Cau una banda que repartia droga a domicili\nEls Mossos han detingut vuit persones, de les quals cinc han ingressat a presó\nEls Mossos han detinguts vuit persones que repartien droga a domicili / CME\nRedacció 28/10/2020 9:48 am\nEls Mossos d’Esquadra han desarticulat una banda que repartia cocaïna i drogues de disseny a domicili. “Funcionaven com una empresa d’enviament de les substàncies a la carta, de manera que el client no es desplaçava mai”, expliquen fonts policials. Amb aquesta estratègia, els traficants evitaven les queixes veïnals que comporten els narcopisos, que acostumen a atraure molts consumidors, i de pas entorpien la investigació de la policia.\nEl passat divendres els Mossos van realitzar un operatiu a sis pisos i quatre locals de Barcelona, Badalona, l’Hospitalet i Cerdanyola que va acabar amb vuit persones detingudes, sis homes i dues dones, tots d’entre 20 i 33 anys i de nacionalitat espanyola, uruguaiana, equatoriana i dominicana. Durant els escorcolls es van comissar 600 grams de cocaïna i una gran quantitat de monodosis de cocaïna i altres drogues de disseny amagades en els vehicles de repartiment. Cinc dels detinguts han ingressat a presó.\nUna organització professional\nL’organització tenia dues persones de la seva confiança que s’encarregaven d’amagar la droga a casa seva i que es dedicaven a manipular-la i preparar-la per la seva venda. Aquestes dues persones tenien diversos mòbils que feien servir per rebre les comandes dels clients, que havien d’indicar quina droga volien, la quantitat i on volien rebre-la. Un cop feta la comanda, la resta de membres entrava en acció i feien el repartiment amb els seus vehicles particulars.\nEl servei funcionava les 24 hores del dia gràcies a una planificació molt professionalitzada que incloïa horaris definits i torns fixes. A més, els repartidors havien de justificar qualsevol impediment per no encarregar-se de la comanda durant el seu horari o si algun dia no podien treballar. El líder de la banda, que també està detingut, era responsable d’una associació cannàbica i d’un local d’oci nocturn, dos establiments que els investigadors sospiten que podien servir per blanquejar els diners obtinguts de la venda de la droga.


Vertader/fals. La calor | Recurso educativo 444919 - Tiching\nVertader/fals. La calor\nIndica quines de les següents afirmacions són vertaderes i quines són falses: El Sol és la font de calor més important. La calor o energia calorífica és l'energia que passa dels cossos freds als calents. Els guèisers o les fonts termals són fonts de calor artificials. La calor augmenta la temperatura dels cossos, cosa que podem mesurar amb els termòmetres.\nCompleta un resum. L'energia


La fira Litterarum de Móra d'Ebre obté el Premi Nacional de Cultura | Aguaita.cat\nper NacióDigital , 20 de març de 2019 a les 18:47 |\nEls guanyadors dels Premis Nacionals de Cultura 2019, amb els membres del plenari del CoNCA | ACN\nEl Consell Nacional de la Cultura i les Arts (CoNCA) ha anunciat este dimecres els Premis Nacionals de Cultura 2019, que enguany reconeixen l'escriptor Jaume Cabré, l'editora i traductora Maria Bohigas, la cuinera Carme Ruscalleda, la compositora i intèrpret Clara Peya, l'artista Josep Ponsatí i la historiadora de l'art i ambaixadora a la Catalunya Nord de l'art català d'avantguarda Josefina Matamoros. El Museu de Lleida, el Col·legi d’Arquitectes de Catalunya (COAC), la Federació d’Ateneus de Catalunya i Litterrarum Móra d’Ebre - fira d’espectacles literaris, també han estat distingits amb un Premi Nacional de Cultura, els més rellevants que atorga la Generalitat en l’àmbit cultural. La cerimònia tindrà lloc el dijous 4 de juliol al Teatre L'Artesà d'El Prat de Llobregat, a punt de reobrir les seues portes.\nEl CoNCA ha guardonat a Litterarum Móra d’Ebre · Fira d’espectacles literaris amb el Premi Nacional de Cultura per "construir un espai on conflueixen literatura i espectacle en totes les seves disciplines, des de les arts escèniques fins a les musicals, prenent com a eix la llengua catalana". En el terreny literari, els Premis han distingit en esta edició l'editora de Club Editor i traductora, Maria Bohigas, i a l'escriptor Jaume Cabré, autor de títols com Senyoria (1991), L'ombra de l'eunuc (1996), El sentit de la ficció (1999), Les veus del Pamano (2004) o Jo confesso (2011).\nEn esta edició dels premis, s'ha guardonat tres entitats que han contribuït "a la construcció del país amb la conservació i difusió del nostre patrimoni artístic i de la nostra identitat compartida". El CoNCA ha reconegut "l'extraordinària tasca" del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya, que "ha permès prestigiar el nostre patrimoni arquitectònic i urbanístic i consolidar un arxiu de referència en l’àmbit nacional i internacional"; la Federació d'Ateneus de Catalunya, "canalitzadora de la llarga i valuosa tradició ateneista catalana en la defensa de la cultura i la llengua pròpies", i el Museu de Lleida, premiat "pel servei que fa al territori i la rellevància de la seva col·lecció, fruit de la concentració i la fusió de béns arqueològics, col·leccions antigues i art de diverses disciplines i objectes artístics".\nGeneral, Maria Bohigas, Jaume Cabré, CoNCA, Premis Nacionals de Cultura 2019, Carme Ruscalleda, Clara Peya, Museu de Lleida, Cultura


La plantilla de Ryanair fa vaga contra les condicions laborals precàries que pateix - Diari Jornada\nEls tripulants de cabina de Ryanair estaran en vaga durant avui i demà (Roger Segura /ACN)\nLes aturades afectaran els aeroports catalans del Prat de Llobregat, Girona i Reus\nLa plantilla de Ryanair fa vaga contra les condicions laborals precàries que pateix\n| 25 de jul, 2018 - 12:43\nEls treballadors de Ryanair faran vaga avui i demà després que la reunió d'ahir entre els sindicats i els representants de la direcció de l'empresa s'acabés sense arribar a cap acord. Els tripulants de cabina de Ryanair, a Espanya representats pels sindicats USO i SITCPLA, van convocar la vaga per protestar contra les precàries condicions laborals: el 75% de la plantilla està contractada a través d'empreses de treball temporal, subjecta a la legislació irlandesa, sense salari base i cobra únicament per les hores de vol, cosa que provoca una tremenda inseguretat i inestabilitat laboral. El responsable de vol del sindicat USO, Ernesto Iglesias, va lamentar ahir «l'actitud immobilista de la companyia» i que l'empresa hagi desaprofitat l'oportunitat de «recapacitar en algun moment».\nEl portaveu de relacions externes del sindicat SITCPLA, Antonio Escobar, va explicar que la direcció general de Treball havia proposat implantar mesures previstes en l'Estatut del Treballador a l'Estat però que la companyia vol seguir regint-se per la llei irlandesa. El conseller delegat de Ryanair, Michael O'Leary, va criticar amb duresa la convocatòria d'aturada, fins al punt d'amenaçar de retallar vols i llocs de treball en països on es convoquen «vagues innecessàries».\nEls sindicats han denunciat la pressió de la companyia cap als treballadors amb l'enviament de correus electrònics en què els insta a acudir a la feina i els adverteix de «sancions disciplinàries», tot i no estar inclosos als serveis mínims. Iglesias ha recordat que els treballadors tenen dret a la vaga i ha negat que hi hagi diferències entre els sindicats, uns rumors que ha atribuït a la voluntat de Ryanair de dividir-los. El responsable d'USO no ha descartat que més endavant hi hagi noves mobilitzacions per part dels treballadors i ha avisat que serà «més aviat que tard».\nLes aturades afecten els tres aeroports catalans on opera la companyia irlandesa: el Prat, Girona i, en menor mesura, Reus. La companyia ha reubicat en vols alternatius tots els passatgers afectats per les cancel·lacions amb motiu de les dues jornades de vaga convocades pels tripulants de cabina de l'aerolínia a Espanya, Portugal i Bèlgica, o els ha reemborsat els diners. En total, són 100.000 passatgers dels 600 vols que la companyia ha cancel·lat a Europa entre avui i demà.


Allotjaments del Càmping Sènia Tucan (Lloret de Mar\nDescobreix els allotjaments de Sènia Tucan, situat a la Costa Brava (Lloret de Mar). Disposem de diferents categories, per tal d'adaptar-nos al que estàs buscant per aquestes vacances. Mira-ho aquí:\n5 Senís: Es tracta de la gamma d'allotjament més alta de càmping. Aquests allotjaments disposen de climatització, llençols i coixins. Terrassa equipada amb cadires, taules i barbacoa. A més els espais interiors són molt amplis i amb acabats de disseny. També inclou el xampú, gel, crema de mans de la marca Rituals. La nevera és de les grans i té un extens parament (copes de vi, torradora, cafetera Dolce Gusto).\n4 Senís: Aquests allotjaments destaquen per la seva increïble relació qualitat preu. Els allotjaments que pertanyen a aquesta categoria disposen d'amplis espais interiors, terrassa, Mobil Homes amb aire condicionat, instal·lacions (gots, coberts, paelles, estenedor, plats, taula exterior i cadires).\n3 Senís: En aquesta categoria s'inclouen els nostres allotjaments més modestos. Tot i ser els més econòmics, tots ells tenen tot el necessari per gaudir d'unes confortables vacances. Els allotjaments d'aquesta categoria també inclouen un complet parament de cuina (gots, coberts, paelles, estenedor, plats, etc.) terrassa, cadires i taules exteriors.


