin es aïllament domiciliari per tenir el diagnòstic de COVID-19 o tinguin algun dels símptomes compatibles. Tampoc podran fer-ho els treballadors/es que es trobin en període de quarantena domiciliària per haver tingut contacte amb alguna persona amb símptomes o diagnosticada de COVID-19.\nL’empresa, per la seva banda, estarà obligada a complir les obligacions de prevenció de riscos establertes en la legislació vigent (tant de caràcter general com de manera específica pe prevenir el contagi del COVID-19) i assegurar que tots els personal compti amb equips de protecció individual (EPI) adequats al seu nivell de risc, i com a mínim disposin de mascaretes, gel hidroalcohòlic amb activitat virucida, i/o sabó per a la neteja de mans.\nEn cas de comptar amb un sistema de control de presència amb fitxatge dactilar, l’empresa haurà de substituir-lo per qualsevol altre sistema de control o bé desinfectar el dispositiu abans i després de cada fitxatge.\nMesures d’higiene per als clients/es\nAixí mateix, l’establiment haurà de posar a disposició dels clients gel hidroalcohòlic a l’entrada de l’establiment i a la sortida dels banys, sempre en condicions d’ús, a més de papereres amb tapa d’accionament no manual, dotades amb una bossa d’escombraries.\nEl personal treballador que realitzi el servei a taula i a barra haurà de garantir la distància de seguretat amb el client i aplicar els procediments d’higiene i prevenció necessaris per evitar el risc de contagi.\nServicios de restauración. Directrices y recomendaciones. Ministerio de Sanidad\nempresaautònoms, Covid-19, desconfinament, hostaleria, reobertura, restauració, serveis\nPrevious Entry Fase 3: afectació als establiments comercials i de serveis\nNext Entry Reorienta el teu negoci després de la covid-19 (11 de juny)


45° 24′ 13″ N, 3° 07′ 35″ E / 45.4036°N,3.1264°E / 45.4036; 3.1264Coord.: 45° 24′ 13″ N, 3° 07′ 35″ E / 45.4036°N,3.1264°E / 45.4036; 3.1264\nArdes és un municipi francès situat al departament del Puèi Domat i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 599 habitants.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 325 persones, 239 eren actives i 86 eren inactives. De les 239 persones actives 199 estaven ocupades (109 homes i 90 dones) i 40 estaven aturades (18 homes i 22 dones). De les 86 persones inactives 40 estaven jubilades, 16 estaven estudiant i 30 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Ardes hi havia 282 unitats fiscals que integraven 547,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 14.316 €.\nDels 48 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa alimentària, 1 d'una empresa de fabricació de material elèctric, 3 d'empreses de fabricació d'altres productes industrials, 10 d'empreses de construcció, 9 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 4 d'empreses de transport, 4 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa d'informació i comunicació, 4 d'empreses financeres, 2 d'empreses de serveis, 5 d'entitats de l'administració pública i 3 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».\nDels 5 establiments comercials que hi havia el 2009, 2 eren botiges de menys de 120 m², 1 una fleca, 1 una carnisseria i 1 una llibreria.\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques d'Ardes a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades d'Ardes a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ardas&oldid=29474536»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 13 feb 2022 a les 04:21.


