Valorada amb excel·lent la sessió informativa sobre pressupostos\nLa UEC va organitzar cinc sessions sobre “Què cal saber per comptar un pressupost?”. Les jornades van anar a càrrec d’Anna López, responsable del Dept. Tècnic de la UEC.\nEls objectius eren donar unes bases per a la confecció de pressupostos, i per tant saber calcular un preu a través del seu descompost, entendre conceptes bàsics com rendiment, analitzar les possibles solucions a dificultats habituals durant la seva redacció i donar unes pautes per a la formalització del pressupost com a document contractual.\nLes sessions estaven dirigides a persones responsables de la confecció de pressupostos, ja siguin autònoms o empresaris amb poc personal, que no hagin rebut formació en aquesta matèria i/o que no tenen experiència.\nEn total es van fer cinc sessions repartides en les diferents delegacions. L’assistència conjunta de les jornades va ser d’una setantena de persones. Els assistents van reflectir en les enquestes de satisfacció una molt bona puntuació de les sessions. A més van mostrar el seu interès en què s’organitzin altres sessions per un nivell de coneixement més elevat.


ELS COLORS. ASENSIO, ALBERT. Libro en papel. 9788424664992 Llibreria Gallissà


Lleixes: d’octubre 2012\n"Sabem reconèixer els peixos del mar, els estels del cel, ¿i hem d’ignorar les persones de la terra?."\nDe Luca, Erri. Tu, meu.\nBarcelona: Editorial Empúries, 2000\nTu, mio. Traducció de Jordi Gàlvez\nCol·lecció Narrativa, 122\nUn estiu dels anys cinquanta, en una illa italiana de la mar Tirrena, un adolescent coneix el Nicola, un jove pescador que li parla de la guerra que encara recorda amb sofriment, i la Caia, una noa jueva que acaba d’arribar a l’illa per passar les vacances. Tots dos li fan descobrir el món a marxes forçades. A Tu, meu, una història plena de tendresa, l’autor descriu l’anhel adolescent de buscar respostes, i l’abandó, amb patiments i desenganys, de la infantesa.\nEl peix és peix quan és a la barca. No es pot cridar que l’has agafat quan només ha picat l’ham i sents com s’agita el seu pes a la mà que sosté la llinya. El peix només és peix quan és a bord.\nHi havia guerra com hi havia el llebeig, la sequera, l’estació sense tonyines. Hi havia: un sol verb aguantava tot el bé i el mal que esdevenia als homes.\nNo entenia gaire per què la virilitat havia d'ignorar el dolor. Veia que s’aplicava als homes i jo mirava de reproduir-la quan m’arribava el torn. Entenia que això no era el refús de tenir un cos, sinó la paciència de suportar-lo (...).\n(...) aquell era el punt essencial de la pregunta: el nom. Tot venia d'allà de l’accident que acompanya una persona durant tota la vida i que és més que una ombra, perquè en la foscor l’ombra desapareix i el nom, en canvi, no. I vol esdevenir part d'una persona, pretén explicar-la, presentar-la: “jo sóc” i després ve el nom, com si es pogués ser un nom, en lloc de tenir un nom.\nPerò, ¿quina guerra era aquella, Nicola, contra les dones, les criatures menudes, quina guerra va ser la teva? “¿Què vols saber tu, que vas venir al món quan ja no hi havia res, ni alemanys, ni jueus? Tu només has vist americans, contraban, mercat negre, tot el comerç dels dòlars. Encara que parlés fins demà per dir-te com va ser la guerra que vaig veure, tu no podries saber-ne res. S’ha de saber amb els ulls, amb la por, amb la panxa buida, no amb les orelles o els llibres. Teníem vint anys, ens van esclafar com les olives, i com les olives no vam fer soroll (...)”.\nLa Caia anava amb un noi de la mà. Quan em va veure es va apropar per dir-me “No em jutgis, sóc una noia i som a l’estiu”, en veu baixa, repenjant-se sobre meu.\nD’entrada em va dir que buscar respostes en els altres és com posar-se al peu la sabata d’un altre, que les respostes se les ha de donar un mateix, a mida. Les sabates dels altres són incòmodes.\nLi vaig fregar el palmell de la mà, suaument, els ulls se li van entelar, “¿No et fa mal?”, “No”. “Aleshores no estiguis trista.” “No estic trista”, i li van caure les dues primeres llàgrimes, que anaven aparellades, i d’això els poetes han après les rimes.\nSé que hi ha moments en què algú que he perdut s’acosta i agafa el cos d’una persona desconeguda, un moment tan sols, per saludar-me darrere del seu cos, amb un gest o una paraula inconfusibles, un senyal i prou. Ho sé des de fa tant de temps que no m’han deixat sola. Pots dir que són fantasies, que és la necessitat que tinc de creure, pots tenir raó. Però jo em sento protegida per aquesta multitud de mínims senyals.\nEra una tarda d’alegria continguda, que espetegava de tant en tant, no pas coral, ni progressiva, sinó nerviosa, embolicada (...).\nSabem reconèixer els peixos del mar, els estels del cel, ¿i hem d’ignorar les persones de la terra?.\n”En aquesta illa havia après la llibertat enfront de la vida tancada de la ciutat, la pobra llibertat d’un cos per fi a l’aire lliure. M’heu plantat l’amor dins la carn, m’heu llançat al món com una bala perduda. Dins de l’amor també hi ha la ràbia, la fiblada que fa aixecar-te de la cadira, com tu m’has fet veure. M’has cridat des de fora de mi, Haia. I això només ho podies fer tu, només tu que t’anomenes vida”.\nLeer por leer, 10,15 Saturday night\nErri De Luca, autoretrat, Reencarnar-se, Nèmesi\n"Ara, aniria bé un programa de televisió. El més idiota farà el fet. ¡Ah, mirar per mirar; sense altra intenció, sense desig, sense excusa! (...)"\nDelerm, Philippe. El primer glop de cervesa i altres plaers minúsculs.\nBarcelona: Editorial Empúries, 1999\nLe première gorgée de bière et autres plaisirs minuscules. Traducció de Jordi Llavina\nCol·lecció Narrativa, 87\nLa sorpresa literària de l’any té nom: es titula El primer glop de cervesa. Aquest llibre, editat a França de forma modesta i gairebé anònima, va vendre, en pocs dies i davant la sorpresa de tothom, més de 350.000 exemplars. Aviar es va passar de la sorpresa a l’admiració, i ja ningú dubta que ens trobem davant d'un dels llibres més fins i originals que s’han publicat últimament.\nEl primer glop de cervesa descriu, amb tendresa i ironia, els petits plaers de la vida, des del primer glop de versa fins al diari de l’esmorzar, passant per l’olor de les pomes, la ràdio en el cotxe, el cine o el Tour de França. Philippe Delerm, que s’ha consagrat com un dels autors més importants de França dels últims anys, ha saltat a la fama merescudament amb aquest llibre deliciós, que ha captivat l’atenció de milers de lectors arreu d'Europa.\nNo un ganivet de cuina, evidentment, ni una navalla de brètol amb fiador. Però tampoc un trempaplomes. Diguem que un opinel dels número 6, o un laguiole. Un ganivet que hauria pogut ser d'un hipotètic avi com val. Un ganivet que aquest hauria fet lliscar dins d'uns pantalons de vellut de color xocolata de ratlles amples.\nA l’època del fax, representa el luxe rústic. Un objecte del tot peculiar, que infla inútilment la butxaca i que ens traiem de tant en tant, mai per fer-lo servir, sinó per tocar-lo, per mirar-lo, per l’agradable sensació d'obrir-lo i tancar-lo. En aquest regal gratuït, hi dorm el passat.\nUn ganivet a la butxaca\nPassa gairebé sempre a aquella hora buida del matí en què el temps encara no ens fa decidir per res. Oblidats els bols i les molles de l’esmorzar, lluny encara les olors ben cuites del dinar, la cuina està ben tranquil·la, quasi una abstracció.\nAjudar a desgranar pèsols\nLa de les pomes és una olor que es desborda. ¿Com ens ho hauríem fet, si no, per passar tant de temps d'aquella infantesa acre i ensucrada?\nGairebé podríem... està be la vida en condicional; com temps enrere en els jocs infantils: “Hauria dit que eres...” Una vida inventada, que enxampa les certeses a contrapèl. Una vida gairebé: a l’abast de la mà (...)\nGairebé podríem dinar fora\nTravessem la nit. Els rètols espaiats –Futuroscop, Poitiers-Nord, Poitiers-Sud, pròxima sortida Marais poitevin- tenen noms ben francesos amb regust de classes de geografia. Però és un regust abstracte, una realitat cega que escorrem amb un vell fons d'astúcia mandrosa: aquesta França virtual que abolim –amb el peu damunt l’accelerador, una llambregada al comptaquilòmetres- és una lliçó de més que no aprendrem.\nL’autopista a la nit\nLa mirada de cada passatger obeeix una petita gimnàstica instintiva i complexa: probable parada al terra negre de cautxú, entre els peus dels ocupants; parada prolongada de benvinguda just per sobre de les cares. Les actituds intermèdies –tanmateix, les més interessants- s’han d'efectuar furtivament.\nEn un tren vell\nAra, aniria bé un programa de televisió. El més idiota farà el fet. ¡Ah, mirar per mirar; sense altra intenció, sense desig, sense excusa! És com l’aigua del bany: un ensopiment que us fa endormiscar amb un benestar palpable.\nEl diumenge al vespre\nAmb el diari és tota una altra cosa. El despleguem de qualsevol manera damunt la taula de la cuina, entre la torradora i el recipient per a la mantega. Vagament, prenem nota de la violència del segle, però té un gust de confitura de groselles, de xocolata, de pa torrat.\nEl diari de l’esmorzar\nMontañas de basura, Llibres per llegir, Papel en blanco, Minette gourmet, Philosophy with a hammer!\nPhilippe Delerm, la vérité de l'infime, minimalisme, els petits plaers, ...i els plaers delermians\nEtiquetes de comentaris: Philippe Delerm\n"Tampoc jo no hauria sospitat mai amb quin ardor, amb quina desesperació, amb quina indomable avidesa, un home que se sap perdut xucla encara una vegada les gotes roges de la vida."\nZweig, Stefan. Vint-i-quatre hores en la vida\nBarcelona: Quaderns Crema, 1996\nVierundzwanzing Stunden aus dem Leben einer Frau .\nTraducció de Jaume Vallcorba. Col·lecció Biblioteca mínima, 47\n“- No troba doncs odiós o menyspreable que una dona abandoni el seu marit i les seves dues filles per seguir un home qualsevol del qual no en sap res, ni tan sols si és digne del seu amor? ¿Pot realment excusar una conducta tan irreflexiva i lleu en una dona que ja és cap joveneta i que tan sols per amor a les seves filles s’hauria d’haver preocupat de la pròpia dignitat?”\nA la petita pensió de la Riviera on m’estava llavors, deu anys abans de la guerra, va esclatar una forta discussió a la nostra taula que va amenaçar inesperadament de degenerar en batalla furiosa, fins i tot amb hostilitat i insults. La majoria de persones tenen una imaginació obtusa. Allò que no els toca d’una manera immediata, que no clava insistentment la seva falca afilada al pensament, no els excita. Però, si mai els passa res de banal davant dels ulls, alguna cosa que actuï directament sobre els sentits, per insignificant que sigui, en aquell moment se’ls desperta una passió exagerada.\n(...) La Llei decideix segurament sobre aquestes coses amb més severitat que no pas jo. Ella té el deure de protegir despietadament els costums establerts i les convencions generals: això l’obliga a jutjar, i no a disculpar. Però jo, com a individu, no veig per què haig d’adoptar el paper de jutge: m’estimo més ser defensor. Personalment, em causa més satisfacció comprendre les homes que jutjar-los.\n(...) Aquella nit vaig lluitar amb un home per salvar-li la vida, i aquesta lluita, l’hi repeteixo, era a vida o a mort. Vaig percebre vívidament en cada nervi que aquell desconegut, gairebé perdut per sempre, s’aferrava a un últim auxili amb l’avidesa i l’ardor de qui està amenaçat de mort. S’aferrava a mi com qui veu l’abisme als seus peus. I jo vaig concentar totes les meves forces i tot el que posseïa per salvar-lo. Moments com aquests es passen probablement un sol cop a la vida, i entre milions de persones tan sols una acabarà trobant-se en una situació semblant. Si ho hagués estat aquella terrible casualitat, tampoc jo no hauria sospitat mai amb quin ardor, amb quina desesperació, amb quina indomable avidesa, un home que se sap perdut xucla encara una vegada les gotes roges de la vida; allunyada des de feia vint anys de les forces demoníaques de l’existència, mai no hauria comprès de quina manera magnífica i fantàstica la naturalesa aplega sovint calor i fred, mort i vida, alegria i dolor durant uns breus instants.\n(...) després de la mort del meu marit, havia renunciat del tot a la vida. No podia tenir els fills amb mi, jo mateixa no em tenia cap estima, i una vida així, sense una finalitat determinada, és un error.\nHi ha poques persones que mostrin gratitud; els agraïts, precisament, no troben l’expressió adequada per fer-ho, i callen confosos i avergonyits, i sovint s’encarcaren per amagar aquest sentiment. En aquell home, però, a qui Déu, com un escultor misteriós, havia donat la facultat d’exterioritzar els seus sentiments d’una manera tan bella, espiritual i plàstica, el gest expressiu de la gratitud cremava com una passió que irradiés de tot el seu cos.\n(...) era el reflex d’una felicitat estàtica, ultraterrena, com a penes pot oferir-nos cap rostre humà. Aquesta expressió és solament comparable a aquella ombra blanca en la qual, en despertar-nos d’un somni, creiem veure el rostre fugisser d’un àngel.\nNo hauria preguntat ni on ni per quant de temps, ni hauria donat un cop d’ull enrere per veure la meva vida anterior... Hauria sacrificat els meus diners, el meu nom, el meu patrimoni, el meu honor, per aquell home... Hauria anat a pidolar i probablement no hi ha al món cap baixesa que no hagués fer per ell. Tot allò que anomenem pudor o respectabilitat entre els homes, ho hauria llançat lluny de mi si ell, tan sols amb una paraula, amb un gest, hagués intentat prendre’m...\nEl temps, tanmateix, té una força profunda i la vellesa un poder singular per treure intensitat als sentiments.\nLa vellesa no és res més que deixar de patir pel passat\nParaules i llibres, Quadern de mots, Los ojos de Caín, Literaria Comunicación\n>> Enllaços:Stefan Zweig, anatomia de l'obra, temes, analepsis estructural, Coup de foudre, l'autodestrucció