Resultats i resums del cap de setmana (15 i 16 de novembre) | UESC\nResultats i resums del cap de setmana (15 i 16 de novembre)\nPREINFANTIL – CB CASTELLAR Resultat: (68-35)\nResum: Victòria de les noies d’Eric Gil que serveix per consolidar la plantilla en la tercera posició de la classificació, després de sis jornades disputades. El preinfantil femení negre s’ha retrobat amb el seu millor joc i s’ha emportat una victòria plàcida conta el Castellar per 68-35 final. Resum de partit: Les noies d’Eric Gil han sortit adormides i han encaixat un parcial en contra de 4-10 en tres minuts de joc disputats. Un temps mort ha fet reaccionar a les locals que, amb un parcial de 17-3, s’han situar al capdavant fins al final del partit. Com a positiu, a part de la victòria, el fet que s’han tornat a veure pinzellades del bon joc que en els dos últims partits l’equip havia perdut. Amb aquest triomf l’equip suma la quarta victòria de la temporada i se situa amb una victòria menys que els dos primers classificats, el Sant Gervasi de Mollet i el CN Sabadell, després que els sabadellencs hagin perdut en aquesta jornada . En la propera jornada l’equip visita la pista de l’Escola del Carme.\nINFANTIL – CLUB NATACIÓ SABADELL “A” Resultat: (41-69)\nResum: Derrota malgrat el bon partit de les jugadores d’Oscar Martin contra un CN Sabadell entrenat per un conegut del club vermell-i-negre, Sergi Sánchez.\nCADET 1 – JET “B” Resultat: (54-45)\nMVP: Marta Colas ha estat la màxima anotadora de l’equip de Germán Simón, liderant l’atac vermell-i-negre i fent un gran partit\nResum: Parcials acumulats (10-15, 23-24, 32-33, 54-45) Victòria treballada de les santcugatenques en un disputat partit contra la JE Terrassa per 59-54. Resum de partit: Al primer quart les locals han estat ben aturades per les egarenques, que han anotat amb facilitat, marxant 10 a 15 al final de quart. Al segon quart, les vermell-i-negre han estat més encertades de cara a cistella i han retallat distàncies fins a marxar al descans perdent per la mínima, 23 a 24. El partit ha transcorregut molt disputat durant tot el tercer quart on, l’intercanvi de cistelles i domini en el marcador, ha estat una constant. Al fnal de tercer quart, el resultat era de 32 a 33. No ha estat fins als últims minuts del partit quan les vermell-i-negre han aconseguit un avantatge de vuit punts, amb el 50 a 42, i d’aquesta manera les de Terrassa ja no han tingut opcions de capgirar el marcador, que s’ha tancat amb el resultat final de 54-45.\nCADET 2 – UE SANT FOST Resultat: (46-54)\nResum: Derrota del Cadet 2 entrenat per Alex Rodríguez en la jornada número sis de la competició.\nJÚNIOR – CE ESCOLA DEL CARME “B” Resultat: (52-60)\nResum: Derrota del Júnior Femení per vuit punts de diferència a la ZEM Rambla del Celler, davant l’Escola del Carme. El resultat final no fa justícia a la feina feta per les vermell-i-negre que, tot i comptar amb tres baixes per lesió, han sortit a pista amb una gran energia i encert, sobretot a la primera part en què han acabat per davant, 32 a 28. En la segona part, tot i mantenir el nivell de competitivitat, la UESC no ha estat tan encertada. L’agraïment de tot l’equip i l’afició a la jugadora cadet que ha jugat avui amb l’equip i tot el suport per aquest equip i el seu entrenador que treballen dia a dia per seguir lluitant i superar-se!\nBF CASTELLDEFELS – SUB-21 Resultat: (34-61)\nMàxima anotadora: Anna Arroyo i Marta Colàs (15 punts)\nResum: Setena victòria de les SUB-21, fonamentada sobretot en un espectacular segon quart, amb una forta pressió i ràpides transicions en atac, marcant així un parcial de 10-29 que ha trencat el partit per endavant.\nCB CABRILS – SÈNIOR 2 Resultat: (68-63)\nMàxima anotadora: Saioa Lucas (18 punts)\nResum: Derrota de les jugadores de Rafa Delgado en un partit que les vermell-i-negre han anat per davant en el marcador fins l’últim quart.\nAE BOET-MATARÓ – SÈNIOR 1 Resultat: (59-54)\nResum: Derrota de la UESC Femení a la pista del Boet-Mataró.\nJOVENTUT BADALONA “A” – PREINFANTIL NEGRE Resultat: (71-43)\nResum: Partit amb molta intensitat i molt ben jugat per part de tots dos equips a la pista del CB Joventut.\nPREINFANTIL VERMELL – SE SANT JOAN DE MATA Resultat: (34-67)\nResum: Derrota del conjunt entrenat per Alejandro Gómez i Albert Mir.\nSANT QUIRZE BÀSQUET CLUB – PREINFANTIL BLANC Resultat: (54-25)\nResum: Notable millora del Preinfantil Blanc tot i la derrota per 54-25 a Sant Quirze. Amb més intensitat i més ganes que en altres jornades, el partit s’ha jugat a les 09 h del mati i semblava que malgrat aquest fet els jugadors estaven més desperts que en els partits de diumenge a la tarda. A poc a poc l’afició veu com es van millorant i assimilant les dinàmiques del bàsquet que practica la UESC.\nBÀSQUET PIA SABADELL “A” – INFANTIL NEGRE Resultat: (62-82)\nResum: Nova victòria còmode de la plantilla d’Andreu Cervera, en aquesta ocasió davant el tercer classificat. El FC Barcelona continua líder per davant dels vermell-i-negre.\nUE GAUDI – INFANTIL VERMELL Resultat: (63-46)\nResum: Derrota dels vermell-i-negre a la pista del líder de la competició, la UE Gaudi.\nText: Pablo Gordillo / Fotos: Ana Cabredo i Imma Parés / Muntatge: Imma Parés\nVÍDEO RESUM DEL PARTIT (Autor: Marcel Fosalba)\nBÀSQUET CEISSA – INFANTIL BLANC Resultat: (51-58)\nResum: Victòria de mèrit dels jugadors de Patrick Reyes que serveix per avançar en la classificació el Bàsquet CEISSA. Al partit de la primera volta la UESC va perdre d’un punt d’aquest mateix rival. S’esperava per tant la revenja per part vermell-i-negre, i així ha estat. Resum de partit: L’equip ha començat amb bon ritme i el segon quart ha acabat amb 12-17. Al tercer quart l’equip de Nou Barris s’ha animat, amb un parcial favorable d’un punt (22-21). Però a partir del quart període, els jugadors vermell-i-negre han recueprat els ànims i la força. La UESC ha fet molt bones jugades, amb assistències, alguns taps i bones defenses, i al sisè període ha aconseguit remuntar i posar-se un puntper davant (34-35). En l’últim quart l’àrbitre ha hagut de fer una crida d’atenció a l’entrenador del CEISSA per -suposadament- fer-li algun comentari inoportú a més de queixar-se de forma repetida. Contagiats, els jugadors locals també s’han posat nerviosos i agressius dins la pista, en un clar exemple que l’ actitud de l’entrenador es reflecteix en l’ambient de l’equip. Al final l’infantil blanc de la UESC ha tancat el partit amb una excel·lent combinació de joc coral entre tots els jugadors. Resultat final, 51-58.\nUE HORTA 99 – CADET 1 Resultat: (63-28)\nResum: Derrota del Cadet 1 a la pista del segon classificat, la UE Horta.\nRECANVIS GAUDI CB MOLLET “A” – CADET 2000 Resultat: (97-57)\nResum: Derrota de la plantilla entrenada per Oscar de Paula, a la pista d’un sempre complicat CB Mollet.\nCADET 2 – BÀSQUET SANT BOI “B” Resultat: (60-46)\nResum: Victòria de la plantilla de Xavi Palou i Sergi Mayol que serveix per superar el Sant Boi “B” en la classificació. L’equip vermell-i-negre és ara el tercer classificat.\nJÚNIOR 3 – EUROPA INTERNATIONAL SCHOOL “A” Resultat: (37-56)\nResum: Mal partit dels nois de Mia Coll que han aguantat fins a la mitja part però han acabat cedint i perdent 37-56 davant l’Europa.\nSESE “A” – JÚNIOR 2 Resultat: (76-80)\nMàxim anotador: David del Cerro (22 punts)\nResum: Parcials (11-15, 17-17, 22-18, 26-30) Gran victòria del Júnior 2 de la UESC contra un dels equips forts del grup 2 d’Interterritorial, i a domicili. Tots els jugadors vermell-i-negre han contribuït a sumar aquest victòria defensant, atacant, corrent al contraatac… Ha estat un partit intens i emocionant fins al final, amb avantatges curtes en tot moment en el marcador. Els jugadors de la UESC han estat molt encertats en els llançaments de triple, aconseguint anotar un total de 10 tirs des de més enllà de la línia de 6’25. Ara l’equip de Ramon Cuñé acumula un balanç positiu de cinc victòries i tres derrotes.\nCB TARRAGONA “A” – JÚNIOR 1 Resultat: (78-87)\nResum: Pas de gegant del Júnior 1 de la UE Sant Cugat. L’equip de Manel Blanco no ha fallat en la difícil visita a la pista del CB Tarragona. Amb aquesta victòria els vermell-i-negre s’afermen com a líders de la categoria Preferent B, consolidant les seves aspiracions de fer-se amb una de les posicions que donen lloc a lluitar per una plaça en la màxima categoria júnior de Catalunya. Resum de partit: Després d’un inici fulgurant de la UESC, amb un 8-22, el CB Tarragona s’ha anat acostant en el marcador per tancar la mitja part amb un 47-50. A l’inici del tercer temps la UESC ha tornat a prémer l’accelerador però una pèrdua de concentració al final del quart, encaixant un parcial de 15-0, ha fet témer el pitjor. En l’últim quart Bernat Portell primer i David Constans després, han posat caràcter i els punts necessaris perquè l’equip pogués gaudir d’un importantíssim triomf.\nCB MATADEPERA TARONJA – SÈNIOR 2 Resultat: (53-69)\nResum: Parcials acumulats (12-24, 29-35, 40-50, 53-69) Victòria de l’equip d’Oriol Carmona davant un rival directe, el CB Matadepera. Després d’aquesta jornada l’equip queda com a primer classificat en solitari, amb un punt més que els seus tres perseguidors (CB Matadepera, Can Parellada i Sallent “A”).\nRECANVIS GAUDI CB MOLLET – SÈNIOR 1 Resultat: (84-70)\nResum: Derrota de la UESC a la pista del CB Mollet.\n15 i 16 de novembre de 2014, Resultats de la jornada, Slider\nEl Basket City Nadal 2014 treballarà tres conceptes\nLa jornada a la premsa (15 i 16 de novembre)


El PSC de Girona insta l’Ajuntament a fer passes per invertir en un Pla de Barris | Girona | Partit dels Socialistes de Catalunya\nEl PSC de Girona insta l’Ajuntament a fer passes per invertir en un Pla de Ba...\nEl PSC de Girona insta l’Ajuntament a fer passes per invertir en un Pla de Barris\nActualitzat: 14/9/2021 a les 14:19\nCreat: Dilluns, 13 de Setembre\nEls socialistes presenten al Ple una moció en què reclamen un estudi tècnic per definir quins són els espais de la ciutat que necessiten més urgentment una actuació de transformació i que es comenci a reservar diners en el nou pressupost\nEn els acords de la moció els socialistes demanen que es presenti, abans de finalitzar l’any, “un estudi tècnic dels sectors de la ciutat de Girona que de manera més urgent requereixen d’un Pla de Barris per millorar l’espai públic, augmentar la sostenibilitat i garantir una millor qualitat de vida per a tots els gironins”. A la vegada també demanen\n“obrir una partida als nous pressupostos per a finançar aquest seguit de projectes de transformació i regeneració urbana” i “requerir a la Generalitat que, amb urgència, recuperi la Llei de Barris i posi en marxa aquest curs polític noves convocatòries de Pla de Barris”. El darrer dels acords que proposa la moció és que s’incrementi el Fons de Cooperació Local de Catalunya per participar de manera activa en la recuperació dels territoris urbans i municipals de Catalunya.\nLa moció recorda que els governs d’esquerres de PSC, ERC i ICV van ser els que van impulsar la Llei de Barris, que durant sis anys -entre 2004 i 2010- va permetre un salt important en la inversió en barris que ho necessitaven a tot Catalunya. Es van portar a terme, en total, 3.900 accions que van beneficiar a prop d’un milió de persones. La darrera convocatòria es va fer el 2010. També destaca el paper de la Llei de Barris com un instrument que va tenir una gran acceptació en el món local i que va permetre la millora de barris i àrees urbanes, “ja fos amb l’augment de la qualitat urbanística de l’espai públic o amb actuacions per enfortir-ne la cohesió social”. Les accions tenien un abast molt ampli i podien plantejar-se en el camp de la rehabilitació física de l’espai públic, la sostenibilitat ambiental o la dinamització econòmica, afegeix.\nPer al PSC, “la recuperació de la Llei de Barris, tal com va estar plantejada, com a eina per donar solucions integrals i ordenades, és imprescindible per recuperar grans inversions i nous projectes d’actualització a Girona, de modernització, de guanyar qualitat a l’espai públic i d’enfortiment econòmic i social”. La moció també assenyala que els fons europeus de recuperació econòmica són una bona oportunitat per a recuperar els Plans de Barris tal com van ser plantejats des de l’inici, ja que la transversalitat de la Llei permet incloure projectes per incrementar la sostenibilitat i les infraestructures verdes o l’increment de la cohesió per limitar les diferències entre els més rics i els més vulnerables