desembre | 2010 | ViatjallegeIxescriU-VIU\nAviat m’hauré de decidir…\nPublicat el 14 desembre 2010 per mercemasnou\n… si la idea és marxar durant les vacances de Nadal… queda ben poc temps! Deixaré aquesta setmana per veure si encara hi ha alguna amable aportació de qui heu rebut els meus correus i esteu al cas de la … Continua llegint →\nComentaris tancats a Aviat m’hauré de decidir…\namunt… sempre amunt!\nPublicat el 12 desembre 2010 per mercemasnou\nO això cantaven en alguna sèrie de dibuixos La proposta d’en Ramon V. és prou llaminera també… vejam què em diu: si al teu viatge Lanual et sobra un pareLL de dies, una proposta d’aLtura per no tocar de peus … Continua llegint →\nComentaris tancats a amunt… sempre amunt!\nAh! La France…\nPublicat el 11 desembre 2010 per mercemasnou\nN’hi haurà més… segurament de paraula, però la darrera recomanació rebuda, de part de la Natàlia C., és magnífica i penso tenir-la molt i molt en compte. Tres localitzacions magnífiques, com diu ella: Els dos primers reuneixen els requisits imprescindibles … Continua llegint →\nComentaris tancats a Ah! La France…\nun capítol inesperat… les no-recomanacions d’en Mia!\nPublicat el 8 desembre 2010 per mercemasnou\nAquest xicot val un imperi… que es calci quan arribi a formar part del club de L!!! Transcric, com de costum, les seves en aquest cas "no recomanacions". N’hi ha per sucar-hi pa… Són viatges que, per algun motiu no … Continua llegint →\nComentaris tancats a un capítol inesperat… les no-recomanacions d’en Mia!\nJa ho tinc… Ja ho tinc!!!\nSebastià en A punt, a punt… d’arribar al número L!\nJoan en Ja torno a ser a casa…\nÈric en I ara… què cal que fem?\nJoan en I ara… què cal que fem?\nJoan en A punt, a punt… d’arribar al número L!


Concepte. Dades Obertes. Generalitat de Catalunya\nInici > Què és l'Open Data > Concepte\nL’open data és una filosofia i una pràctica que requereix que certes dades siguin de lliure accés per a tothom, sense limitacions tècniques o legals. En el sector públic, tenir accés a les dades de l’administració garanteix la transparència, l’eficiència i la igualtat d’oportunitats a l'hora de crear valor. La transparència perquè es poden consultar i tractar dades que venen directament de les fonts oficials, l’eficiència perquè ciutadans i organitzacions poden crear serveis de forma més ajustada en col·laboració amb l’administració; i la igualtat d’oportunitats perquè l’accés és el mateix per a tothom.\nMolts governs arreu del món estan impulsat projectes similars al de Catalunya per aquestes raons. Per a més informació podeu consultar la documentació generada pel Consorci W3C, dirigit pel britànic Tim Berners Lee, que és un dels principals impulsors a tot el món del moviment a favor de l’obertura de dades públiques.\nLes llicències i els termes d’ús de les dades obertes estan sotmeses a les lleis de reutilització de la informació del sector públic, i en alguns casos poden tenir llicències de propietat intel·lectual encara que es tendeix a obrir-les sense condicions sempre i quan es mantinguin sense manipular i amb l’obligatòria citació de la font i de la seva darrera actualització. Sobre aquest aspecte, podeu consultar l’apartat termes d’ús i llicències d’aquest portal.\nLa Comissió europea considera que les dades públiques han de ser reutilitzades, tant per la ciutadania com per les empreses, ja que això a més de transparència, suposa un motor al desenvolupament de la societat de la informació i el coneixement sobretot per al sector dels continguts digitals. Per aquest motiu, han legislat a favor amb la Llei 37/2007, de 16 de novembre, sobre reutilització de la informació del sector públic, modificada per la Llei 18/2015, transposada per la Directiva 2013/37/UE. Podeu consultar la guia del Proyecto Aporta per a més informació sobre la reutilització de dades.\nQuè es pot fer amb les dades?\nExemple d’ús: Portal d’equipaments de la Generalitat de Catalunya\nLes dades obertes permeten la consulta i la construcció d’aplicacions, en especial programari i formes de visualització, que usen la informació alliberada com a font.\nD’aplicacions en pot fer la mateixa administració o altres (particulars, organitzacions i empreses) en el moment que s’allibera el seu accés.\nEls tipus d’aplicacions que es poden construir amb dades alliberades són molt diversos i responen a objectius i finalitats molt diferents. Van des dels més personals dels ciutadans que incorporen al seu mòbil, per exemple, els avisos per RSS de les incidències del transport, fins als d’associacions de determinats malalts respiratoris que controlen els índexs de contaminació o merament empresarials, com és el cas d’actualitzacions automàtiques amb la informació d’equipaments oficials que poden alimentar els navegadors GPS per a vehicles.