Divendres, 14 de juny de 2019 a les 18.30 h de la tarda s'ha fet el sorteig de la GimcaHilda a la Biblioteca districte 6. Les guanyadores són:\nConsulteu les respostes\nPer onzè any consecutiu, la Biblioteca districte 6 organitza en col·laboració amb l'Associació de Comerciants Eix Terrassa Nord, una gimcana relacionada amb el món del còmic. L'activitat està dirigida als infants fins als 13 anys i en aquesta ocasió us presentem les aventures de la Hilda:\nEsperits del mar, gegants, estranys homes de fusta i trols. Les excursions de la Hilda mai es limiten al regne ordinari i avorrit de sempre, ella va més enllà. Aquests còmics contenen unes quantes sorpreses, encara que, com bé diu la Hilda, "Així és la vida de l'aventurer!".\nConsulta les bases de la GimcaHilda\nLa presentació es farà el dimarts 4 de juny a les 18.30 h a la bd6, moment que s'obriran les inscripcions i es lliuraran els qüestionaris que els participants hauran de complimentar amb les pistes que trobaran exposades als aparadors dels comerços de l'Associació de Comerciants Eix Terrassa Nord.\nL'entrega i recollida de qüestionaris es farà a la sala infantil (en horari de tarda) des del dia 4 de juny a les 19 h fins al 14 de juny a les 20 h. El qüestionari consta de 30 preguntes sobre els còmics de la Hilda relacionades amb 30 vinyetes que estan penjades a les tendes del barri. Per a participar cal inscriure's a la sala infantil de la biblioteca.\nEl dia 14 de juny de 2019 a les 18.30 h tindrà lloc el sorteig públic a la sala d'actes de la biblioteca i es lliuraran els tres premis. Per a poder participar en el sorteig és imprescindible l'assistència a l'acte. El premi consisteix en tres lots de regals.\nEls guanyadors/es es publicaran al taulell d'anuncis de la biblioteca districte 6, en aquesta pàgina i a les xarxes socials de la @bctxarxa el dia 15 de juny.