Jordicine (Paranoia 68): d’agost 2007\nNomés queden dos dies. Dissabte, la Mostra de Venècia exhibirà en primícia mundial ‘Blade Runner: The final cut’. Està confirmada la presència del seu director, Ridley Scott, i d’una bona part dels actors d’aquesta mítica pel·lícula que, amb el pas del temps, s’ha convertit en un clàssic del cinema modern. Aquesta tercera versió (l’any 1992 va veure la llum ‘Blade Runner: Director’s cut’) ens arriba coincidint amb el vint-i-cinquè aniversari de l’estrena de la versió original. Noves escenes, escenes remasteritzades i una notable millora dels efectes especials... tot per intentar fer encara més ‘gran’ aquest títol visionari. I és que el futur sobre el qual especulava Ridley Scott (any 2019) està malalt, amb una societat desnaturalitzada i molts dubtes en l’horitzó. I encara queden dotze anys per arribar-hi...\n‘Blade Runner’ va marcar un abans i un després en la ciència ficció. Encara avui, moltes pel·lícules segueixen bevent de la seva agobiant atmòsfera, de la seva foscor, del seu sentit líric de la tragèdia... Un futur de neó, de publicitat global, de vapors enganxosos. Resumeixo l’argument en quatre paraules: En Rick Deckard (Harrison Ford), forma part d’una brigada de policies especials, coneguts com ‘Blade Runners’. El seu objectiu és matar qualsevol ‘Replicant’ invasor, unes màquines que persegueixen la immortalitat. "He visto cosas que vosotros no creeríais. Atacar naves en llamas más allá de Orión. He visto Rayos-C brillar en la oscuridad cerca de la Puerta de Tannhäuser. Todos esos momentos se perderán en el tiempo como lágrimas en la lluvia. Es hora de morir...". Frases com aquesta ja formen part de la història del cinema.\nDels actors de la pel·lícula Harrison Ford segueix sent el número 1. La sort sempre l’ha acompanyat i, a banda de brillar amb llum pròpia a ‘Blade Runner’, pot presumir d’haver participat també en dues de les nissagues més potents de la història del cinema modern: ‘Indiana Jones’ i ‘La Guerra de las galaxias’. És una màquina de fer bitllets. La resta del 'quartet principal' també han fet carrera, però serà difícil que igualin l’èxit aconseguir en l'obra de Ridley Scott. De la Sean Young em quedo amb ‘No hay salida’ (1997), de Daryl Hannah amb ‘1, 2, 3... splash’ (1984) i de Rutger Hauer, i després de buscar molt, amb ‘Peligrosamente unidos’ (1991).\nEl director de ‘Blade Runner’ mereix un capítol a part. Va reinventar la ciència ficció amb aquesta pel·lícula, només tres anys després de sorprendre tothom amb ‘Alien, el octavo pasajero' (1979). Però és que també és el pare de ‘Thelma & Louise’ (1991) –la road movie per excel·lència- i de ‘Gladiator’, la pel·lícula èpica més brillant de la dècada (2000). Per cert, ‘Blade Runner’ és el títol de capçalera del meu gran amic Albert. Té dos cartells de la pel·lícula penjats a la paret de casa seva i mai es cansa de revisar-la. Quantes vegades l’has vista, noi? Explica-m’ho. Va per tu...\nPublicat per Jordicine a 8/30/2007 06:50:00 a. m. 1 comentari:\nQuè fàcil és parlar d’algú en passat. No ens costa gens ni mica... i, en part, suposo que és lògic. El jugador del Sevilla Antonio Puerta acabava de morir i, seixanta segons després, tothom explicava les seves gestes en passat, com si les hagués aconseguit fa dos segles. Què fàcil es posar l’ex’; passar de jugador a exjugador; de viu a mort; d’ídol del present a heroi del passat; de tenir-ho tot (22 anys i una brillant carrera pel davant) al no-res, a perdre tot allò que tant li havia costat aconseguir. Quina llàstima!\nLa Mort d’Antonio Puerta ha commocionat el món de l’esport en general i del futbol en particular. Ahir es va suspendre el partit de l’eliminatòria prèvia de la Champions que el Sevilla havia de jugar al camp de l’AEK d’Atenes. El Barça ha anul·lat els actes previs del Torneig Joan Gamper (per què només els actes previs?) i s’ha compromès a invertir un deu per cent de la recaptació del partit contra l’Inter de Milà a la investigació de les malalties cardiovasculars. Com sempre, decisió ‘grisa’, de ‘quiero pero no puedo’, com dirien els castellans. El Madrid ha estat més pràctic; quan el club blanc pren una decisió d’aquestes característiques ho fa amb totes les conseqüencies: anul·la el Trofeo Santiago Bernabéu i es queda tan ample.\nEl futbol espanyol recuperarà la normalitat a poc a poc, però la recuperarà. D’aquí a un temps, poca gent parlarà d’Antonio Puerta. Se’l recordarà sempre, sobretot a Sevilla, com no, però la vida continua. Per unes hores, la desgràcia d’aquest jugador ha unit les dues aficions de la capital andalusa, enfrontades històricament, almenys per unes hores. Fins el punt de sentir al president del Betis, Don Manuel Ruiz de Lopera (íntim enemic de José María del Nido), hagi dit públicament ‘hoy todos somos sevillistas’.\nAhir, les escenes de dolor, amb afeccionats dels dos equips plorant junts, consolant-se mútuament, donaran la volta al món. Se sabia de quin equip eren perquè uns i altres es van apropar a les instal·lacions del Sánchez Pizjuán (on hi ha instal·lada la capella ardent del jugador) amb la samarreta dels seus respectius equips. Costa de creure, per exemple, que els afeccionats del Betis donin l’últim adéu a Puerta amb l’elàstica verd-i-blanca, però un servidor acaba per acceptar-ho tot.\nAntonio Puerta deixa pares (que dur per a ells, si us plau), dona i un fill que mai coneixerà. És així de dur. El xavalet, perquè Puerta era un xavalet (sí, sí, era, ja ho sé) hauria estat pare el mes que ve. El seu fill naixerà orfe. Li hauran d’explicar que un dia, quan s’enfrontava al Getafe al Pizjuán, va caure a terra víctima d’un atac cardíac. Començava a escriure’s l’última pàgina de la seva curta vida. S’ha fet tot el possible perquè no morís, però tothom tenia clar que seria molt difícil reanimar-lo, per no dir que impossible. Era un somni. No hi havia porta per l’esperança.\nMoltes vegades ens queixem per vici, ens sentim desgraciats, demanem explicacions, clamem al cel, ens preguntem per què ens passa una o altra cosa... És lògic, està clar, però potser la propera vegada hauríem de reflexionar si la nostra reacció és directament proporcional al motiu de l’emprenyada. Perquè no se si hi ha res pitjor que morir-se als 22 anys, tinguis la feina que tinguis. Això si que és una injustícia Quina putada! Antonio, descansa en pau.\nPublicat per Jordicine a 8/29/2007 12:17:00 p. m. 3 comentaris:\nEsto del ‘Google’ es increíble. Se parece a la lotería, pero siempre toca. Estaba ampliando mi ‘catalógo’ de directores de cine asiáticos y he introducido en el buscador ‘Fruit Chan’, padre de la siniestra ‘Dumplings’ (2005). Y, como por arte de mágia, he aparecido en un blog que responde al nombre de ‘Chasingearth.blogspot.com’. Allí hay un post sobre ‘Three... Extrems’ (2004), dirigida por el propio Chan, Takashi Miike y Chan-wook Park, que me enamoró con la fantástica ‘In the Mood for love’ (2000). En este blog, que ya he agregado a ‘mis favoritos’, he encontrado algo parecido a los famosos ‘MEMES’ de Noemí. Las reglas del ‘juego’ son éstas: Entras en Internet, escoges la foto de una persona al azar y la conviertes en un superhéroe. Lo único que hay que hacer, que no es poco, es imaginarte que poderes tiene. Como que estaba inmerso de lleno en un tema de ‘cultura oriental’, he puesto ‘coreano’ en el ‘Google’ y le he dado a imágenes. El resultado es este hombre que aparece en el ‘post’. ¿Sus poderes? Son inventados, claro (o no), y los enumero a continuación...\n-Ambigüedad: Es un hombre, pero podría hacerse pasar por una mujer con un simple retoque. Camuflaje ‘for ever’.\n-Pelo de hierro: No se moja ni en la ducha. Le previene de cualquier impacto aéreo. También puede servir para guardar debajo alguna pequeña arma secreta. Esto es volumen y no lo que dan los productos Garnier.\n-Sonrisa contagiante: Lo miras y te pones de buen humor, aunque seas un ‘supervillano’ malo malísimo. Te entran ganas de abracarle y decirle: ‘qué majo eres’. Sonrisa de ‘negociador’. Nadie puede escapar de ella.\n-Gafas láser: Con ellas puede ver a 10 kilómetros de distancia. Tiene el tiempo suficiente para decidir, pensar y actuar. Sin prisas, pero sin pausas.\n-Manos elásticas: Como las del personaje de ‘Los 4 fantásticos’ de la Marvel. La película (que es un tostón) se ha estrenado este verano. Le sirven para llegar a los sitios más recónditos y, si tiene la oportunidad, para tocar el piano.\nEstos cinco poderes (hay suficientes, ¿No?) los mantiene gracias a su diaria taza de té (que se ve perfectamente en la foto) en la que no faltan unas gotitas de una pócima similar a la de Astérix y Obélix, los temidos galos.\nYa veis. He ‘matado’ a dos pájaros de un tiro. Sigo la cadena de Marc y Traç Man, contribuyentes del blog en cuestión, y empiezo otra; cumpliendo la promesa de mandar un MEME ‘propio’ en los próximos días. Del 'correo spam', y se agradece, ya sabemos quien se encarga. Ahora le toca a... Si queréis, claro.\nPublicat per Jordicine a 8/28/2007 10:25:00 a. m. 5 comentaris:\nPublicat per Jordicine a 8/27/2007 12:03:00 p. m. Cap comentari:\nPublicat per Jordicine a 8/26/2007 04:38:00 p. m. 4 comentaris:\nPublicat per Jordicine a 8/26/2007 02:50:00 p. m. 5 comentaris:\nViolent i juganer\n1993 / 94 minuts / Drama / Director: Takeshi Kitano / Intèrprets: Beat Takeshi (Takeshi Kitano), Aya Kokumai, Tetsu Watanabe, Susumu Terashima, Masanobu Katsumura / Una banda de ‘yakuzas’ ha de marxar de Tòquio, acusada de matar a un cap rival. Allunyats de la seva feina habitual intenten passar l’estona amb jocs infantils. Paral·lelament, el seu cap prepara una violenta venjança.\nKitano (Takeshi quan dirigeix, Beat quan interpreta) torna a sorprendre; i de quina manera. ‘Sonatine’ és una gran pel·lícula, estranya i poètica alhora. Li he trobat moltes coincidències amb ‘El verano de Kikujiro’, que em va encantar (1998). En aquesta última, en Beat Takeshi és un exyakuza, que és l’equivalent japonès a la màfia, al crim organitzat. El seu objectiu és que en Masao, un nen petit que busca la seva mare, sigui feliç una estona. I, la veritat, imaginació n’hi sobra: disfressa un parell de motoristes de peix globus i de pop (perquè el nen els pesqui); els enterra amb mitja síndria col·locada de barret perquè el nano els piqui amb un bastó; els fa fer d’extraterrestres, juguen a un, dos, tres pica paret...\nA ‘Sonatine’ el constrast encara és més gran. Beat Takeshi encara és un yakuza i sobta, de veritat, que un home violent com pocs tingui tantes ganes de gresca i, com deia, tants recursos alhora d’inventar jocs per passar l’estona. En un tres i no res passem de les imatges de lluita entre bandes (molt sagnants, com no)a l’’excursió’ d’en Takeshi i dels seus a la platja, on es queden uns dies instal·lats en una casa de fusta. Allà, tot un cap mafiós com ell, es diverteix fent forats a la sorra, molt fondos, per fer-hi caure als seus homes. Es fa un fart de riure, com no. També s’inventa combats de sumo, es passa el frisbi amb els seus companys de banda, fa dibuixos a terra... vaja, que en Takeshi i la seva banda viuen com si fossin uns nens.\nAquesta part de la pel·lícula, una illa entre els primers i els últims enfrontaments entra bandes, és maquíssima. La banda sonora acompanya (com en la majoria d’obres de Takeshi) i les imatges desperten un somriure contagiós i constant. A més, per donar-hi més realisme, i fins i tot un punt còmic, sovint les accelera o les ralentitza. Mirant-les t’ho passes realment bé, com ells. Els yakuzas maten el temps (i mai millor dit) a l’espera de noves ordres de dalt, que mai acaben d’arribar. Mentrestant, els homes de Takeshi van caient un darrera de l’altre, com si fossin mosques. I, clar, per molt que jugui, ell segueix sent un assassí a sou. Ho porta a la sang.\nEn Takeshi està convençut que l’ha traït un dels seus caps directes... i no s’equivoca. El mata, no podia fer una altra cosa, i posa la directa per participar a la reunió on les diferentes branques dels yakuza tornaran a repartir-se el pastís, amb el seu tros inclós. Entra a l’edifici, metralleta en mà, i m’imagino que no deixa ningú en vida. Sentim els trets, però en aquesta ocasió no veiem res.\nHi haurà final feliç? Ho dic perquè l’espera una dona (guapíssima), a qui uns dies abans havia salvat d’una violació segura. No té caps, no te banda... però pot quedar-se amb la noia maca. Més d’un i de dos firmarien amb els ulls tancats. Pero no. En Takeshi s’apropa al lloc on és la noia, atura el cotxe com pot (no té carnet i conduir li costa), baixa tranquil·lament i es fot un tret directe al pols. Pum! Punt i a part. Res de finals ‘Made in Hollywood’. Final ‘Made in Takeshi’, a la japonesa, amb suïcidi inclòs. Potser per això, no ho sé, en la part de darrere del DVD es pot llegir un missatge tan estrany com aquest: ‘Sonatine, la respuesta japonesa a Clint Eastwood’. No ens posem amb l’’avi’, si us plau, que és un altre dels meus directors de capçalera; ‘off course’.