\nAltres exemples de la riquesa i la varietat de les aplicacions que es poden fer a partir de les dades públiques obertes són els mapes i gràfics interactius que s’utilitzen en l’anomenat periodisme de bases de dades i en nombroses serveis de cerca, com és el cas del cercador d’equipaments de gencat que permet localitzar escoles, hospitals o centres esportius, entre d’altres. També formen part de les aplicacions generades amb dades obertes els titulars incorporats via RSS a blogs, webs o aplicacions mòbils (com les pròpies de gencat) que mostren d’aquesta manera continguts facilitats automàticament per l’administració.\nCom s’han d’alliberar les dades?\nSegons recomana el W3C en la seva darrera guia de publicació, s’han d’alliberar dades útils i en formats reutilitzables. Qualsevol format és benvingut però com més ben estructurades i enriquides estiguin les dades, més fàcil serà reutilitzar-les i construir aplicacions que les tractin automàticament. Per això hi ha formats i projectes de dades obertes que es consideren de menys valor que d’altres. Segons la classificació proposada per Tim Berners Lee, els formats més adequats són l’RDF, basat en XML i susceptible de passar fàcilment al següent nivell anomenat “dades enllaçades” (linked data), que al seu torn és la base tècnica per alimentar l’anomenada web semàntica, un estàndard on cada dada conté informació associada que la relaciona automàticament amb d’altres.\nEl W3C també recomana crear un catàleg amb la descripció acurada de tots i cadascun dels conjunts de dades (data sets) que allibera un govern i, alhora, alliberar també el propi catàleg en format RDF. La Generalitat així ho ha fet en aquest portal, des d’on no només es pot consultar sinó també descarregar, el catàleg amb totes les iniciatives de dades obertes dins de la institució. Es fa, a més, un salt qualitatiu ja que s’obren, per primer cop, un conjunt significatiu de dades en els formats que es consideren d’alta qualitat per a la seva reutilització (format RDF). Aquest primer conjunt de dades alliberades en formats de quatre estrelles està composat per: la base de dades dels 26.000 equipaments oficials de Catalunya, els 1.400 tràmits de la Generalitat i una part dels arxius multimèdia de la institució. S’està treballant, a més, per arribar en breu al màxim nivell de qualitat en el format de les dades (dades enllaçades o linked data), considerat cinc estrelles, ja que les dades obertes, en molts casos, ja estan prou estructurades com per poder ser relacionades amb d’altres.


El PSOE alteano va eliminar del seu Pressupost de 2011 els diners destinats al front Litoral - Altea Digital\nEl PSOE alteano va eliminar del seu Pressupost de 2011 els diners destinats al front Litoral\nEloy Hidalgo va eliminar del Pressupost per al 2011 els 80.000€ previstos per a l’estudi d’aparcaments i tràfic després de no avançar gens en dos anys.\nA pesar dels continus intents del Partit Socialista a Altea de seguir utilitzant una vegada després d’una altra el Projecte de Rehabilitació de la Façana Marítima d’Altea de forma electoralista, la realitat de la seua gestió segueix posant de manifest l’absolut desinterès que l’equip de govern presidit per Andrés Ripoll en la passada legislatura va prestar a la remodelació del Front Litoral.\nLa passada setmana el Ministeri de Medi ambient lamentava, a través d’un comunicat de premsa, que “l’Ajuntament no haja avançat en els compromisos que va assumir, per a, amb caràcter previ o simultani, executar les obres de l’aparcament subterrani sota el nou passeig marítim inclòs en l’obra en licitació”.\nDes del Partit Popular no podem estar més d’acord amb el Ministeri, ja que l’abandó del projecte del Front Litoral pel govern socialista a Altea és més que evident.\nDe fet, després d’haver consignat la quantitat de 80.000€ en el pressupost municipal per a l’any 2009 amb l’objectiu de realitzar un estudi de les possibles solucions als problemes de l’aparcament i tràfic rodat que l’execució del projecte podia suposar, dos anys després i sense haver realitzat estudi ni gestió alguna, aqueixa quantitat desapareix de l’esborrany de pressupost per a l’any 2011 presentat per Eloy Hidalgo.\nDesgraciadament, el Partit Socialista a Altea segueix obstinat a dir una cosa i fer just la contrària. Mentre alts càrrecs socialistes segueixen visitant Altea prometent l’imminent començament de les obres, el Ministeri segueix sense designar la nova data per a l’obertura de les ofertes econòmiques per a l’adjudicació de les obres i es demostra, negre sobre blanc, que l’equip de govern socialista no només no va realitzar gestió alguna per a avançar en l’execució de l’obra, sinó que a més va eliminar la quantitat compromesa per l’Ajuntament per a cercar les solucions acordades amb el Ministeri.\nAra, l’equip de govern actual torna a recuperar la consignació d’aqueixa quantitat en els pressupostos presentats per al pròxim any 2012, contemplant aqueixos 80.000€, amb l’interès de poder agilitar la tramitació del projecte perquè aquest siga una realitat com més prompte millor.