Vuit8ena: Serà l'actitud\nPetites coincidències, petits ensurts que capgiren el dia, la setmana, el mes. Que poden fer somriure o deixar caure una llàgrima, qui sap com poden esgarrifar.\nDetalls, regals de color blau. O taronja. O lila.\nI en el fons, tot és segons es miri. Segons es tingui capacitat de reaccionar.\nCapacitat de canviar d'actitud.\nRes de canviar com som, que això és impossible, però si de donar un gir.\nPerquè llavors del que et faria petita, petita davant d'un monstre, doncs llavors es converteix en somriure.\nGanes d'un nou camí, de deixar enrere la voravia. I qui sap cap a on, ni com, malgrat ens fem grans i els cabells blancs pessin tonelades.\nUn bon dia perquè el vent s'emporti d'una vegada per totes la melangia dels dies grisos.\nEl hambre invisible by Love of Lesbian on Grooveshark\nps. I un bon dia perquè surt a la llum un disc....encara que.....\nLa foto, regal de la fanalet. Fins i tot desprenen olor!! Moltes gràcies!!\nPublicat per rits a 18:50\nAixò de que els cabells blancs pesen moooooolt no ho diràs per mi, oi? ;-)))\nUna foto ben bonica, m'agrada! La Fanalet en sap molt... però, a més, aquí al teu blog, llueix la mar de bé ;-)\nA veure si el vent s'emporta tot allò que tu vulguis que s'emporti (però un vent moderat, eh? res de les ratxes huracanades reusenques hehe) ;-)\n22 de maig de 2012, a les 19:04\nOpino el mateix del dia d'avui? Necessito una transformació i un canvi de rumb, estic en el moment de trencar el cercle viciós...però no sé com fer-ho!! Aaaaaaaaaargh!!\n22 de maig de 2012, a les 19:05\nUn gir, un gir. Això necessitem tots. Un gir i que tot torni a anar bé.\nPer cert, has canviat la foto d'en Puck? No sabia que era tan pelut!! O, en tot cas, ara el veig més pelut...\n22 de maig de 2012, a les 19:13\nla vida es plena de girs i en cada un d'ells ens hi queda alguna cosa.....mentrestant posem cabells blancs, simptoma de responsabilitat\n22 de maig de 2012, a les 19:43\nO per mi... que també en tinc eh? (de cabells blancs)\nI vinga som-hi, jo m'apunto a canviar d'actitud, a tornar a ser capaç de reaccionar i als girs que facin falta. Au, amunt i crits!\n22 de maig de 2012, a les 20:28\nSempre busquem un rumb, un camí, sempre hem d'estar igual. Potser avui és un dia de reflexió, però jo només et diré una cosa, vulguis o no: felicitats.\n22 de maig de 2012, a les 20:52\nDoncs tens tota la raó, l'actitud és allò més important alhora d'afrontar els reptes del dia a dia.... depén de com la vida pot ser molt dura i lletja, però si sabem donar-li aquest gir, tot pot canviar en tan sols uns instants!! Som-hi doncs!!!! Abraçada!!!\nActitud positiva, enèrgica.... sempre endavant, enrera ni pe agafar impuls :) petons grans reina!!\n23 de maig de 2012, a les 9:42\nNo ho serà... és, Rits, és l'actitud! Tot i que és ben fàcil dir-ho, però també difícil de fer-ho i, molt fàcil caure en el desànim (ho dic per experiència i ben recent).\nUn post preciós, de veritat. M'ha fet pensar. Gràcies!\n23 de maig de 2012, a les 23:04\nL'actitud fa molt...un post molt maco...ostres a mi em em deu pesar molt el cap....el tinc curull de cabells bancs i grisos.......la foto que t'han regal és preciosa....( fanal blau és una gran fotògrafa malgrat el que ella digui)\n24 de maig de 2012, a les 12:26\nEp, és el teu aniversari? (o va ser-ho fa dos dies). Si ho és (i si no, també), felicitats!! Espero que vinguin molts dies lluminosos i que aquest canvi d'actitud te'n porti molts més. El tema dels cabells blancs... ai, jo passo per la perruqueria religiosament, però ells s'entesten a sortir una altra vegada, es veu que no entenen el missatge :)\n24 de maig de 2012, a les 17:15\nUna olor boníssima! Reflexions d'aniversari? Doncs res. Aviam què ens depara el futur. Un petó.\n24 de maig de 2012, a les 18:42\nMoltes gràcies pels vostres comentaris i les felicitacions. Un post no gaire clar, amb moltes petites coses que m’havien passat i sense saber massa com explicar. Però com sempre, li heu tret molt!! Un petó per a tots i totes!\nASSUMPTA, no dona, ho dic per mi!!! Me’n surten molts i em pesen, xq em pesen els anys!!! (i els kilos! Hehehe)\nLa fanalet és una crack!!!!\nAviam, el vent s’ha endut la melangia, i ha portat un xic més d’inseguretat, xò bé, que s’hagi endut la melangia ja és prou! I si, les ratxes huracanades crec que ja s’han acabat! Quina calor que fa!!!\nSN, si sapigués com trencar els cercles viciosos,... diuen que és proposant-s’ho, xò no ho crec pas. De vegades, cal un clic, que no tinc ni idea de quan apareix. Continuo volent canviar, aviam si me’n surto!! Espero que tu tb!!!\nYAIZA, en el meu cas fa moooolt que no va bé. Després de donar-me, martiritzar-me,... he arribat a la conclusió que el rumb sols el podem canviar quan tenim força. Espero que el teu torni a tenir bon rumb.\nSi, és el rei lleó! M’encanta aquesta foto i les canvio de tant en tant. És molt pelut!\nJOAN GASULL, hi ha girs que sempre t’acaben portant al mateix lloc, caldria poder fer un gir cap a algun lloc nou. I si, queda cosetes, ben maques (o no) xò sempre queden.\nSegur que donen responsabilitat? De vegades em sento encara com una nena petita\nCARME, crec que tots més o menys tenim cabells blancs i hem sentit el que significa fer-se gran.\nSé que em repeteixo, no és nou aquest post. I sé que sempre em dius amunt! Aviam si aquesta és la refinitiva!! Cal girar, xò com costa....\nEspero que el teu canvi et vagi mooolt bé!\nXEXU, moltes gràcies! És clar que m’agrada que em felicitin, xò aquest any l’aniversari m’ha portat a pensar en moooltes coses, masses cabells blancs i pocs camins on caminar.\nALBA, la vida, certament, és molt dura i lletja. I de vegades ens quedem en aquesta lletjor. Fer el canvi no és fàcil, xò cal. Ho intentarem.\nCRIS, impuls, l'energia dóna impuls i cal.\nPORQUET, ho és, i per alguns (parlo per mi) ens és moooolt difícil tenir-ho present. És massa fàcil caure en el desànim. Avui mateix hi he caigut, xò no es pot fer. No s'ho val.\nMerci, me n'alegro que t'hagi agradat perquè per a mi era un post sense massa sentit o que no s'entenia, molt dins les entranyes. Espero que els pensaments que t'han desprès et facin mirar enavant.\nELFREELANG, potser hi ha a qui no li pesen els cabells grans, suposo que tot, com el post, és actitud. A mi, em pesen, ara mateix em pesen, xò bé, anirem mirant.\nLa foto és preciosa, i tant!!!!!\nGEMMA SARA, doncs si, era aniversari i sant, tot alhora!! moltes gràcies. El que passa és que aquest any no ho vaig dir al blog, em va sortir aquest post.\nJo tb vull aquests dies lluminosos, els buscarem!!!\nels cabells blancs son un desastre!!! ni perruqueries, ni res, son ben rebels!\nJORDICINE, mira, va sortir així, el post. El futur, no en tinc ni idea. Hauria de ser una sort, no?\n25 de maig de 2012, a les 17:38