\nAcabo. Potser vaig descobrir Takeshi un pèl tard i, per aquest motiu, vaig marxa enrere, com els crancs. He vist la majoria de les seves pel·lícules, però em falten les dues primeres: ‘Bolling Point’ (1990) i Violent Cop (1989). Ja faig tard.\nPublicat per Jordicine a 8/25/2007 05:41:00 p. m. Cap comentari:\nMés sobre el somni americà\n2006 / Estats Units / 116 minuts / Drama basat en fets reals / Director: Gabriele Muccino / Intèrprets: Will Smith, Thandie Newton, Jaden Smith, Dan Castellaneta, Zuhair Haddad / Chris Gardner (Will Smith) és un bon venedor, però té una feina molt per sota de les seves necessitats. No arriba a final de mes, la seva dona el deixa i, per si fos poc, el fan fora del seu pis de San Francisco després de tres mesos de no pagar el lloguer. Això l’obliga a anar amunt i avall amb el seu fill de cinc anys. Quan en Gardner aconsegueix fer pràctiques en una prestigiosa correduria de borsa (sense cobrar ni un euro) pare i fill han d’afrontar tot un munt d’adversitats amb un únic objectiu: convertir-se en el millor dels vint becaris contractats temporalment i aconseguir una feina que els doni una vida més justa per a tots dos. Costi el que costi.\n‘En busca de la felicidad’ és Will Smith, que interpreta magistralment a Chris Gardner. Ens convenç del primer moment, amb una actuació sense excessos, plena de tendresa i amb una profunditat poc freqüent en una producció ‘made in Hollywood’. A Will Smith el vaig descobrir fent de ‘Príncipe de Bel Air’ en una sèrie de televisió (suposo que com tothom) i, a poc a poc, amb pas ferm, s’ha transformat en un actor molt complet. És capaç d’emocionar-nos fent d’’Ali’ (2001) o de divertir-nos amb les dues histriòniques entregues de ‘Hombres de negro’ (1997 i 2002). De fet, l’any passat, Will Smith va ser candidat a l’Òscar al millor actor per ‘En busca de la felicidad’ i també va ser-ho per ‘Ali’. I atenció, perquè en aquesta pel·lícula el paper de Cristopher el fa el seu propi fill. Sembla que el futur de la nissaga està assegurat, perquè el nen també treballa a un gran nivell.\nEl fet que la pel·lícula estigui badada en un cas real li dóna una mica més de credibilitat. Segur que és així, no ho dubto, però casos com el de Chris Gardner s’han de comptar amb els dits d’una mà. Són moltes les persones que persegueixen el somni americà i acaben morts o vivint a sota d’un pont. Ell té més sort, tot i que també es veritat que mai no deixa de buscar-la. Segur que molta gent no hauria suportat tanta desgràcia amb tanta dignitat. El fan fora de casa, es queda sense feina, no té amics; situacions que s’agreujen si tenim en compte que té un nen de cinc anys. Se l’emporta amb ell a tot arreu, compartint les seves misèries però, això sí, sempre amb un somriure a la boca.\nLa situació d’en Chris és tan dura que acabes patint al seu costat. És més, et preguntes constantment: Què faria si tot això em passés a mi? Me’n sortiria? No ho sé. Ell ho afronta tot amb una dignitat envejable. És capaç d’anar a la feina (sis mesos sense sou, no us ho perdeu) ben vestit, aparentment animat, després de passar una mala nit al metro o en una llar social, acompanyat d’en Cristopher, com no. Qualsevol cosa per treure’l endavant. L’estima amb bogeria. Pel nen el seu és un heroi, igual que el ninot del ‘capità Amèrica’ que perd un dia pel carrer quan van amunt i avall a la recerca d’un llit per passar la nit. No tenen temps ni per ajupir-se a collir-lo. L'autobús marxa.\n‘En busca de la felicidad’ és una pel·lícula de crítica social, duríssima, tot i que acaba bé, massa bé, diria jo. Com t’imagines des d’un primer moment, en Chris Gardner es converteix en el millor dels vint becaris i l’empresa se’l queda. El president li pregunta: ‘Ha estat tan fàcil com ens ha semblat des de fora?’. ‘No, la veritat és que no’, contesta. ‘Si ho sabéssiu’, suposo que pensa… A poc a poc, en Chris es va fent un forat a la borsa, fins al punt d’obrir la seva pròpia empresa. Segons se’ns explica, l’any 2006 en va vendre una petita part per una gran fortuna. Avui dia és multimilionari.\nPer acabar tres preguntes: Per què sempre que perd o li prenen l’aparell que ven (un aparatós medidor de densitat òssia que sempre porta a sobre) l’acaba trobant? Per què quan estava amb la seva dona no en venia ni un i al final se’ls treu tots de sobre? I l’última: Com és que la seva dona marxa sense el fill, a petició d’ell, és veritat, i no se’n sap mai més res? Són tres anècdotes, ja ho sé, però m’han cridat l’atenció. Per això deixo les preguntes a l’aire. En definitiva: bona pel·lícula, per veure en família, amb tranquil·litat i amb un nus a l’estómac.\nPublicat per Jordicine a 8/22/2007 12:49:00 p. m. 2 comentaris:\nPublicat per Jordicine a 8/20/2007 11:10:00 p. m. 2 comentaris:\nBuscant l’onada perfecta\n2007 / Estats Units / 85 / Animació – Infantil / Directors: Ash Brannon i Chris Buck / Un grup de pingüins s’enfronten en una arriscada i espectacular competició: La Copa Mundial de Surf, que se celebra anualment a l’illa de Pen Gu, en memòria del desaparegut ‘Big Z’. En Cody Maverick, que és una gran promesa d’aquest esport, la disputarà per primer cop. Per aquest motiu, el segueix un equip de televisió, que l’ha escollit per fer un documental sobre les seves experiències. Gràcies a aquesta competició, en Cody coneix en Chicken Joe (un pollastre que també surfeja) i a la Lani Aliikai, una bonica socorrista de qui s’enamora immediatament. El concurs el promou en Reggie Belafonte, que té el suport de Mikey Abromowitz, que és l’encarregat de reclutar surfistes per tot el món. Alguna cosa a veure amb el president del Chelsea, que és de vacances a Palamós am el seu iot ‘Lady Anastacia’, per cert? Aquest no descobreix res; prefereix comprar a cop de talonari!\nHe vist totes les pel·lícules infantils que s’han estrenat aquest estiu, de la primera a l’última, i per a mi ‘Locos por el surf’ és la millor, molt per sobre de tota la resta. L’única que pot competir amb ella és la sorprenent ‘Ratatouille' (2007), tot i que ratolins i menjar no fa una bona combinació. És magnífica des del primer fotograma, quan en Cody Maverick explica a càmera els inicis del surf. Per il·lustrar-ho, el director fa servir suposades imatges d’arxiu, amb ratlles, una mica gastades. D’aquesta manera, aconsegueix donar-l’hi la credibilitat necessària. Un puntàs, sense cap tipus de dubte.\nCom que la pel·lícula se’ns presenta com un reportatge, meravellosament realitzat, s’inclouen entrevistes als familiars i amics d’en Cody, que ens expliquen coses sobre la vida de l’esportista. Destaquen la seva mare i el seu germà, que no confien massa en ell. Declaracions dubitatives, molt reals, com si les fessin personatges de veritat. Capítol a part mereixen les paraules de tres petits pingüins, juntets, un al costat de l’altre, que contesten les preguntes del periodista amb ingenuïtat. Aquestes entrevistes tenen un format molt semblant al desaparegut programa de televisió ‘Juego de niños’, on regalaven ‘gallifantes’ als participants. És que un ja té una edat…\nTant les imatges de les proeses juvenils d’en Cody com tot el seguiment de la competició (càmera en mà i amb infinitat de plànols subjectius) són realment espectaculars, igual que el realisme de les onades (semblen de veritat) i la banda sonora. Com a mínim en la versió en castellà, la Copa Mundial de Surf està comentada en directe pel periodista de la Cadena Ser Manolo Lama, que li dóna una emoció difícil d’igualar. La seva participació en la pel·lícula és un gran encert, sens dubte. Aquí treballa per la televisió Spen, en clara alusió a la cadena nordamericana ESPN, una referència mundial en el món de l’esport de competició.\n‘Locos por el surf’ també destaca pel seu missatge, lligat directament a la filosofia de l’esport. No em refereixo al d’èlit, està clar, on els diners estan per sobre de la resta. El promotor Reggie Belafonte, amb un gran olfacte pels negocis, es vendria la seva mare, si fos necessari. Aquí tant en Cody com en Chicken Joe (aquest personatge és una passada!) destaquen pel seu esperit de superació, per la seva amistat… Per a ells, la victòria és important, com no, però hi ha altres coses que ho són igual o encara més. En Cody està a punt de guanyar la competició, però prefereix ajudar en Joe i deixar escapar la victòria, que acaba sent pel pollastre… tot i que, inicalment, ni se n’assabenta.\nLa relació d’en Cody amb en Big Z, que no havia mort com semblava, també és maquíssima. Va desaparèixer en no poder assumir una derrota, quin gran error, i deu anys després es torna a deixar veure en públic. Ho fa gràcies al petit Cody, que possiblement li recorda a ell quan era jove. Per aquest motiu, l’ajuda. En Big Z, el millor surfista de tots els temps, era el seu ídol des que un dia, quan només era un petit pingüinet, li va regalar una petxina amb la lletra zeta. Sempre la porta penjada al coll.\nA ‘Locos por el surf’, l’egoïsme i l’excés de competitivitat, deslleial, molts cops; està personificada per un pingüí gegant, que només pensa en guanyar i, si pot ser, en humiliar als seus competidors. És qui va acabar amb la ratxa de triomfs d’en Big Z i qui està a punt d’enviar al Cody i en Joe a l’altre barri. Al final és el principal i únic perdedor de la pel·lícula. La resta, guanya. Si el teu fill et demana que el portis a veure aquesta delícia, fes-ho. I si no, ves-hi sol. No te’n penediràs. Paraula de blogger.\nPublicat per Jordicine a 8/19/2007 10:55:00 p. m. Cap comentari:\nEl dubte és la solució\n1949 / 95 minuts / Drama / Director: Akira Kurosawa / Intèrprets: Toshiro Mifune, Takashi Shimura, Miki Sanjo, Noriko Sengoku, Kenjiro Uemura, Chieka Nakakita / Un cirurgià de l’exèrcit, Kyoji Fujisaki (Mifune), s’infecta de sífilis mentre cura un ferit de guerra. Quan torna a casa li diu a la seva promesa, que fa sis anys que l’espera, que ha canviat d’opinió i que ja no es vol casar amb ella. La noia no entén res, sobretot perquè no li dóna cap raó en concret. El metge dubta entre explicar-li la veritat o mantenir-se en silenci i dedicar-se únicament i exclusiva a la medicina; en cos i ànima, allunyat d’ella.\nAl llarg de la seva carrera cinematogràfica, m’imagino que Akira Kurosawa va ‘patir’ molt. Ho dic perquè al Japó era tot un Déu i estava obligat a convertir totes les seves pel·lícules en obres mestres. No se li hauria permès una ensopegada. El nivell d’exigència del públic era brutal. Un dia vaig llegir una entrevista a Takeshi Kitano en què deia que ell no hauria pogut soportar tanta pressió. Assegurava que ja li anava bé que al seu país no se’l prenguessin massa seriosament quan s’allunyava de la comèdia. Deia que allà havia estat, era i sempre seria serà un artista còmic gràcies, sobretot, a ‘Humor Amarillo’, que allà es dia ‘El Castillo de Kitano’. A Europa, per sort, l’havíem etiquetat d’una altra manera. Però potser aquí no som tan exigents… o sí.\n‘Duelo silencioso’ (1949) és la quarta pel·lícula de Kurosawa que veig darrerament. Les tres anteriors són excepcionals: ‘Los siete samurais’ (1954), ‘Ran’ (1985) i ‘Dersu Uzala’ (1975). I ja tinc preparada la cinquena, ‘El idiota’. És, sens dubte, un dels millors directors de cinema oriental de tots els temps i, encara ara, una referència per a molts dels qui s’han dedicat a l’anomenat ‘setè art’ després d’ell. ‘Duelo silencioso’ també m’ha agradat molt, però està un parell de graons per sota de les altres. Aquí, Kurosawa, que encara no s’havia transformat en un director de culte, ens explica la lluita interior de Kyoji Fujisaki que, per culpa d’una petita badada, passar a ser un proscrit. Quan estava operant un soldat es treu els guants per acabar de cosir la ferida, es talla amb un bisturí i agafa la sífilis; una malaltia que els anys quaranta era incurable i quasi mortal.\nI ara què faig? Suposo que es pregunta. A casa l’espera la seva nòvia de sempre per casar-s’hi. Són sis anys d’espera, quasi res. Però en Kyoji Fujisaki té por d’infectar-la. M’imagino, no ho sé, que en aquella època els preservatius ni s’havien inventat. Estima la Misao amb passió, és veritat, però no a qualsevol preu. Ell és un home íntegre i no vol fer-li mal. A més, sap perfectament que si li explica el problema ella prendrà la decisió de seguir-lo esperant fins que calgui, fins que la sífilis tingui cura. I no pot sacrificar més anys la joventut de la noia. En Mifune intentarà oblidar-la. Sap que no podrà, però caldrà intentar-ho.