Ajuntament del Masnou - Regidoria d'Ensenyament\nPortada Àrea de Comunitat i Persones Regidoria d'Ensenyament\nA la Regidoria d'Ensenyament trobareu informació de tot allò relacionat amb l'educació al nostre municipi.\nLes competències municipals en ensenyament són, entre d'altres, la participació en el procés d'escolarització, la cooperació en la construcció i el manteniment dels centres docents, la intervenció en els òrgans de participació escolar (Consell Escolar Municipal del Masnou) o l'organització d'activitats pedagògiques d'una àmplia varietat, amb el suport d'altres regidories, destinades a l'alumnat del Masnou.\nAixí, per exemple, conjuntament amb l'Àrea de Manteniment, la Regidoria d'Ensenyament s'encarrega del manteniment i de les millores estructurals i funcionals dels centres escolars públics. També col·labora en activitats escolars i extraescolars dels centres i de les associacions de pares i mares. L'Ajuntament del Masnou col·labora amb els centres educatius, tira endavant accions pròpies i participa en totes les iniciatives relacionades amb la formació dels ciutadans i ciutadanes.\nL'Ajuntament és el titular de dues escoles bressol, Sol Solet i La Barqueta, del Centre de Formació de Persones Adultes i de l'Escola de Música.\nPel que fa a l'atenció i la informació a la ciutadania, la Regidoria d'Ensenyament col·labora activament en l'escolarització de l'alumnat, gestionant els processos de preinscripció i matrícula de tots els serveis de titularitat pròpia. Tot això es fa a través de l'Oficina Municipal d'Escolarització.\nInscripcions obertes al curs de monitors i monitores de lleure\nJa és obert el període d'inscripció per al curs de monitors i monitores de lleure que organitza l'Ajuntament del Masnou. El curs comença el 25 de juny i finalitza el 23 de juliol. L'horari de les classes és de 9 a 14 h.\nEl Consell Escolar impulsa el projecte “Entorn sense fum” i proposa els dies de lliure disposició del curs 2018-2019\nEl Consell Escolar Municipal del Masnou (CEMM) ha proposat a tots els centres educatius que s’adhereixin al manifest i a les accions que duu implícites el projecte “Entorn sense fum”, una iniciativa que vol prevenir l’inici del consum de tabac en infants i joves. La darrera sessió de l’òrgan participatiu del curs 2017-2018, celebrada aquest dimarts, també ha aprovat de forma provisional els dies de lliure disposició del següent.\nRegidora: Sílvia Folch\nTècnic: August Cabré\nOME: visites concertades els dimecres, de 10 a 14 h, i els divendres, d'11 a 14 h.\nEdifici Roger de Flor, 23\nTelèfon: 93 557 18 45 - 93 557 18 47\nAdreça electrònica: ensenyament@elmasnou.cat