Sant Llorenç del Munt - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nNo s'ha de confondre amb Sant Llorenç del Mont.\nSant Llorenç del Munt és un massís situat entre les comarques catalanes del Vallès Occidental i el Bages. Pertany a la Serralada Prelitoral Catalana. Els cims principals són el Montcau (1.056,8 m) i la Mola (1.104 m), on hi ha el monestir de Sant Llorenç del Munt i monòlits com la Castellassa de Can Torres (856 m) o el Cavall Bernat (801 m). Juntament amb la serra de l'Obac, gaudeixen d'una certa protecció ambiental sota la figura del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac.\nVista aèria de Sant Llorenç del Munt\nSerralada i indret històric\n41° 38′ 38″ N, 2° 01′ 23″ E / 41.64378°N,2.02305°E / 41.64378; 2.02305Coord.: 41° 38′ 38″ N, 2° 01′ 23″ E / 41.64378°N,2.02305°E / 41.64378; 2.02305\nDestaca al massís el relleu de la cova del Drac, situat al municipi de Sant Llorenç Savall.\nSant Llorenç del Munt des de Can Boada (Terrassa), amb el monestir al cim\nLa vegetació potencial del massís es podria dividir en tres grans parts: la mediterrània, la de ribera i l'atlàntica.\nLa primera seria dominada pels alzinars (Quercus ilex) i ocuparia la major part del massís, sobretot als solells o llocs on el sòl és menys profund. També hi hauria rouredes submediterrànies de roure martinenc (Quercus pubescens) i Quercus cerrioides, a les obagues.\nLa vegetació de ribera —formada per diverses espècies de salzes, oms, àlbers, etc.— es desenvoluparia a les ribes de rieres i rierols del massís, sense que siguin gaire representatives aquestes formacions per l'absència de rius amb més cabal.\nFinalment, la vegetació atlàntica es desenvoluparia de manera reduïda en les obagues culminals del massís, propiciada per la pluja abundant, la frescor i la humitat. Estaria formada per claps de fageda (Fagus sylvatica) i de rouredes de roure de fulla gran (Quercus petraea).\nActualment, però, com a conseqüència de la substitució dels boscos originaris per fer vinya —amb motiu de l'alta demanda d'aiguardent del segle XIX— i el posterior abandonament, la major part de les terres han estat ocupades per pinedes de pi blanc (Pinus halepensis) i pinassa (Pinus nigra), algunes de les quals han patit grans incendis i es troben en recuperació o bé en forma de comunitats arbustives com ara màquies. L'alzinar ha quedat arraconat a les zones internes del massís, tot i que molt degradat com a conseqüència del carboneig continu a què s'ha sotmès. Les rouredes han estat pràcticament destruïdes del tot, i només en queda un petit bosc de roure de fulla gran al sot de les Teixoneres, amb un gran faig, testimonis de la vegetació eurosiberiana que hi va haver al massís fins a temps recents.\nAltres plantes que creixen al massís són el pi pinyer (Pinus pinea), el pi roig (Pinus sylvestris), el boix (Buxus sempervirens), el grèvol (Ilex aquifolium), l'orella d'os (Ramonda myconi), l'arboç (Arbutus unedo), el romaní (Rosmarinus officinalis)...\n↑ «Sant Llorenç del Munt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ Ferrando i Roig, Antoni. La Vall del riu Ripoll : la vall d'Horta, la vall de Mur, les Arenes i Cadafalc. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997.\n↑ «la Mola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\nDigitalització el llibre «Sant Llorens del Munt: son passat, son present y venider» Arxivat 2008-10-24 a Wayback Machine., de mossèn Anton Vergés i Mirassó, publicat a Barcelona l'any 1871 sent el primer llibre monogràfic sobre la muntanya i la seva història.\nCastellassa del Dalmau i Castellassa de Can Torres. - Castellasses.\nEscalada a Sant Llorenç del Munt i l'Obac - Escalada.\nhttp://www.lamola.com/ — Web oficial del Restaurant La Mola, amb informacions diverses (l'entorn - el parc natural - escalada - rutes)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sant_Llorenç_del_Munt&oldid=29648190»\nDarrera modificació: 11 març 2022 a les 12:23\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 març 2022 a les 12:23.


Maria Antònia Canals – FEEMCAT\nCategoria: Maria Antònia Canals\n@Diapositives, @fix, General, Maria Antònia Canals, Notícies, Novetats, Novetats professorat\nFeemcat, conjuntament amb la SBM-Xeix, la SEMCV Al-Khwaritzmi, convoca com cada dos anys el premi Maria Antònia Canals per a projectes pràctics d’innovació educativa dirigits a l’ensenyament de la matemàtica. Ara mateix està en marxa la convocatòria del 2016 i hi ha temps per a presentar treballs fins el dia 31 de juliol del 2016. […]\nEl passat dijous 23 d’octubre, a les 18.30h i a Rosa Sensat (Avinguda de les Drassanes, 3, Barcelona) va tenir lloc la presentació del nou Centre d’Activitats i Àmbit de Reflexió per a l’Educació Matemàtica (CAÀREM), impulsat per la Mª Antònia Canals. El centre vol ser un punt de reunió periòdic instal·lat a l’edifici de […]\n@Diapositives, General, Maria Antònia Canals, Novetats, Novetats professorat


Quin motor triar pel teu nou cotxe | Grupauto\nDièsel, gasolina, GLP, GNC, híbrid, elèctric… Són moltes les opcions que ens trobem en l'actualitat quan anem a un concessionari a la cerca del nostre nou company de viatge. Qui no ha dubtat alguna vegada? Perquè la teva elecció sigui la més fàcil possible, anem a donar una mica de llum a aquest tema.¡\nMotor elèctric: per a trajectes curts\nSi la teva idea és comprar-te un cotxe per circular per la ciutat i rodalies, pot ser que un motor elèctric sigui el més convenient. És l'opció ideal per qui pugui carregar-los amb facilitat i vagi a realitzar trajectes curts, sense superar massa els 100 km entre recàrregues.\nA més, les seves emissions directes són zero, com el seu consum de combustible. El cost elèctric cada 100 km és d'uns 1,20 euros i no hi ha cap tipus de soroll mecànic. Potser l'únic impediment sigui la seva autonomia limitada, sobretot a carretera. I les bateries encara són una mica cares, pel què fa que el seu preu final augmenti.\nGLP: 35% d’estalvi\nL’avantatge dels vehicles que tenen un motor gasolina adaptat per funcionar amb GLP és l'estalvi quant a carburant. Potser no sigui tan rendible com el GNC, però ofereix 10 vegades més punts de recàrrega i surt més rendible que el dièsel o gasolina. És fàcil recórrer 100 km amb un compacte de GLP per uns 5,5 euros de mitjana. A més, pots sumar l'autonomia de tots dos dipòsits i poder recórrer més d'1.100 km sense repostar.\nPotser l'aspecte negatiu sigui la pèrdua de capacitat en el maleter ja que els dipòsits van allotjats en la part inferior del mateix. I, a dia d'avui, només hi ha 562 punts on repostar GLP.\nGNC: cost per KM molt baix\nAquest tipus de cotxes utilitzen Gas Natural Comprimit com a carburant i quan aquest s'esgota, poden seguir funcionant amb gasolina. Són ideals per aquells que puguin repostar GNC amb normalitat, ja que el seu cost per km és molt baix. És fàcil recórrer 100 km amb un compacte de GNC per uns 3,5€ de mitjana. A més, pot recórrer 1.100 km sense repostar. I està considerat un vehicle ECO pel què pot circular per grans ciutats, encara que hi hagi restriccions al tràfic.\nL'impediment que pot tenir aquest tipus de vehicles és que només hi ha 47 punts on repostar GNC. Igual que el GLP, també perden capacitat de maleter.\nDièsel: per a més de 20.000 km/any\nSón la millor compra per aquells que van a recórrer molts quilòmetres, sobretot per carretera. També interessen en el cas de SUV’s i tot terreny amb tracció total. L’avantatge dels dièsel és que consumeixen poc. L’incovenient, la fiabilitat dels seus sistemes anticontaminació es pot veure molt afectada si s'abusa dels trajectes curts.\nGasolina: Ideal fins 10.000 km/any\nSón una bona opció si no es recorriran més de 10.000 km anuals. També són els que millors sensacions de conducció aporten en esportius i models d'altes prestacions. Tenen un funcionament suau i refinat. La mecànica és relativament barata i prou fiables.\nEL desavantatge de la gasolina és que són els que més consumeixen, i des del punt de vista de la contaminació són els que produeixen més CO2.\nHíbrits: millors per a la ciutat\nAquest tipus de vehicles compten amb un mitjà per emmagatzemar energia i una màquina que és capaç de transformar l'energia en moviment per impulsar el cotxe. L’avantatge dels híbrids és que tenen major eficiència, perquè el motor tèrmic funciona durant una major quantitat de temps en el règim en el qual aprofita millor el combustible. Tenen un menor consum, compta amb potència extra en moments puntuals, i pot reduir les nostres emissions locals fins a fer-les desaparèixer.\nL’inconvenient és que pesen més, en tenir dos dipòsits d'energia i dos propulsors. També tenen un major cost inicial, en augmentar la complexitat del sistema de propulsió.\neCall, en què consisteix aquest sistema que ja és obligatori a Europa?Consells per a no desesperar a l’Operació Sortida


Tercera nit de violència per Pablo Hasel – CATzona\nTercera nit de violència per Pablo Hasel\nA Barcelona grups violents llancen pedres, ampolles i pirotècnia a la línia policial al passeig de Sant Joan amb Diputació, segons informen els Mossos. És la tercera nit consecutiva d’aldarulls per l’empresonament del raper Pablo Hasél.\nAl carrer Aragó amb Bailén grups de violents estan fent barricades amb contenidors cremant i trenquen a pedrades els vidres de l’entrada d’un mitjà de comunicació.\nA Barcelona grups violents vandalitzen un establiment comercial, arrenquen senyals de trànsit i encenen foc a barricades a la zona dels carrers Bailén, Aragó, Girona i València. El foc arriba als arbres i podria afectar els veïns.\nllançaments massius de pedres i ampolles contra la línia policial a la cruïlla del carrer Mallorca amb Bailén. Continua la crema de contenidors i les barricades en aquesta zona.\nA Sabadell grups violents llancen objectes contra la línia policial a la comissaria de Policia Nacional i fan barricades amb contenidors.\n“Els Mossos es senten desemparats”\nJxCat aixeca el veto als Comuns


B&B Del Piazzo Biella Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nCorso del Piazzo 14, Biella, Biella, Itàlia, 13900 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre B&B Del Piazzo\nDissenyat tant per oci com per negoci, B&B Del Piazzo està situat idealment a Biella; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nB&B Del Piazzo ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix magatzem d'equipatge.\nL'ambient de B&B Del Piazzo es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera, articles de tocador, plat de dutxa són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, B&B Del Piazzo no troba competidors en cap categoria.