\nEls dubtes ‘maten’ en Kyoji Fujisaki en vida. L’únic que l’alleuja una mica és seguir treballant amb el seu pare en un petit hospital on la majoria de malalts ni paguen. Pertanyen a les capes socials més baixes i no tenen recursos per res que no sigui per comprar alguna cosa per menjar… i a vegades ni això. Pateix en Kyoji Fujisaki (gran interpretació de Toshiro Mifune, un pèl teatral, com les d’abans, està clar) i pateix la seva promesa, que està descol·locada, no entén res del que passa. La Misao segueix intentant convéncer-lo perquè es casi amb ell, o com a mínim, perquè li expliqui què passa, però no hi ha manera. Quina situació més extranya que li ha tocat viure.\nEncara que sigui de casualitat, qui si que s’acaba assabentant de la malaltia d’en Kyoji és el seu pare, interpretat per un dels actors que ja va treballar amb Kurosawa a ‘Los siete samurais’. Es tracta de Takashi Shimura, de qui en sóc un veritable fan. Primer el seu pare s’empipa, pensant que ha agafat la sífilis estant amb una meuca. Res més lluny de la realitat. S’ha reservat tota la vida per la Misao i, ara, per culpa d’una malaltia cruel, està ensorrat a la misèria, apaivagant tots els seus intints sexuals, sent l’únic protagonista d’un gran ‘Duelo silencioso’. El pare li demana disculpes al seu fill en una de les escenes més maques de la pel·lícula. Tot sovint, Kurosawa fa servir la pluja i la reixa de l’hospital per escenificar el patiment del metge.\nEn Kyoji és bo per naturalesa, tot el contrari que l’home que li va passar la sífilis. En Nakata no es medica i, inconscient ell, es fica al llit amb la seva dona, a qui deixa embarassada. Lògicament li passa la malaltia a tots dos, fins el punt que el nen neix mort. Al final la Misao es casa amb un altre home i en Kyoji es queda amb el seu pare treballant a la clínica. Hi ha una jove infermera, a qui un dia en Kyoji va salvar del suicidi, que li diu que està enamorada d’ell i que, si vol, està decidida a ficar-se al llit amb ell. Li és igual infectar-se. Ell li diu que no i segueix verge a l’espera d’una cura que mai no arriba. Aquesta noia té un paper important a la pel•lícula: escolta al metge darrera de les portes i ens assabentem de tot al mateix temps que ella. Bona pel•lícula, però només recomanable per a aquelles persones a qui els encanta el cinema d’autor, que busquen alguna cosa més.\nPublicat per Jordicine a 8/18/2007 08:05:00 p. m. 1 comentari:\nPublicat per Jordicine a 8/17/2007 06:02:00 p. m. 1 comentari:\nPijos i traficants\n2006 / Estats Units / Drama / 117 / Director: Nick Cassavetes / Ben Foster, Bruce Willis, Sharon Stone, Shawn Hatosy, Emile Hirsch, Justin Timberlake, Anton Yelchin, Dominique Swain, Alex Kingston, Lukas Haas, Harry Dean Stanton / En Johnny Truelove (Emile Hirsch) és un jove que viu en una luxosa casa en un dels barris més exclusius de Los Ángeles. Per a ell, la vida és una festa, sempre envoltat d’amics, noies guapes, drogues i molt d’alcohol. Tot és possible gràcies al seu pròsper negoci de traficant. Però un dia, sense adonar-se’n, es troba amb l’aigua al coll. El seu imperi està a punt d’ensorrar-se per sempre.\nSi la teva mare pren èxtasi per ‘follar’ amb el teu pare –aquí no puc dir fer l’amor, ho sento-; si arribes a casa i el teu pare s’ho està muntant amb dues dones alhora (i cap d’elles és la teva mare, està clar); si el teu pare té més marihuana al jardí que plantes… és normal que no acabis sent un noi ‘normal i corrent’. Això és el que els passa als protagonistes d’’Alpha dog’, que creixen enmig de l’abundància: cases grans, piscines grans, cotxes grans i, encara que sembli un tòpic, poc carinyo, per no dir gens. Els diners, en forma de regal, en forma de premi, serveixen per tapar-ho tot. I com que hi ha diners, hi ha festes i més festes, d’aquelles on no falta mai res.\nEn un escenari com aquest, és lògic que hi hagi un Johnny Truelove (curiós, aquest cognom), però n’hi hauria d’haver-hi mil més. No és mal ‘tio’, si deixem de banda que trafica amb drogues, està clar. Suposo que sempre podrà explicar que ell ha crescut dins del ‘negoci’. Ho dic perquè és el seu pare, amb l’avi al costat, qui li aconsegueix tot allò que necessita per vendre. El pare està interpretat per Bruce Willis, que viu una segona joventut cinematogràfica. Va brillar a ‘Sin City’ (2005), ja se’l pot veure a ‘Planet Terror’ (2007), de Robert Rodríguez, i està a punt d’estrenar-se la quarta part de ‘La jungla de cristal’… dinou anys després de l’inici de la nissaga.\nA ‘Alpha dog’, en Willis fa un paper força petit, però molt bo, com el de Sharon Stone, la mare del noi que rapten en Truelove i la seva banda de descerebrats. A diferència d’en Willis, darrerament la Stone no l’està encertant massa, com va quedar demostrar a ‘Instinto básico 2’ (2006), una pel·lícula que no s’hauria d’haver rodat mai. La primera, amb aquell creuament de cames del qual encara se’n parla ara, no necessitava una segona part. A banda d’aquest esperat i sonat fracàs, l’Stone s’està especialitzant en papers curtets, com per exemple en ‘Flores rotas’ (2005) o ‘Bobby’ (2007). L’escena final d’’Alpha dog’, amb el seu personatge enfonsat en la misèria, després d’assabentar-se l’assassinat del seu fill, és absolutament brutal. Apareix molt caracteritzada, ingressada en un psiquiàtric, deixada de la mà de Déu. Desequilibrada i amb una pila de quilos més, està pràcticament irreconeixible. Genial.\nLa sorpresa positiva d’aquesta interessant pel·lícula, dirigida per Nick Cassavetes (‘El diario de Noa, 2004’), és el paper de Ben Foster, completíssim en tots els sentits. Jo diria que Jake Mazursky és el delinqüent més creible, amb permís d’Edward Norton, des d’’American History X’. Es menja amb patates a la resta de protagonistes, tot i que Justin Timberlake (aquest cantant que ara juga a fer d’actor) tampoc ho fa del tot malament. Foster, que va participar en ‘X-Men, la decisión final’ (2006), interpreta a l’antic enemic de Truelove. És un client morós que es rebel•la, i de quina manera, quan el traficant no accepta donar-li una pròrroga per pagar les seves compres. Mazursky és dolent per naturalesa. En Truelove és un ‘niño de papá’, però aquest si que no té remordiments de consciència. Si ho haguessin sabut, l’haurien deixat tranquil. Seguríssim. No saben com treure-se’l de sobre.\nI és que al ‘Truelove’ i als seus ‘palmeros’ no se’ls acudeix res més que raptar al seu germà per fer-lo sevir de penyora. Un segrest que, aparentment, no és un segrest, perquè al noi li diuen un munt de cops que marxi i no ho fa. Està tan bé (alcohol, drogues i sexe) que prefereix seguir de festa, abans que tornar a casa, on la seva mare, molt rígida, el té amargat. Però al final, la cosa es complica i, tot que es un ‘col.lega’, no tenen més remei que carregar-se’l. Qualsevol cosa per salvar el coll. Tenen bons advocats i calers, però davant d’un segrest i d’un assassinat, no hi ha res a fer.\nJo diria que ‘Alpha dog’ té molta energia i, a voltes, sembla que poca lògica, tot i que se’ns assegura que està basada en fets reals. De fet quan acaba la pel·lícula, se’ns explica quina sort han corregut totes les persones que van participar en el segrest i l’assassinat del nano, de només quinze anys. I és que costa d’entendre que a un grup de ‘traficants pijos’ segrestin un xavalet sense estudiar-ne les conseqüències. Menys festes i més estudiar, com diria algun. Amén.\nPublicat per Jordicine a 8/16/2007 09:43:00 p. m. 7 comentaris:\nComentari: 'Los 4 fantásticos y Silver surfer'. Nota: 6\n2007 / Estats Units / 95 ninuts / Ciència Ficció – Còmic / Director: Tim Story / Intèrprets: Ioan Gruffudd, Jessica Alba, Chris Evans, Michael Chiklis / La primera família de superherois de la factoria Marvel, ‘Los 4 fantásticos’, s’enfronten a ‘Silver surf’, un enigmàtic personatge intergal·làctic que arriba a la terra amb l’objectiu de destruir-la totalment. Ho fa en nom d’una ‘força’ molt més poderosa que ell, que encara estar per arribar. Ell n’és l’emissari. En Reed, la Sue, en Johnny i en Ben han de trobar la manera d’aturar-lo. Ho han de fer el més aviat possible. No poden perdre ni un minut més. Aturar en ‘Silver Surf’ i també al malcarat doctor Van Muerte (és holandès?), a qui creien que ja havien enviat a l’altre barri feia temps.\nFluixa, molt fluixa. Sóc dels que penso que ‘Los 4 fantásticos’ mai haurien haver sortit dels còmics. I és que dos dels components de la família, ‘la cosa’ (crec que es diu així), y ‘el hombre antorcha’ són molt difícils de mantenir la seva credibilitat visual quan deixen les vinyetes i passen a tenir carn i ossos. Per molt que s’esforcin els responsables dels efectes especials, no convencen, com tampoc no ho fa el mateix ‘Silver Surf’. ‘Míster elástico’ y ‘la mujer invisible’, que en aquesta pel·lícula es casen, són una mica més propers, més humans –per dir-ho d’alguna manera-, però la resta…\n(La resta del comentari explica pars de la pel·lícula)\nL’argument és molt simple, pràcticament inexistent. L’únic que la salva de la ruïna total són algunes escenes d’acció com, per exemple, quan un helicòpter cau a sobre del terrat on s’anava a celebrar la boda. Per mí, és la millor, sense cap mena de dubte. Tim Story ja va decebre amb ‘Taxi, derrape total’ (2004) i a ‘Los 4 fantásticos' torna a punxar. No ens explica massa bé perquè arriba a la terra Silver Surf (a qui ens caracteritza molt per sobre, per cert) i els diàlegs entre els 4 herois són molt cursis. N’hi ha un que no me’l puc treure del cap. Crec que es força significatiu. És entre ‘Míster elástico’ i un militar exigent i maleducat. És enmig d'un bosc i va més o menys així:\n-Militar: Aquí se acaba vuestro trabajo. Del resto me encargo yo.\n-Míster elástico: Perdone, pero es usted quien ha venido a pedirme ayuda a mí. Soy uno de los científicos más competentes del mundo y estoy a punto de casarme con la chica más guapa del universo. ¡Me merezco un respeto!\n-Militar: De acuerdo… Lo dejo en sus manos (estan intentant ‘caçar’ en Silver Surf.\n-Mujer invisible: Mmm… Que caliente me has puesto.\nDiàlegs com aquests són una constant a la pel·lícula. L’únic que compensa veure-la és la presència de la guapíssima Jessica Alba, en primera línia des que va enamorar a tot el públic masculí –i part del femení, està clar- a l’extraordinària ‘Sin City’ (2005). També té certa gràcia la presència d’un dels dos cirurgians plàstics de la sèrie ‘Nick Tup’, que emet amb força èxit TV3, ‘la meva’. Fa de doctor Van Muerte, un personatge que té més gràcia que els ‘4 fantásticos’ junts, amb permís de la Jessica Alba.\nVan Muerte torna de l’alter món (no sabem perquè ni com) i, a petició del govern, es posa a treballar al costat dels herois de la Marvel, que l’odien fins a punts insospitats. Els seus motius tindran. Com ells presagiaven, més que voler capturar a Silver Surf, el seu objectiu era apoderar-se de la taula, que és on rau tot el poder. Ho aconsegueix, com no, però més tard els ‘4 fantásticos’ salven al món i li passen factura a ell.\nAixò sí. Res hauria estat possible sense la bonhomia de Silver Surf, que passa de dolent a bo en un segon. Sacrifica la seva vida per salvar la Terra, tot després de veure que ‘la mujer invisible’ és una bona noia, com la seva exparella, morta en alguna guerra intergal.làctica. Però, atenció, sorpresa… quan les lletres de crèdit comencen i la gent marxa del cine (jo mai), es veu en Silver Surf flotant en l’aire, molt a prop de la seva taula… Hi haurà més ‘4 fantásticos’? Segur que sí. I més després de veure que és la pel·lícula més vista de la setmana. A l’estiu, com no, tot és possible.\nPublicat per Jordicine a 8/16/2007 09:41:00 p. m. Cap comentari:\nEl despertar de Masao\n1998: Festival de Cinema de Valladolid (Premi de la Crítica i Millor actor / Japó / 121 minuts / Drama / Director: Takeshi Kitano / Intèrprets: Beat Takeshi (Takeshi Kitano), Yusuke Sekiguchi, Kayoko Kishimoto, Kazuko Yoshiyuiki, Great Gidayu / En Masao té nou anys. Viu amb la seva àvia, però no la veu massa. La dona treballa molt. Avorrit i de vacances, decideix anar a buscar la seva mare, a qui pràcticament no coneix. Una amiga de l’àvia li demana al seu marit que se’n vagi amb ell. Es tracta d’en Kikujiro, un antic ‘yakuza’. A priori pot semblar que no és la companyia adeqüada pel nen. O sí?\nAsseguren que és millor estar sol que mal acompanyat. Qui ho diu això? M’imagino que les persones que algun cop han viscut amb algú, està clar. En Masao està pràcticament sol en aquest món. La seva àvia, que és qui es cuida d’ell, està tot el dia fora de casa. No se’n pot ocupar massa. La seva mare va marxar quan ell era ben petit; suposadament per guanyar diners per a la família. I al pare ni se l’esmenta. En Masao va a l’escola sol, quan torna dina sol, se’n va a jugar sol… Al llarg de l’any pot refugiar-se en els seus companys de classe, però ha arribat l’estiu i, ara que toquen vacances, està més SOL que un mussol. Segur que en Masao no estaria millor mal acompanyat? Millor ben acompanyat, està clar, però la soledat se’l menja. És un nen trist, acomplexat, que va d’un lloc a un altre sense saber ni perquè. Sort en tindrà d’en Kikujiro.\nTakeshi Kitano, un altre director d’origen oriental, com no, em fa vibrar com pocs. És un geni. Va, li perdonarem la llicència d’estar al capdavant d’’Humor amarillo’… que en el seu moment també va ser un puntàs. No deixa de sorprendren’ns mai. A ‘Battle Royale’ (2000), on feia d’actor principal, em va deixar perplex amb una lluita ‘fraticida’ entre els alumnes d’una mateixa classe, confinats en una illa pràcticament deserta i plena de trampes. ‘Només en pot quedar un’, diu ell mateix al començament de la cinta. Violència per un tub! A ‘Zatoichi’ (2003), dirigida per ell, ens explica la història d’una espècie de samurai cec (que al final representa que no ho és) i a ‘El Verano de Kikujiro’ s’inventa una tragicomèdia rodona. Res de violència, tot i que costa de creure. La pel•lícula és tendre i còmica alhora; poètica i graciosa. Ho té tot.\nEn Kikijuro és un malparlat. Deixa anar perles com cabró, gras, calb, ignorant o qualsevol altre insult gratuïtament, només obrir la boca, abans fins i tot de dir bon dia, per explicar-ho d’alguna manera. Demana allò que vol sense contemplacions. No pregunta, ordena. Excepcional l’escena en què obliga al recepcionista d’un hotel a portar-lo en cotxe perquè no li ha deixat diners pel taxi. ‘La factura és massa cara, cabró. Com que m’has robat, ara em portes tu’. Frases similars a aquesta són les que fa servir en tot moment, a tota hora. És un home dur amb els de la seva edat, tendre amb el nen, cada cop més. I això és de valent. Conec massa gent que és dura amb els febles i feble amb els durs. Vosaltres també en sabeu d’algú, no? Clar! De covards n’hi ha a tots els llocs. Al començament, en Kikijuro s’aprofita d’en Masao, obligant-lo a escollir els guanyadors d’unes curses de bicicletes (creu que té un do), però després acaba venerant-lo. Veu que el nen està necessitat de carinyo; és tot innocència. I li dóna, com no.\nLa mare d’en Masao s’ha oblidat d’ell. Quan arriben a la casa on viu –després de mil i una peripècies-, veuen com acomiada al seu marit… i a un altre fill. Aquest sí que el cuida. ‘Serà cabrona’, com diria el mateix Kikijuro. Però el bon home no vol que el nen pateixi. Li diu que no és la seva mare, es tracta d’un altra dona que ara viu en aquella casa. Decideix emportar-se’l ràpidament perquè no pateixi. El millor de la pel·lícula, i la part més còmica, està encara per arribar. Comença quan atura un parell de motoristes i els exigeix que li donin una campana que, suposadament, serveix per cridar als àngels; un amulet, vaja. Immediatament la regala al Masao. Li diu que la seva mare la va deixar a la casa on vivia abans de marxar… perquè, si algun dia ell hi anava, li entreguessin en mà. Mentida piatosa. Cap problema.\nAquests dos motoristes, el gras i el calb, a qui Kikijuro comença atemorint, per després ficar-se’ls a la butxaca, formen una parella fantàstica. Ells dos i un bon home, el ‘senyor simpàtic’, que accepta portar en Kikijuro i en Masao en cotxe, formen una ‘família’ extraordinària… la que el nen no ha tingut mai. A les ordres del ‘yakuza’ estan disposats a fer qualsevol cosa: el gras de peix globus, i el calb de pop, perquè en Masao els pesqui… Fan d’extraterrestes, juguen a ‘un, dos, tres pica paret’, es col·loquen mitja síndria per barret perquè el nen els piqui… infinitat de coses. Qualsevol excusa és vàlida perquè deixi de pensar en la seva mare i sigui feliç. Qui ho diria. Estava avorrit com mai i li regalen el millor estiu de la seva vida. Ha fets amics per sempre.\nLa cançó central de ‘El verano de Kikijuro’ és boníssima. Ara mateix vaig a veure si la trobo. Acabo. Visualment, la pel·lícula és molt bona. Les escenes dels somnis de l’home i d’en Masao són expectaculars, com els signes que en alguns moments s’incorporen per reforçar l’acció. Un àngel gegant quan se’ns parla dels ‘poders’ de la campana, una fulla de parra per tapar el sexe del ‘calb’ mentre juguen a una versió ‘porno’ de l’’un, dos, tres pica paret’.... ‘Calb, cabró, perquè t’has despullat del tot. El joc era en roba interior’. Genial. Takeshi Kitano torna a sorprendre. En cas contrari, no seria ell. En vull més.\nAh; i deixo una pregunta a l’aire: En Kikijuro ho ha passat tan malament com en Masao? Ho dic perquè, aprofitant el viatge, Visita a la seva mare, que és en una residència. Entra, la veu i se’n va sense dir-li ni una paraula. També el va abandonar… Fi.\nPublicat per Jordicine a 8/14/2007 05:58:00 p. m. Cap comentari:\n2006 / Estats Units / 132 minuts / Bèl·lic – Basada en fets reals / Director: Clint Eastwood / Intèrprets: Ryan Phillippe, Jesse Bradford, Adam Beach, Paul Walker, Jamie Bell, Neal McDonough, Barry Pepper, Robert Patrick, John Benjamin Hickey, John Slattery, David Patrick Kelly, Jon Polito / ‘Banderas de nuestros padres’ ens explica la batalla d’Iwo Jima, l’episodi més sagnant de la Segona Guerra Mundial en el Pacífic, des del punt de vista dels nord-americans. Va ser el mes de març de 1945. Aquesta batalla va quedar immortalitzada en una foto d’un grup de soldats col·locant la bandera del seu país.\nEm quedo amb 'Cartas desde Iwo Jima', que és la versió japonesa de la mateixa batalla, també dirigida pel gran Clint Eastwood, un dels meus directors de cinema preferits. D’ell en parlo abastament en el comentari de l’altra pel·lícula, que crec que és més rodona, en tots els sentits. Hi ha escenes de ‘Banderas de nuestros padres’ que s’assemblen força a ‘Salvar al soldado Ryan’ (1998), un ‘clàssic modern’ del cinema bè·lic. En aquell cas, Steven Spielberg ens relatava el desembarcament de Normandia i ens parlava contínuament d’herois. Aquí, Eastwood fa tot al contrari: ens apropa als antierois, els soldats que s’han fet ‘famosos’ sense voler-ho i, el més important, sense meréixer-ho. I ells ho saben. Per això, a voltes, ho passen tan malament. Els veritables herois estan morts, al cementiri, i ells fent una gira mediàtica sense fi. Quin càstig!\nI és que en aquesta batalla tot és fruit de la casualitat, fins i tot com arriba a publicar-se la famosa fotografia, la que tots hem vist un milió de cops. M’explico. Els nord-americans no poden acabar amb la resistència dels japonesos. Un petit grup de ‘yankees’ arriba al cim de la muntanya d’Iwo Jima i aconsegueix clavar-hi una bandera dels Estats Units. No han guanyat res. Només posen un tros de drap en un lloc determinat. La instantània d’aquest esdeveniment només l’aconsegueix un fotògraf. A prop n’hi havia un altre, però aquell dia tenia problemes amb la màquina i, mentre intentava solucionar-los, es perd la foto de l’any, o la del segle, qui sap!\nLa sort és de qui la persegueix? Potser sí, no ho sé. Aquell dia es un militar qui canvia el curs de la història. Des del seu despatx, còmode, sense problemes, lluny de les bales i del fang, agafa el telèfon i truca a un dels militars que hi ha a peu de muntanya. Li demana la bandera que acaben de clavar a Iwo Jima. La vol per a ell. Li fan cas, està clar. Qui paga, mana. Llavors un segon grup posa una altra bandera –la de recanvi- i, llavors sí, el fotògraf que abans havia tingut problemes aconsegueix la instantànea. I el que són les coses: la que arriba als diaris i tromfa és la seva, la de la bandera de recanvi, la que col·loca aquest segon grup. Que ningú s’equivoqui: la foto històrica no és la de la bandera que clavar el primer grup en arribar a la cima, jugant-se la vida. És l’altre!\nQui diu que la vida no està plena de casualitats? Per començar, triomfa el fotògraf que, inicialment, no estava en el lloc adeqüat en el moment precís. Per continuar, la majoria dels soldats que posen la primera bandera moren, sense treure’n profit de la seva suposada heroïcitat. Els que posen la segona (dels quals només n’hi ha tres que sobreviuen) són els que s’emporten tots els honors. I per acabar: no m’hauria agradat estar en la seva pell. Els exploten fins a punts insospitats, com a ‘micos de fira’. Els porten amunt i avall amb l’únic objectiu de vendre bonus d’estat per seguir finançant una guerra inútil, com totes.\nI ho aconsegueixen, perquè als tres herois (antiherois en realitat), s’acaben transformant en un bon producte de màrketing, un producte que es ven bé, representen l’esperança davant de la desesperació que envaeix els Estats Units en aquells anys.\nTot aquest procés, Eastwood l’explica com ningú, sense patriotisme, sense intentar desprestigiar als protagonistes. I és que una única fotografia, i no la vertadera, ho canvia tot. Fa pujar la moral dels soldats i de tot el país com l’escuma. Porta als nord-americans cap a la victòria, pagada amb moltes vides, com sempre.\n‘Cartas desde Iwo Jima’ és més profunda, molt més sentimental que ‘Banderas de nuestros padres’. Aquí no t’acabes de posar en la pell dels tres soldats, als qui tot els queda massa gran. Tres soldats que no suporten l’’èxit’ i que acaben força malament. L’Ira, que és indi, sembla que s’acaba suïcidant (tot i que la versió oficial es que es mor de fred), en Rene no sap com guanyar-se la vida. Quan era un heroi, tothom li oferia feina. En acabar-se la gira, ningú se’n recorda d’ell. Fins i tot a la policia local li diue que no reuneix les condicions necessàries per desenvolupar la feina amb èxit. Com canvia el conte, no? L’infermer, en Doc, (la història l’explica un del seus fills, que està escrivint un llibre) és l’únic que tira endavant, comprant la funerària on havia treballat tota la vida. De l’èxit al fracàs hi ha una línia ben petita, podríem dir ‘la delgada línea roja’ (1998), ja que parlem de pel·lícules de guerra. O no?\nPublicat per Jordicine a 8/14/2007 05:56:00 p. m. Cap comentari:\nCom sortir de l’infern i explicar-ho\n2001 / Xina / 118 minuts / Drama basat en fets reals / Director: Zhang Yang / Intèrprets: Jia Honghseng, Wang Tong, Zhang Yang, Jia Fengsen, Shun Xing, An Bin, Chai Xiuling, Li Jie / Quitting és la història de Jia Hongsheng, un dels actors més importants de la xina de finals dels vuitanta. Quan estava en el seu millor moment va caure en la drogoaddicció. Es va veure obligat a abandonar la seva carrera, a més de perdre la seva posició social. En Jia va caure en una profunda depressió, de la qual en va sortir gràcies als seus pares i a la seva germana.\n‘Quitting’ és una petita obra mestra. L’he descobert per casualitat, oblidada en una estanteria de la Biblioteca de Palamós que, perquè no dir-ho, té pel·lícules molt interessants. A mi m’encanta el cinema oriental i, pel que he vist, a la persona o a les persones que s’encarreguen de fer el fons de DVDs, també. Aquesta joia de Zhang Yang comparteix espai amb diversos títols del gran Takeshi Kitano, de l’original Kim Ki Duk i de l’insuperable Akira Kurosawa. Tot un luxe pels palamosins, sense dubte.\nPer què ‘Quitting’ és excepcional? Per moltíssimes coses. Per començar, perquè està interpretada per tots els protagonistes de la història real. És a dir, pel mateix Jia Hongsheng (quina passada fer d’un mateix!), la seva família verdadera, els seus amics i els seus companys de treball al llarg de la dècada dels noranta. Per continuar, no ha de ser fàcil reviure un calvari com el seu, perdut en la beguda i les drogues. S’ha d’agrair el seu esforç per explicar-nos obertament la seva aventura, que deixa clar (per qui encara no ho sàpiga) que la droga no fa diferències. Hi poden entrar els rics i els pobres, els qui tenen la vida solucionada i els que no saben ni on caure’s morts. En Jia era un actor de culte, amb fama, amb diners, i no li va servir de res.\nSeguim. En Jia sempre haurà d’agrair l’arribada dels seus pares a Beijing. Impressionant les imatges del centre i de la Ciutat Prohibida. Jo vaig anar a la capital de la Xina fa uns anys i recordar-la, gràcies a aquesta extraordinària pel·lícula, ha estat una experiència única. Els seus pares eren uns camperols, potser no parlaven bé, potser no tenien una cultura exemplar, però eren unes bones persones i estimaven al seu fill com ningú. No sé si hi ha molts pares capaços de soportar un impresentable com en Jia, que els tractava a puntades de peu. Els insultava, els ignorava (que a vegades encara és pitjor), els humiliava i, fins i tot, va arribar a picar-los. No sabia què feia; n'estic segur.