Alejandro Orlando |\nArxiu d'etiquetes: Alejandro Orlando\n– Teatre – LOS MODERNOS 15 AÑOS (🐌🐌🐌) – Sala Muntaner – 2017.11.11 (temp. 17/18 – espectacle nº 104)\nLOS MODERNOS 15 AÑOS (temp. 17/18 – espectacle nº 104)\nPedro Paiva (Montevideo.Uruguai) i Alejandro Orlando (Còrdova-Argentina) van crear la companyia Los Modernos el dia 3 d’abril de 2002.\nLOS MODERNOS 15 AÑOS és un recorregut per l’humor, l’estètica i el contingut més brillant de tots els espectacles de la companyia: “Breve desconcierto breve”, “Breve desconcierto nuevo”, “Un antes y un después”, “Fo el filoso”, “Biografía”, “Rómulo”, i “El musical”.\nSegons ens van explicar a la roda de premsa, el seu primer espectacle va ser a Còrdova (Argentina) en un moment de greu crisi econòmica, actuaven al carrer, vestits amb faldilles, i en acabar, passaven el plateret. En 2003 van venir a actuar a Barcelona i van viure fins al 2006, any en què van tornar a l’Argentina. Des d’aleshores han vingut cada any amb els seus espectacles, junts o individualment.\nAmb una escenografia inexistent, aquests “dos masculinos con faldas” centren el seu espectacle en la paraula, parlada o cantada, ja que entre textos afegeixen cançons cantades a cappella. Un tipus de teatre d’humor on a una velocitat de vertigen, van enllaçant sense interrupció històries curtes que parlen de temes tan diversos com els Reis d’Orient, la invenció del telèfon, o sobre que son primer els ous o les gallines.\nEviten sempre els temes que poden ser conflictius o els temes polítics. Com ells mateixos diuen ens ofereixen un teatre d’humor “sanador” amb un llenguatge molt personal, amb codi propi.\nS’ha de veure per tenir opinió, nosaltres hem passat una estona agradable i divertida; el cert és que desconnectes de tot en un intent desesperat de seguir la seva “arrasadora xerrameca”.\nAquesta entrada s'ha publicat en Teatre i s'ha etiquetat amb Alejandro Orlando, LOS MODERNOS 15 ANYS, Pedro Paiva, Sala Muntaner el 13 de novembre de 2017 per Miquel Gascon.


Notícies: la mida del mercat mundial de la indústria dels transformadors superarà els 100.000 milions el 2020\nLa mida del mercat mundial de la indústria dels transformadors superarà els 100.000 milions el 2020\nEn els darrers anys, la demanda mundial d’equips de transmissió i distribució d’energia mundial augmenta generalment.\nL’expansió de les centrals elèctriques, el creixement econòmic i la demanda d’energia als països emergents impulsaran el mercat mundial de transformadors d’energia de 10.300 milions de dòlars el 2013 a 19.700 milions de dòlars el 2020, amb una taxa de creixement anual composta del 9,6 per cent, segons les institucions de recerca.\nEl ràpid creixement de la demanda d’energia a la Xina, l’Índia i l’Orient Mitjà és el principal motor del creixement esperat al mercat mundial de transformadors de potència. A més, la necessitat de substituir i actualitzar els transformadors antics a Amèrica del Nord i Europa s’ha convertit en un dels principals motors de mercat.\n"El GRID al Regne Unit ja és molt pobre i només substituint i actualitzant la xarxa el país podrà evitar apagades. De la mateixa manera, en altres països europeus, com Alemanya, hi ha renovacions en xarxa a l'electrònica i l'electrònica. per assegurar un subministrament constant d’electricitat ", diuen alguns analistes.\nSegons l'opinió dels professionals, hi ha dos factors per al fort impuls del creixement de l'escala del mercat mundial de transformadors. D'una banda, l'actualització i la transformació dels transformadors tradicionals generaran una gran quota de mercat i l'eliminació de productes endarrerits pot afavorir el desenvolupament efectiu de les licitacions i apareixeran enormes beneficis econòmics.\nD’altra banda, la investigació i el desenvolupament, la fabricació, les vendes, l’ús i el manteniment de transformadors intel·ligents i d’estalvi energètic esdevindran el corrent principal i els nous productes inevitablement aportaran noves oportunitats de desenvolupament per a la indústria.\nDe fet, la indústria manufacturera de transformadors depèn de la inversió d’indústries posteriors com ara el subministrament d’energia, la xarxa elèctrica, la metal·lúrgia, la indústria petroquímica, el ferrocarril, la construcció urbana, etc.\nEn els darrers anys, beneficiant-se del ràpid desenvolupament de l'economia nacional, la inversió en la construcció d'alimentació i xarxa elèctrica ha anat augmentant i la demanda del mercat d'equips de transmissió i distribució ha augmentat significativament. S'espera que la demanda del mercat nacional de transformadors i altres equips de transmissió i distribució es mantingui en un nivell relativament alt durant molt de temps.\nAl mateix temps, el centre de gravetat de treball de la xarxa estatal i l’estratègia de desenvolupament per a tota la indústria de l’energia elèctrica tenen una influència significativa, l’automatització de la xarxa de distribució i la implementació dels treballs de reforma impulsaran la demanda del mercat dels transformadors, les licitacions augmentaran considerablement el nombre del mercat global total de transformadors s’inclinarà gradualment cap a la Xina, s’espera que l’aplicació de productes d’avantguarda obtingui un millor efecte a la Xina.


Le Petit Mansart París França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n14 bis Rue de la Paix, Vincennes, París, França, 94300 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Le Petit Mansart\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Vincennes, Le Petit Mansart és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Le Petit Mansart, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, habitació familiar.\nL'ambient de Le Petit Mansart es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Vincennes, el Le Petit Mansart és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nVincennes Train Station\nEstació de Metro Bérault


Les explicacions falleres de Bernat i Baldoví\nCol·lecció: Oberta, 184\nEls textos que Josep Bernat i Baldoví va escriure a mitjan segle XIX per desenvolupar l'argument de diverses falles plantades a la ciutat de València són les explicacions falleres més antigues que es conserven i constitueixen una de les parts més populars de la seua obra. Més enllà de les visions simplificadores que encara envolten l'autor, els escrits fallers de Bernat es revelen rics en matisos, amb una àmplia varietat de temes (morals, però també culturals, polítics o socials), acompanyada d'una notable habilitat per a entrellaçar-los mitjançant la metàfora, la ironia i, sobretot, el joc de paraules i el doble sentit. Aquesta edició crítica posa a disposició del lector actual les explicacions falleres de Bernat i Baldoví tot inserint-les en el seu context social, cultural, polític i literari.\nFugint del tòpic Lletres Valencianes 21/03/2011\nSàtira i falles. Les explicacions falleres de Bernat i Baldoví festes.org 18/12/2010


BENIARRÉS AL DIA: Conveni de la Guarderia Municipal de Beniarrés\nBona Vesprada Frederic,\n6 de setembre de 2008 a les 13:00\nAquest és un missatge que he borrat sense voler i que l'havia enviat Salva:\nFederic, volia opinar perque em poses de mala llet cada vegada que parles de l'escoleta o guarderia.\nPero prefereixc guardar-me tot el que pense de tu.\n8 de setembre de 2008 a les 17:30\nSalva ho tens molt fàcil, envers de que cada vegada que es creuem em saludes i em faç un xicotet somriure ( pel que dius de ser molt falç aquest somriure) valdria més la pena que em digueres tot el que penses de mi.\nMentrestant, en aquest blog pot opinar lliurement del que cregues sempre dintre dels respecte i la tolerància. Segueix llegint el blog


El president dels Estats Units aixeca aranzels a l'acer i el carbó per amagar relacions amb Rússia\nper Ivan Aguilar Barcelona. 09 de març de 2018 13:30\nEl president Donald Trump sembla entestat a fer tot allò que va prometre en campanya a les darreres eleccions presidencials. El mes de febrer ens ha deixat dues grans polèmiques en l'àrea econòmica: la imposició d'aranzels a les importacions d'acer i carbó i el pla d'infraestructures. El fiscal general Robert Mueller segueix ampliant la seva investigació i ha iniciat una investigació sobre el Deutsche Bank, Steve Miller i aparentment sobre l'assessor econòmic de la Casa Blanca, Gary Cohn, que recentment ha presentat la seva dimissió per motius incerts.\nClinton i el NAFTA\nEl proteccionisme ha tingut històricament un pes important a la política americana. Bill Clinton va crear primer el NAFTA (North American Free Trade Agreement) i la Organització Mundial del Comerç després (WTO) però el que és menys conegut a Europa és que va necessitar un acord amb els republicans pel fet que hi ha molts Demòcrates partidaris del proteccionisme que no estaven -ni estan, ni estaran- disposats a donar suport a iniciatives legislatives que impulsin el lliure comerç. Un dels episodis més coneguts és Mèxic 1995. La crisi bancària i financera que van patir els mexicans va amenaçar de anihilar el NAFTA i Clinton va quedar en minoria al Congrés i al Senat perquè va proposar rescatar Mèxic per tal de salvar l'acord de comerç.\nLa ferotge oposició que va rebre el president per part de demòcrates i republicans no va impedir que Clinton aconseguís una de les victòries polítiques més brillants de la història dels Estats Units a l'aconseguir que molts congressistes i senadors d'ambdós partits donessin suport a Clinton després que aquest els demanés el seu suport incondicional malgrat ser contraris al lliure comerç. El 1998 la història es va repetir amb la crisi financera asiàtica: la pressió per limitar les importacions fou molt intensa i dels dos partits.\nL'honestedat de Clinton -en termes del que és correcte defensar en termes de comerç internacional- li va costar la Casa Blanca als demòcrates i Gorge W. Bush va guanyar les presidencials. Bush és conegut per ser un enemic declarat del comerç internacional en particular i de la llibertat econòmica en general, així que és molt estrany que fins i tot Bush s'hagi desmarcat de la decisió d'imposar barreres aranzelàries a les importacions d'acer. Aquesta decisió ha provocat la dimissió del seu assessor econòmic, Gary Cohn, dimissió que és sorprenent perquè no es va plantejar dimitir arran de l'afer de Charlottesville. Alguns analistes afirmen tenir proves que la imposició d'aranzels i l'inici d'una guerra comercial és una maniobra de distracció del president per amagar que Gary Cohn hauria estat imputat en secret pel fiscal especial del KremlinGate Robert Mueller III.\nEl darrer mes hem sabut que Mueller ha imputat 13 russos que viuen als Estats Units i que presentarà aviat una acusació -ho va explicar ell mateix-. Alhora, Mueller ha contactat amb les autoritats alemanyes per demanar documentació sobre el Deutsche Bank. Segons ell, el Govern rus hauria finançat les activitats d'intel·ligència en territori americà a través del banc alemany i utilitzant l'Associació Nacional del Rifle com a intermediària (NRA).\nLA NRA és coneguda per finançar campanyes de molts polítics republicans i Mueller vol aclarir si les quantitats que s'ha demostrat que provenen del governador del Banc Central rus s'han destinat a subornar polítics americans. Donald Trump ha reaccionat ràpidament i ha expulsat del seu cercle íntim un dels senadors que forma part dels sospitosos habituals: Dana Rohrabacher.\nEl cert és que el context comercial dels Estats Units ha canviat molt des dels anys 90. Si aleshores era un dels principals productors mundials d'acer, avui dia hi ha més treballadors que compren acer fora dels Estats Units i es beneficien de preus baixos dels qui produeixen acer i es beneficien dels preus elevats. La mesura perjudica notablement als obrers i famílies americans i cal veure si això afectarà les midterms d'aquest novembre que, per cert, prometen ser tot un show monumental. La Unió Europea ha acceptat el repte i ha anunciat represàlies als aranzels americans elevant aranzels a l'acer americà, el bourbon, els pantalons texans i alguns productes alimentaris. Agafin crispetes que la cosa promet.\nUn nazi a la Casa Blanca\nEl setge a Trump


Viaranys: Passos de na Lluïsa i del Mestre\nPublicat per Josep Ferrer i Nos a 13:02\nUn bonic i entretingut itinerari, a més en bona companyia. Aquesta mola, tant el Pla de Sobremunt com na Ferrana en conjunt, donen moltes opcions per fer-hi diferents i variats recorreguts. Un bon grapat de passos a totes les vessants i afinar l'orientació a dalt, li donen un punt molt interessant. La pujada al pas de na Lluisa des del coll, molt bona... i ràpida. Per tenir en compte. Molt bona bona la publicació i fotografia. Gràcies per compartir-ho. Salut\n6 de juliol de 2016 a les 7:51\nCompletament d'acord, els passos de muntanya i cercar el recorregut per la zona del pla de Sobremunt, són un al·licient afegit a l'itinerari.\nLa pujada directa al pas de na Lluïsa des del coll Paredat, ja la coneixia d'una altra volta que férem per aquesta zona. En aquesta ocasió fou de baixada. També vaig recordar les vostres paraules en la crònica de Na Ferrana, que el més lògic seria pujar tot dret als espadats. I teniu raó.\n7 de juliol de 2016 a les 17:08


Lauren Schmidt Hissrih - Espinof\n'The Witcher': Netflix lanza el tráiler final y anuncia el estreno de su serie de fantasía con Henry Cavill como Geralt de Rivia\nTres meses después de mostrar un primer adelanto, Netflix ha presentado el tráiler final de 'The Witcher', uno de los estrenos más esperados del año. La serie es una adaptación de la saga fantástica de Andrzej Spakowski (además tomará...\n14 comentarios Juan Luis Caviaro 2019-11-01T14:35:40Z\nAquí está el reparto completo de 'The Witcher', la esperada serie de Netflix basada en la saga de Andrzej Sapkowski\nUn mes después de anunciarse que Henry Cavill interpretará a Geralt de Rivia, Netflix ha revelado los nombres de los otros protagonistas de 'The Witcher', la esperada adaptación televisiva de los libros de Andrzej Sapkowski y la posterior...\n19 comentarios Juan Luis Caviaro 2018-10-11T09:32:11Z\nHace algo más de medio año os informábamos de una noticia que, probablemente, dibujó más de una sonrisa enorme en los rostros de los aficionados del fantástico más épico; y es que Netflix había llegado a un acuerdo con Platige Films y Sean...\n9 comentarios Víctor López G. 2018-01-15T20:23:17Z\nNoticias de Lauren Schmidt Hissrih en Espinof\nLauren Schmidt Hissrih:'The Witcher', de las novelas a la serie: las grandes diferencias entre el éxito de Netflix y la saga de Andrzej Sapkowski.'The Witcher': Netflix...