\nHi ha una escena absolutament brutal. En Jia li demana al seu pare que li compri una cinta de ‘The Beatles’. L’home va a comprar-la immediatament, però no recorda bé el nom del grup i demana alguna cosa més o menys així: ‘The Bitis’. Potser perquè ho sé, però la diferència entre un i altre nom no és massa gran. La dependenta tampoc és massa desperta i el pare d’en Jia se’n va de la botiga sense res. Quan arriba a casa no és capaç de explicar-li al seu fill que no ha trobat la cinta i li diu que encara no hi ha anat. Fa que el seu fill surti de l’habitació i s’hi cola sigilosament. La registrarà? Vol saber si hi té drogues? No! Com que no sap escriure, es proposa fer un dibuix de la caricatura de John Lennon que el noi de penjat a sobre del seu llit. És el seu Déu. Ara en parlaré. Amb la feina feta, se’na va a la botiga i aconsegueix la cinta que buscava. Sense l’ajut de la dependenta clar, que no reconeix la cara d’en Lennon. Però si semblava una fotografia, hòstia!...\nGràcies als seus pares i a l’internament en un centre psiquiàtric (on entra obligat per la família, està clar) comença a recuperar-se, tot i que perd un any de la seva vida. Perd un any, però en guanya molts més. Algun dels seus companys s’han quedat pel camí, segons s’explica a la pel·lícula. No tothom té la sort d’estar recolzat, passi el que passi. Ell sí; i al final, lògicament, sap agrair-ho. Per cert, després d’un comportament com aquest, costa recuperar la confiança dels teus. Ell no es droga, pero els pares passen molt temps sense creure-se’l del tot, seguint-lo a tot arreu, interrogant-lo. No es vida ni per un ni pels altres.\nParlo de pel·lícula, perquè ho és, però ‘Quitting’ també té coses de documental, com mini entrevistes al Jia, als seus pares i als amics més directes. Totes les entrevistes són esfereïdores. Pel·lícula, documental i obra de teatre. Per què? Doncs perquè tres o quatre cops s’obre la imatge i veiem que la casa on passa la majoria de l’acció, la casa d’en Jia, és un escenari de teatre. Se’ns mostra, des d’una perspectiva diferent, el lloc on la família Hongsheng va viure aquesta espècie de tragèdia moderna. El seu director, Zhang Yang, ja ens havia sorprès amb 'La ducha' (1999).\nEn Jia cau a la droga per una crisi d’identitat, crec, és clar. Diu que està enganyant a la gent (segons ell, fent d’actor fa creure als altres coses que no són veritat) i no sap sortir-se’n a temps d’aquesta idea que l’està podrint per dins. A partir d’aquí, en Jia es fica al cap que té sang anglesa i que és fill de John Lennon. I no pots treure’l d’aquí. ‘Fill’ de Lennon i fan confessable de Robert de Niro. De fet, a la porta de la seva habitació té una fotografia d’aquest fantàstic actor a la pel·lícula ‘Taxi Driver’. Només l’amor dels seus pares, que aconsegueixen que acabi deixant la droga i es tregui aquestes idees del cap, el fan tornar a la realitat. Desconec si en Jia Hongsheng ha tornat a actuar (ara mateix vaig a la Biblioteca de Palamós a tornar la pel·lícula i a mirar-ho), però asseguro que intentaré de trobar algun dels seus èxits anteriors, com ‘Amor de fin de semana’. Gràcies Jia. I sort!\nPublicat per Jordicine a 8/09/2007 04:18:00 p. m. Cap comentari:\nCiudad moderna. Las casas típicas holandesas son de bella factura, pero la ciudad está abierta a todo lo moderno. Como ejemplo este magnífico puente que conduce a otra gran obra, el museo ‘Nemo’ (dedicado principalmente a los niños) y ala Biblioteca Central, de la que hablaré en el siguiente punto. En el ‘Nemo’, con forma de barco, se pueden ver un montón de actividades relacionadas con la ciencia. La ‘Central Station’ y la ‘Passenger Terminal’, ambas de tamaño XXL, también demuestran que la modernidad y la funcionalidad están combinadas perfectamente. Ámsterdam es una ciudad muy moderna. Tiene un millón de habitantes, pero nada está demasiado lejos. Desde el primer día, te encuentras como en casa. ¡Muchas gracias!\nCiudad con tecnologia. La biblioteca central de Ámsterdam es genial, igual que sus servicios. Para empezar, está abierta los sábados y los domingos que es cuando, habitualmente, la gente tiene más tiempo libre. No cierra al mediodía y en la séptima y última planta tiene un restaurante con buena comida y unas vistas espectaculares. En cada planta hay un sinfín de ordenadores para hacer cualquier tipo de consulta y, lo más importante, sin necesidad de perder tiempo registrándote. Llegas y si hay alguno libre (que siempre los hay, puede haber medio millar) te sientas, te conectas a Internet y empiezas a navegar por donde quieras, el rato que quieras. Yo aproveché para echar un vistazo a ‘jordicine.blogspot.com’. ¡Qué lujazo de biblioteca!\nCiudad con deporte. El interés de las autoridades holandeses por potenciar el deporte es muy grande. En la popular y grandiosa plaza Dam y aprovechando el gran número de turistas que había en la ciudad, se organizaron diversas actividades, como un torneo de fútbol playa (con arena traída para la ocasión, claro) y una exhibición de salto de pértiga con los atletas que se preparan para los Juegos Olímpicos de Pekín. En el torneo de fútbol playa, me reencontré con dos viejos conocidos: los exjugadores del F.C. Barcelona Frank y Ronald de Boer, que formaban parte del equipo que se proclamó campeón. Ambas competiciones fueron seguidos por un buen número de aficionados sentados en gradas retráctiles.\nCiudad acogedora. Los holandeses son muy amables; y si eres catalán, dicen que todavía más. La vinculación entre Ámsterdam y Barcelona, especialmente gracias al fútbol, es espectacular. Desde tiempos pretéritos, han sido muchos los jugadores de esta nacionalidad que han formado parte del Barça. Actualmente, el equipo lo dirige un holandés, Frank Rijkaard y, aunque desde la sombra, otro ‘tulipán’, Johan Cruyff, sigue teniendo mucho que decir. La hospitalidad holandesa la viví en primera persona en el ‘Bed and Breaksfast’ en el que me hospedé. Una casita típica con techos altos muy espectacular, como puede verse en esta foto. Anfitriones simpáticos, buenos desayunos (equilibradísimos) y unas camas de lo más cómodas. Mmm…\nCiudad abierta. A mí me encanta ir de tiendas, es así. En una librería me sorprendió ver la cantidad de ejemplares de dos libros de autores catalanes. Los he leído los dos y son sublimes, especialmente el primero. Me refiero a ‘La sombra del Viento’, de Carlos Ruiz Zafón’, y de ‘La Catedral del Mar’, de Ildefonso Falcones. Tampoco faltaban el vino y el cava catalán, como demuestra este anuncio colgado en una de las principales bodegas. Por cierto, la ropa está al mismo precio que aquí. A pesar de ser una marca holandesa, ‘G-Star’ no afloja. Las chaquetas y los pantalones valen exactamente igual. Eso sí, las camisetas están a mitad de precio. Y sigo sin saber que quiere decir el ‘3301’ que acompaña todas sus prendas. ¡Sorry!\nCiudad con cambios. Me refiero, sobre todo, al tiempo. Cambia más que la bolsa, si se me permite el chiste fácil. Ámsterdam me acogió con lluvia y frío invernal… ¡en el mes de agosto! Después de quitarme las bermudas y las chancletas, tuve que ponerme pantalones largos y deportivas con calcetines. Y encima de la camiseta, chaqueta, ‘G-Star’, por supuesto, y un canguro. Aún y así, tenía frío. El problema es que cuando salía el sol, te sobraba todo. Los dos primeros días la lluvia y el sol se alternaban por igual, dando lugar a postales como ésta, con Arco Iris incluido. Del tercer al quinto día, ¡no problem! Sol y buen tiempo, como decían en su día ‘Os Resentidos’. Tanto sol, que incluso llegué a echar en falta las sombritas iniciales. ¡Ai!\nCiudad Cultural. Con más museos que habitantes. Yo hice una selección previa y me limité a ir a tres. Tengo que confesarlo. Empecé con la ‘Anne Frank House Prinsengracht’, impresionante en todos los sentidos. Nunca había visto tanta gente triste junta. Han pasado muchos años, pero el espíritu de esa niñita sigue vivo. Por cierto, en la tienda del museo compre un ejemplar de su diario en catalán. También estuve en el ‘Van Gogh Museum’ (¡qué pasada ver cuadros como los girasoles en vivo y en directo!) y el museo de la cerveza, del que hablaré después. Aviso para navegantes: Si queréis evitar colas como ésta en la casa de Anne Frank, comprar las entradas por Internet. Es llegar y besar el santo. ¿Para algo sirve esto de bloggear, no?. ¡Brutal!\nCiudad Verde. No en vano a Ámsterdam se le ha llamado la ciudad de los tulipanes, aunque en verano no se puede ver ni uno, a no ser que sea en foto. ¡Qué lastima! El mercado central de las flores es espectacular, como el número de variedades que pueden comprarse en él. La verdad es que los holandeses lo decoran casi todo, como el exterior de las casas-barco que se pueden ver en todos los canales. Casas flotantes, algunas prestigiosos ‘Bed and Breakfast’, de los que te enamoras sólo con verlos. La capital holandesa también tiene su ‘Central’ o ‘Hyde’ Park. En este caso, por partida doble. Sus dos pulmones son: ‘Oosterpark’ y ‘Vondelpark’. En ellos, se puede ver a cantidad de gente haciendo footing o, sencillamente, tumbados sobre la hierba.\nCiudad ecológica. Lo es gracias al gran número de bicicletas que hay. No lo podía imaginar antes de verlo. Te cuentan. ‘la gente va en bici’… y piensas, claro, pero los coches deben ganar por goleada. ¡Pues no! Entre bicicletas y barquitas (combinados en la foto), son mayoría. Los coches se quedan en mera anécdota. El problema es para los transeúntes, sobretodo si acabas de llegar. No estás acostumbrado y, cada dos por tres, estás andando por el carril bici, con el riesgo de que te atropelle un ciclista. Las calles están llenas de aparcamientos de bicicletas, sin un solo coche. Moverse por Ámsterdam es una delicia. En bici, en barquita, a pie (la ciudad lo permite), en tranvía, en metro, en coche particular o en taxi, claro. ¡Ámsterdam forever!\nY ciudad permisiva. Con todo. Ciudad permisiva con la droga (con un número inacabable de ‘Coffeshop’ y de tiendas de setas alucinógenas) y con el sexo, con el ‘Red District’ como una de sus principales atracciones turísticas. En él, se pueden encontrar bellas mujeres (y no tan bellas) detrás de un escaparate, como enseñando el ‘producto’ (o sin el como). ‘Abierto hasta el amanecer’ como diría Robert Rodríguez. Hay mujeres ‘disponibles’ a toda hora, de la mañana a la noche. La pregunta que se hacen las turistas, y que entiendo perfectamente, es la siguiente: ¿Para cuando escaparates con hombres? Ni idea. Ámsterdam parece una ciudad segura, incluso en el ‘Red District’, con circuito cerrado de televisión. Como reza uno de los eslóganes de la ciudad: ‘Amsterdam XXX’. Pues vale. Por cierto, me olvidaba del museo de la cerveza ‘Heineken’, holandesa, como no. Se trata de un museo con multitud de actividades interactivas. Una pasada. ¿Os gusta la foto? Mía como todas las otras… ‘Of course’.\nPublicat per Jordicine a 8/06/2007 10:53:00 a. m. 8 comentaris:\nPublicat per Jordicine a 8/06/2007 10:49:00 a. m. 4 comentaris:\nAmor en mal estat\n2004 / Hong Kong / 92 minuts / Drama – Acció / Director: Soi Cheang / Intèrprets: Eason Chan, Niki Chow, Wang Zhi Wen, Quin Hai Lu, Raymond Wong, Kenny Kwan, Carl Ng / El protagonista està a punt de marxar de viatge a Europa amb la seva nòvia. Però quan va a buscar el cotxe, que ja estava carregat amb les maletes, se n’adona que li han robat. Ella creu que han de marxar igualment; ell està convençut que no. Li diu que ha d’anar a la Policia per denunciar els fets. En principi sembla el més lògic. La parella acaba barallant-se, una baralla insignificant si tenim en compte tot allò que els passarà en les hores següents.\nCrec que tinc el ‘verí’ del cinema oriental a la sang. Això pot fer que, de vegades, potser (i dic potser) sobrevalori alguna de les seves pel·lícules; com les alemanyes, que són la meva altra debilitat. Ho dic perquè ‘Love Battlefield’ l’he trobada fantàstica. En alguns moments m'ha recordat una altra pel·lícula que també em va fer vibrar molt, i de quina manera. Em refereixo a ‘Crónicas de un asesino en serie’, títol dirigit per Bong Jonng ho. Aquí ens fa un impressionant ‘truc de màgia’, perquè és capaç d’i nventar-se una gran història del no res. D’un simple robatori (perquè de cotxes tinc clar que se’n substreuen moltíssims cada dia) crea una hora i mitja d’amor i violència al·lucinant. És un gran thriller romàntic.\nEl protagonista agafa un taxi per anar a la policia a denunciar que li han près el cotxe. De camí cap a la Comissaria veu el seu monovolum a l’entrada d’una fàbrica, suposadament abandonat. Quina sort, suposo que ha de pensar l’home. Sort? Gens ni mica, us ho asseguro. Quan se n’adona (i aquí està la gràcia de la pel·lícula) ja està segrestat per una banda d’assassins sense escrúpuls, que deixen un reguitzell de morts per allà on passen. Una banda que, entre d’altres coses, es dedica a vendre droga a l’engròs. Quan comença la pel·lícula ja porten un ferit, però desconeixem qui ni per què l’ha disparat. En Eason es veu obligat a fer de conductor i d’infermer, fins al punt que la Policia arriba a creure que és un component més de la banda. Quina creu!