Actualitzada la Guia de Bonificacions a la contractació laboral. / Blog / Egarsat - Corporativa / Home - Egarsat\nActualitzada la Guia de Bonificacions a la contractació laboral.\nAutor: Egarsat el 17 juliol 2014\nEl Servei Públic d'Ocupació Estatal (SEPE) ha realitzat canvis en l'apartat Bonificacions/Reduccions a la contractació de caràcter general per a joves Llei 11/2013 de la Guia de Bonificacions/Reduccions a la contractació laboral amb la finalitat d'adaptar-la a la normativa sobre Garantía Juvenil.\nAccedeix a la Guia:


By admin Agenda de la setmana, AGENDA DEL 27 DE FEBRER AL 5 DE MARÇ DE 2019 26 de Febrer de 2019\nQUAN? Diumenge 3 de març de 2019 | 12 h\nA menutsGIRONA sortegem 1 pack de 4 entrades entre tots els nostres subscriptors per anar a veure Gats. Un viatge de tornada a casa amb Le Petit Truffaut. Voleu saber com aconseguir-les? Tan sols heu de contestar una pregunta deixant un comentari en aquest mateix post… >>> Quin perill ha salvat últimament el/la vostre menut/da?\n*Teniu temps de participar en el sorteig fins el dijous 28 de febrer a les 24 h.\nPrevious articleCarnaval de Torroella i l’Estartit\nNext articleUn retrat val més que mil paraules\nIván López ha dit:\n27 de Febrer de 2019 a les 9:39\nEl perill de deixar-se enredar pero fer una malifeta .\n1 de Març de 2019 a les 9:05\nBon dia Iván! Enhorabona! Ets el guanyador del sorteig de SUBSCRIPTORS i t’emportes 1 pack familiar de 4 entrades per anar al cinema. Ens posarem en contacte amb tu, a través de la teva adreça electrònica. Gràcies.\n27 de Febrer de 2019 a les 9:43\nDe caure ella i una amiga a l’estany.\n27 de Febrer de 2019 a les 9:51\nVa salvar la seva nina de caure del balcó!!! li va agafar el peu ben fort i va evitar la caiguda!!!\n27 de Febrer de 2019 a les 10:15\nDe caure del tobogan!\n27 de Febrer de 2019 a les 10:59\nDe que la pilota caigui pel celobert de casa nostre.\n27 de Febrer de 2019 a les 14:50\nDe que el nino de la seva germana acabés perdut al mig del carrer\n27 de Febrer de 2019 a les 16:12\nSalva al gat de mil perills inventats per ella… hahaha..\n28 de Febrer de 2019 a les 8:38\nDe caure de la bicicleta\n1 de Març de 2019 a les 11:15\nLaure d’un tamboret a casa!!! s’ha salvat d’un bon perill casolà!!\n6 de Març de 2019 a les 11:15\nHa salvat el seu germà petit de dos anys de pujar a la llitera, de posar la escombreta dins del wàter…\nPAPER I MEDI


POUM DE SANTA OLIVA\nA principi d'any, l'Ajuntament de Santa Oliva, municipi del Baix Penedès, comença els treballs de revisió del Pla general d'ordenació urbana aprovat el 2001, amb la intenció d'adequar les previsions de creixement a un desenvolupament urbanístic sostenible i de millorar la cohesió física i social del municipi. La iniciativa coincideix amb la demanda d'un grup de veïns del municipi que reclamen el manteniment de la darrera zona de bosc.\nSanta Oliva és un municipi tradicionalment agrícola de la plana del Baix Penedès. Entre els anys seixanta i vuitanta, després d'un període de decadència econòmica i pèrdua de població, va experimentar un fort creixement per l'arribada d'immigrants del sud d'Espanya i d'estiuejants a les noves urbanitzacions. Això va comportar l'aparició de nombrosos nuclis de població sense relació i cohesió, a la zona sud del terme, més propera a la costa turística i al Vendrell, com a pol d'atracció, i una diversificació econòmica basada en el turisme, la construcció i el comerç. Avui la població supera els dos mil sis-cents habitants a l'hivern i arriba gairebé a set mil en època estival.\nLa part nord del municipi, on hi ha el nucli històric, no va créixer en nombre de població i va mantenir una activitat econòmica agrícola i ramadera, encara que la seva posició estratègica a 65 km de Barcelona i a 35 km de Tarragona i la bona accessibilitat des de l'AP-7 i la N-340 van atreure-hi importants iniciatives empresarials, com el desenvolupament de l'important parc industrial de l'enclavament de l'Albornar, situat al nord-est de la resta del terme municipal, o l'IDIADA, instal·lació de referència d'àmbit europeu pel que fa al desenvolupament, assaig i homologació de vehicles.\nL'anterior Pla general d'ordenació urbana (PGOU) de Santa Oliva havia estat aprovat definitivament el 2001 i era, per tant, un pla recent. No obstant això, la redacció de l'Auditoria socioambiental i l'Agenda 21, l'aprovació de la nova Llei d'urbanisme i les seves modificacions (LLEI D'URBANISME, MODIFICACIÓ i LLEI D'URBANISME, REGLAMENT PARCIAL) i la voluntat d'assolir un desenvolupament urbanístic sostenible van portar l'Ajuntament a plantejar la revisió del planejament general a principi de 2004. Segons un informe dels tècnics municipals, el planejament vigent (aprovat el 2001) acceptava un creixement del municipi que permetia passar dels 2.600 habitants del 2004 a 15.000 en els propers deu anys, amb una gran ocupació de sòl.\nPer altra banda, el Col.lectiu en defensa dels boscos del Julivert i els Colls, format el maig de 2003 com una entitat constituent de la plataforma comarcal Salvem el Penedès des del mes de maig, reclamava el manteniment de la darrera superfície de bosc del municipi, situada en una zona de sòl urbanitzable adjacent al nucli històric. Els moviments de la plataforma van portar l'Ajuntament a elaborar un nou pla parcial que concentrava l'edificabilitat en el perímetre del sector i mantenia una major superfície de bosc, per bé que això no va acabar de satisfer el col·lectiu.\nEls objectius del nou POUM: Assolir un desenvolupament sostenible a partir del pla anterior\nLa necessitat d'adequació del PGOU a la Llei 2/2002, de 14 de març, d'urbanisme de Catalunya, i la transformació demogràfica, social i econòmica del municipi i la comarca van portar l'Ajuntament de Santa Oliva a presentar, el febrer de 2004, una revisió del Pla que va comptar amb el suport del secretari general per a la Planificació Territorial del Departament de Política Territorial i Obres Públiques (DPTOP), Oriol Nel·lo. La revisió tenia tres objectius fonamentals: possibilitar el creixement demogràfic sostenible, coherent amb el desenvolupament econòmic i social, cohesionar els diversos nuclis del municipi, tant en l'àmbit urbanístic com social, i integrar les infraestructures noves i existents, atès que la posició estratègica del municipi implicava una gran pressió sobre el municipi. Segons la nova alcaldessa, Cristina Carreras (Partit dels Socialistes de Catalunya, PSC), el creixement demogràfic i la proximitat del Vendrell "podria fer del nostre municipi un municipi dormitori, un satèl·lit del Vendrell, cosa que volem evitar amb aquesta revisió".\nNo obstant això, les propostes van partir del manteniment de la classificació del sòl i del creixement previstos en el planejament vigent, ja que admetien que el municipi podia rebre una important pressió demogràfica, i es van centrar en la concentració espacial de les zones edificables, per tal de deixar una major superfície destinada a les zones verdes de cessió obligatòria, i en la programació temporal del desenvolupament dels nous sectors urbanitzables, per a evitar que s'iniciessin simultàniament i es possibilités una urbanització disseminada i incompleta.\nLa proposta de nou Pla d'Ordenació Urbanística Municipal (POUM) recollia el traçat ja previst en el Pla vigent d'un eix cívic de connexió tant per a trànsit rodat com per a vianants i bicicletes, amb l'objectiu d'estructurar el territori a partir de la unió i relació dels diferents nuclis dispersos en el terme municipal. Segons el regidor d'Urbanisme, Josep Maria Fontanet, "aquesta és una de les prioritats, ja que cal enfortir els llaços identitaris entre els santolivencs de sempre i els nouvinguts".\nProgramació del creixement\nEl sostre en el sòl urbanitzable proposat, és a dir, la superfície total construïble proposada, era pràcticament idèntic al del Pla vigent i permetia un creixement residencial de 3.600 habitatges dividits en deu sectors. És a dir, es continuava proposant que en un horitzó de trenta anys la població podria passar de 2.600 a 15.000 habitants. Tanmateix, per a garantir un creixement controlat, es repartien els sectors de sòl urbanitzable en tres àmbits i s'identificava per a cadascun el primer polígon que es podia començar a desenvolupar. Es prohibia l'inici del desenvolupament dels altres fins que el primer tingués totalment executada la urbanització i un mínim del 50% de les llicències d'edificació concedides.\nLa diferència fonamental era la concentració del sostre previst en els sectors d'expansió en una franja més estreta de sòl. L'edificabilitat bruta, que correspon al total de sostre construït, no variava substancialment, però l'edificació es concentrava en menys sòl, de manera que les àrees no ocupades per edificació, destinades a espai lliure, eren majors.\nEls espais lliures es preveien estratègicament en els àmbits de transició entre els diferents nuclis de població i es qualificaven amb la nova categoria d'"espais lliures rurals", on calia mantenir els usos agrícoles tradicionals.\nOposició veïnal a la urbanització dels boscos del Julivert i els Colls\nEl moviment veïnal iniciat pel Col·lectiu en defensa dels boscos del Julivert i els Colls en defensa de les àrees de bosc va continuar oposant-se a la nova proposta d'urbanització del sector feta per l'Ajuntament -que estava entre les tres primeres a poder ser desenvolupades-, al·legant que suposava un creixement desmesurat del nucli i continuava afectant una valuosa extensió de superfície forestal.\nEl 5 d'octubre, el ple de l'Ajuntament va aprovar inicialment el Pla i el va sotmetre a informació pública. El 2 de desembre es va presentar públicament i es va allargar el termini de presentació d'al·legacions al Pla quinze dies més.\nPOUM DE SANTA OLIVA (2004)