\nSoi Cheang sap transmetre l’angoixa del protagonista a l’espectador. Des d’un primer moment et poses a la pell de l’infermer, que no sap com reaccionar en un món tan obscur que ni tan sols sabia que existia. Té clar que s’està jugant la vida i els ha d’obeïr fins on faci falta. El seu objectiu és avisar a la seva nòvia (o potser la seva ‘ex’ a aquestes alçades), però no sap com. En més d’una escena, hi ha referències al cinema de Quentin Tarantino i a la seva mítica ‘Reservoir Dogs’. Una de les últimes, quan el cap de la banda encanona amb una pistola a l’infermer, que està mig ajupit, m’ha traslladat automàticament al cinema de l’’enfant terrible’ del cinema nord-americà, que darrerament sempre va de la manera del mexicà Robert Rodríguez.\n‘Love Battlefield’ és una pel·lícula pràcticament rodona. Acció, violència (la justa, mai gratuïta) i una bonica història d’amor desesperat. Es deixen perquè no s’entenen, però des d’aquell moment, i amb l’inconvenient del segrest pel mig, intenten recuperar-se al preu que sigui. Tenen moltes diferències, pero no passa res. Amb el temps i una canya ja ho solucionaran. La parella protagonista (interpretada per Eason Chan i Niki Chow) treballa a un gran nivell. Com sempre, però, és recomanable veure ‘Love Battlefield’ en versió original, perquè el doblatge de les pel·lícules orientals, normalment, és força fluix. El final és brutal, amb la mort de la majoria dels protagonistes importants. De la banda de malfactors no queda ningú. Impressionant el delinqüent que mor aixafat a la carretera amb maleta de cocaïna inclosa. La dona del cap, que estava embarassada, s’acaba suïcidant, davant la impossibilitat de superar la mort del seu marit. Assassins, sí, però amb sentiments… cap als seus, està clar.\nDels bons, per dir-ho d’alguna manera, només queda la noia, que aconsegueix sortir del fons del mar, on havia caigut, i no casualment, el seu cotxe. L’infermer aconsegueix treure-la a temps, però ell es queda ‘eternament’ a l’aigua. No té forces per sortir. És un final molt poètic, amb la noia agafant aire un i altre cop, per intentar rascatar-lo… tot i que des d’un primer moment sap que no serà capaç. Quina llàstima. L’escena és exageradíssima, com sol passar en els finals d’aquest tipus de pel·lícules oriental (en això Kim Ki Duk n’és el gran mestre). Jo no sé l’estona que arriben a estar sota l’aigua sense acabar-se de morir; mare meva!\nAl final, i mentre es veu la filla acabada de néixer de la parella d’assassins (com i qui la salva?), es veu a la noia recordant el dia que va conèixer a l’infermer. Al bosc, al costat d’un riu i d’arbres d’una bellesa inqüestionable. Unes imatges bucòliques, en tons pastel, que són les mateixes que el director ens mostra en començar la història. Un puntàs. ‘Love Battlefield’ és una petita delícia. Cal veure-la, ja!\nPublicat per Jordicine a 8/06/2007 10:49:00 a. m. Cap comentari:


La donació i el trasplantament d’òrgans augmenten un 18% el primer trimestre de l’any a Catalunya | elsot.cat\nObertes les inscripcions per la Cursa de Sant Quirze – Memorial David Rovira 2020\nVISCA EL ME TOO !!\nConferència de Francesc Mauri Domènech : Canvi climàtic: que hi podem fer?\nEls artistes santquirzetencs Victòria Rodrigo i Miquel V. Seuba exposen la seva obra a Art Capital – París\nLa Festa dels Animals de Sant Quirze del Vallès arriba diumenge a la cinquena edició i es consolida com acte animalista de referència\nLa donació d’òrgans se situa en unes xifres rècord, passats els 3 primers mesos de l’any, i ja supera la barrera dels 100 donants cadàver vàlids\nDes de l’1 de gener i fins al 31 de març de 2019 s’han fet 337 trasplantaments d’òrgans, un 18,3% més que el mateix període del 2018\nUn 83% de les famílies han donat el seu consentiment a la donació dels òrgans i teixits d’un familiar difunt\nGràcies a la generositat dels més de 100 donants i de les seves famílies, els hospitals catalans han pogut fer un trasplantament a una xifra rècord de persones durant els tres primers mesos de l’any 2019, tal com mostren les dades que gestiona de forma sistemàtica l’Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT).\nConferència: Reflexions a partir de la Utopia de Thomas Moore\nPresident Torra: “El nostre sistema de salut és un model d’èxit i estem compromesos a mantenir la seva excel·lència en el futur”


Blog del Màrius Domingo, Ca la Gallineta: Un llibre de paper!\nUn llibre de paper!\nUna data més a l'agenda. Els que pugueu i vulgueu teniu la cita el dia 9 a la llibreria Oryx. El llibre és bo, molt bo, per la qual cosa suposem que la presentació serà molt interessant.\nEtiquetes de comentaris: Libèl·lules, Llibres


L’Ajuntament recolza el Clúster de Tecnologies Biomèdiques del Maresme\nTotes les empreses que hi formen part treballen en la recerca en l’àmbit de salut\nDimecres, 16 Novembre 2011 14:59\nEl TecnoCampus Mataró-Maresme, CETEMMSA Technological Centre, TicSalut, Institut Guttmann, Esteve Teijin Healthcare i el Consorci Sanitari del Maresme han apostat conjuntament per un nou projecte. La iniciativa és la del Clúster de Tecnologies Biomèdiques del Maresme –CTBM- que té com a objectiu aprofundir en el treball de la recerca i el desenvolupament en l’àmbit de salut, en un entorn geogràfic de certa proximitat i conjuntament amb aquestes empreses.\nTotes les empreses que han apostat per la iniciativa ja estan treballant en projectes relacionats en aquest àmbit. És el cas del TCM que treballa per facilitar la integració, la interoperabilitat i l’ús d’estàndards en el sector sanitari en general i en els sistemes públics de salut, de la mà de la Fundació TIC Salut.Al TCMAmb el CTBM es vol fer evident l’activitat creuada que ja es dóna entre alguns dels integrants de la coalició amb la voluntat de buscar un efecte multiplicador, així com la complicitat de diferents agents del territori. El centre de referència de les TIC en la Salut i Benestar està focalitzat al TecnoCampus Mataró-Maresme


La bassa de la plaça catalunya\nLa bassa de la plaça Catalunya es convertirà en un espai de jocs d'aigua al 2017\nSimulació de la futura àrea de jocs infantils del parc Catalunya - Ajuntament\nLa intervenció suposarà que una gran part de la superfície actual de la bassa, de 700 metres quadrats, es destini a l'àrea de jocs\nL'Ajuntament de Castellar del Vallès convertirà la bassa de la plaça de Catalunya en un espai de jocs d'aigua. El consistori està treballant en l'elaboració d'un projecte per tal que aquesta àrea lúdica es posi en funcionament l'estiu de 2017.\nLa intervenció, que està inclosa en la previsió pressupostària d'inversions per a l'any que ve, suposarà que bona part de la superfície actual de la bassa, de 700 metres quadrats, es destini a diversos jocs que funcionaran a l'estiu amb polsador i mitjançant un circuit d'aigua tancat i reciclable.\nL'espai, amb sòl de formigó, mantindrà una bassa de dimensions molt més reduïdes que l'actual que encerclarà l'escultura de la balena, obra de l'escultor Joan Coderch i que es va instal·lar quan es va inaugurar la plaça l'any 1995.\nalternativa per combatre la calor Segons ha explicat l'alcalde de Castellar, Ignasi Giménez, "la bassa de la plaça Catalunya s'ha convertit amb els anys en una instal·lació obsoleta, amb un alt cost de manteniment i neteja". Amb la reforma que es vol impulsar al 2017 "el que fem és adaptar-la i donar- li un nou ús que ens permetrà tenir una alternativa per combatre la calor".\nPer complementar la seva funció lúdica, el projecte de reforma de la bassa de la plaça Catalunya també inclourà la col·locació de nou mobiliari urbà a l'entorn d'aquest nou espai. "L'objectiu és rendibilitzar un espai important del nucli urbà que fa set anys ja va ser objecte d'una millora per donar-hi una major obertura i especialitzar els diferents espais de lleure", explica Giménez. Recentment, l'àrea de jocs infantils també va ser objecte d'una profunda remodelació amb l'estrena de nous elements.


Quaderns d'Estudis Arenyencs - Search Results - Traces : Catalan language and literature database\nHome > Search Results: Quaderns d'Estudis Arenyencs\nTraces : Catalan language and literature database 87 records found 1 - 10 jump to record: Search took 0.02 seconds.\nLa Trinquis i Maria Castelló: dues arenyenques en el teatre de titelles de Salvador Espriu / Julià, Lluïsa\nEstudi sobre dos personatges del món literari de Sinera que no són sinó reflex d'un personatge real: Esperança Trinquis i Maria Castelló. Totes dues exemplifiquen un tipus de dona ben diferent i contraposable en uns determinats aspectes (bruta/neta, perdulària/casolana, desvergonyida/devota, esperpèntica/estimada), però també són dues dones amb elements comuns (solteria, autonomia i autoritat, serenitat davant de la mort).\nQuaderns d'Estudis Arenyencs. Arenys de Mar, Núm. 9 (2002, Desembre), p. 37-45\nTraces : Catalan language and literature database : 87 records found 1 - 10 jump to record:\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in Amazon\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in Google Books\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in Google Scholar\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in Google Web Quaderns d'Estudis Arenyencs in INSPIRE\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in NEBIS\nQuaderns d'Estudis Arenyencs in Scirus


Mor Mel Ramos, l'artista pop que pintava 'pin-ups' abraçades a productes comercials\nL'artista ha viscut gairebé 50 anys entre Califòrnia i Horta de Sant Joan\n3 min. Barcelona 17/10/2018 10:52\n651x366 Mel Ramos aquest agost a Horta de Sant Joan / ACN Mel Ramos aquest agost a Horta de Sant Joan / ACN\n260x366 Una obra de Mel Ramos Una obra de Mel Ramos\nEl pintor nord-americà Mel Ramos va morir aquest diumenge als 83 anys a Oakland, Califòrnia, a causa d'una insuficiència cardíaca. Ramos va aconseguir la popularitat als anys 60 gràcies al moviment del 'pop art'. Ramos va optar per pintar nus femenins idealitzats de dones famoses combinats amb anuncis de productes de gran consum, com Coca-cola, els puros Cohiba o les sopes Campbell. L'artista assegurava que la seva inspiració la va trobar en els còmics i en Catalunya, en la figura de Dalí i al poble on Picasso "va canviar el món de l'art", Horta de Sant Joan (Terra Alta). A Horta, seguint "el fantasma" del pintor malagueny, s'hi va establir amb la seva dona Leta fa gairebé 50 anys. Passaven la meitat de l'any a Califòrnia i l'altra meitat a la casa-estudi que tenien al casc antic d'Horta.\nMel Ramos va transportar el 'pop art' que Warhol i Lichtenstein havien engendrat a Nova York fins a la costa oest dels Estats Units, a Califòrnia, on residia. Confessava que va decidir ser artista quan va descobrir l'obra de Salvador Dalí, amb 14 anys. El seu primer reconeixement professional, inspirat per Kooning, el va trobar en el moviment de l'expressionisme abstracte, que va abandonar per il·lustrar els seus mites de joventut, els superherois i les superheroïnes dels còmics.\nMés tard, als inicis dels anys 60, va decidir pintar "personalitats fortes" i va apostar pels nus femenins idealitzats amb rostres, primer de Wonder Woman, Phantom Lady o Sheena, i més tard de 'celebrities' que l'han donat a conèixer arreu. Marilyn Monroe o Ava Gardner van anar sent substituïdes a les obres de Ramos per altres grans noms dels cinema i la ficció més actuals, com Scarlett Johansson, Jennifer Aniston, Uma Thurman o Pamela Anderson. Mel Ramos va estar en el punt de mira dels moviments feministes als anys 60, però el pintor nord-americà defensava que els cossos nus femenins sempre han sigut objecte dels artistes en la història de l'art a causa de la "bellesa que representen".\nLa seva primera exposició individual la va fer a la Galeria Bianchini de Nova York, el 1964. A Barcelona, va exposar a la Galeria Cadaqués el 1979, i l'any 2013, el Convent de la Mare de Déu dels Àngels d'Horta de Sant Joan acollia una de les seves últimes exposicions, una mostra compartida amb la seva dona Leta, també pintora i la seva gran musa.


Les 5 qüestions clau en preparar les vostres vacances en veler - Centre de Navegants\n2 d'agost de 2018\tby Eva Piulats\t0 Comments 113 Views\nCURS INTENSIU PNB\ncalzado náutico charter cursos henri lloyd lloguer embarcacions MARPOL Mediterrani PNB regata residus Tbs tienda náutica trajes de agua vacances en veler\nBossa de tripulants pels Equips d’Entrenament Navega titulacions l’any Si ja tens certa experiència en navegació i…\n21 de setembre de 2018\tby Eva Piulats\tin General-ca\nQuieres sacarte el Patrón de Navegación Básica (PNB) en 4 DIAS? El curso incluye : material…\nVenen les vacances i alguns de vosaltres llogareu per primera vegada una embarcació. Quins són…