L’associació dels Taxistes del Pirineu eximeix de la quota els seus socis per la pandèmia – Stac\n22 de juny de 2021 21 de juny de 2021 stac2 588 Views\nKiko Latorre, president de l’Associació Taxistes del Pirineu\nSTAC.- L’associació de Taxistes del Pirineu acordar recentment, en una reunió de la Junta celebrada de forma telemàtica, eximir els socis de pagar la quota anual, després d’un any en què la Covid ha reduït els ingressos del sector.\nL’entitat, que reuneix els titulars de 160 llicències de taxis a les comarques de muntanya, cobra anualment una quota de 70 euros per cada una d’aquestes autoritzacions.\nTambé, en la mateixa reunió es va informar del canvi d’organització de l‘STAC a escala Estatal, que ha passat a formar part d’ANTAXI, després d’alguns anys en què FEDETAXI no complia les expectatives del sindicat.\nAixí mateix es va informar de la renovació de les targetes de transport que caducaven aquest 2021 i que ha quedat prorrogat un any més, fins al 2022, en atenció a la situació provocada per la pandèmia per la Covid. En aquest sentit des de l’Associació l’any vinent tramitaran les renovacions per tots els que ho desitgin.\nA la reunió van assistir-hi delegats i membres de Junta de les diferents comarques. L’Alta Ribagorça, L’Alt Urgell, la Vall d’Aran, la Cerdanya, Pallars Jussà, Pallars Sobirà, la Vall de Boí i la Noguera.\n← LEVC, la antigua London Taxi, quiere finalizar el año con cinco concesionarios en España\nEl Consell de Ibiza compra lectores de matrículas para detectar taxis pirata →\nEl STAC a favor de la tarifa fija en el AMB, como un paso a la modernización del sector\n2 d'abril de 2019 admin2 Comentaris tancats a El STAC a favor de la tarifa fija en el AMB, como un paso a la modernización del sector\n31 de maig de 2018 admin2 Comentaris tancats a L’AMB aprova inicialment la modificació reglamentària sobre la vestimenta


Energia - Foment del Treball\nFoment defensa revisar, reformular i repensar la transició energètica industrial perquè sigui justa, competitiva i eficient Foment demana a la UE prioritzar la reactivació de la interconnexió de gas MIDCAT entre Espanya i França amb el finançament dels fons europeus Foment demana per carta al president del Govern que reactivi la construcció urgent de la interconnexió de gas MIDCAT entre Espanya i França Foment proposa Espanya com a hub gasístic del Sud d’Europa\nLes fonts energètiques i el debat sobre el seu futur són punts claus en un moment de canvi i de situació econòmica adversa.\nFoment del Treball té un interès especial en seguir aquest debat, malgrat que el marge competencial de Catalunya és limitat en aquesta matèria. És estratègic que el país pugui tenir veu en la definició del marc legislatiu a mig termini i a l’hora de decidir per quins tipus d’energia s’aposta per ser competitius.\nLa descarbonització i, en general, la política energètica i medi ambiental ha d’involucrar de manera prioritaria a la indústria per fer possibles els canvis que s’han d’abordar i no posar en risc la seva competitivitat internacional.\nFoment defensa revisar, reformular i repensar la transició energètica industrial perquè sigui justa, competitiva i eficient\nFoment demana a la UE prioritzar la reactivació de la interconnexió de gas MIDCAT ...\nDestaquem Energia Premsa Unió Europea\nFoment demana per carta al president del Govern que reactivi la construcció urgent ...\nDestaquem Energia Premsa\nFoment proposa Espanya com a hub gasístic del Sud d’Europa\nDestaquem Energia Innovació Premsa\nEl CEO d’Endesa, José Bogas, defensa a Foment propostes per contenir els preus ...\nLa Cambra, Foment, Pimec i les Cambres reclamen a la Generalitat un Comissionat per ...\nAgenda 2030 Destaquem Empresa Sostenible Energia Premsa Sostenibilitat i medi ambient\nFoment i PIMEC reclamen l’impuls de les energies renovables per assolir els reptes ...\nDestaquem Energia Premsa Sostenibilitat i medi ambient\nLa vicepresidenta de Foment, Virginia Guinda, en el Fòrum empresarial d’ABC ...\nDestaquem Energia Sostenibilitat i medi ambient\nVirginia Guinda afirma que les empreses estan compromeses amb l’objectiu de ...\nEls deu compromisos de les empreses per a un desenvolupament més sostenible i inclusiu\nAgenda 2030 Destaquem Energia Sostenibilitat i medi ambient\nFoment presenta al·legacions en la consulta pública del “Proyecto de Real ...\nCoronavirus Destaquem Energia\nSánchez Llibre defensa en la COP25 el compromís de les empreses en la lluita per ...\nAgenda 2030 Destaquem Empresa Sostenible Energia Sostenibilitat i medi ambient\nEs constitueix la Comissió d’Energia amb un diàleg entre el secretari d’Empresa ...\nDestaquem Energia Forum Energia Empresa\nEls empresaris reclamen una fiscalitat energètica justa per a les indústries exposades ...\nLa indústria es compromet amb la descarbonització amb estratègies molt diverses, ...\nFoment urgeix a complir l’objectiu europeu de la interconnexió d’electricitat ...\nEl mercat organitzat de gas proporciona estabilitat als preus\nEnergia Forum Energia Empresa\nEl cost de l’energia resta competitivitat a la indústria, però el 92% no vol ...\nAuditories energètiques obligatòries com a oportunitat per identificar mesures ...\nLes infraestructures, el cost energètic i la competència deslleial, enemics de ...\nSeguiment i participació del procés de planificació energètica en els diferents nivells competencials, en clau normativa i econòmica. Especial atenció a la revisió de la Planificació energètica de Catalunya.\nIdentificació i seguiment dels principals reptes de les empreses operadores i usuàries de l’energia, incloses les necessitats d’infraestructures energètiques.\nElaboració d’informes per conèixer la realitat del sector a nivell genèric o fent focus en un tema en concret.\nPromoció de l’estat del sector en matèria d’innovació energètica, amb l’objectiu d’identificar noves oportunitats de negoci i fomentar la seva incorporació en el teixit empresarial català.


IDH – La veu d'Àfrica\n15 setembre 2017 Comentaris tancats a IDH Arts\nJosep Juanbaró, info@sdrca.barcelona – SDRCA – Les Corts – 15 de setembre de 2017\nJo he fet de professor. Un dia la direcció em va demanar que em fes càrrec d’un grup de formació professional de primer cicle\nVaig fer un tempteig sobre com estaven els alumnes, en vaig treure conclusions més aviat dramàtiques: no sabien ni sumar !\nEntenc això com a fracàs escolar. No és que aquests nois no siguin intel·ligents, però la seva intel·ligència estava dirigida cap a d’altres camins\nAl meu entendre, el problema rau en la valoració que fan del que se’ls ensenya. Per mi, el fracàs escolar es basa en què els interessos dels alumnes van en sentits oposats dels objectius dels centres d’ensenyament\nAl llarg de la meva vida m’he trobat amb persones que havien fracassat a l’escola, però que es desampelleguen molt bé en la vida tant a compte d’altri o com a autònoms\nAixò demostra que aquests nois, que experimenten fracàs escolar, són tan intel·ligents com els altres. Senzillament, no els agrada el que els ofereix l’escola\nTots els nois de la nostra societat viuen en un entorn favorable per al seu desenvolupament personal, però cal que garbellin les oportunitats que se’ls hi ofereixin\nL’index de desenvolupament humà (IDH) és alt a Espanya (27ena en el rànquing mundial). L’IDH és un nombre que es calcula matemàticament fent una combinació de 3 paràmetres: nivell de vida, escolarització i sanitat\nUn magrebí (83 al rànquing) diu que al Camerun (153 en el rànquing), a part de fer bona música, no sabien fer gran cosa més. Malgrat que l’IDH al Camerun és molt baix, baixíssim, els camerunesos són igualment d’intel·ligents, però viuen coaccionats pel que els dóna la societat\nPrevious Post:Miralls emmirallats\nNext Post:El valor de la policia


El pescador y la red | blocdejavier\nCuando aquel rayo de sol\nque agoniza en la ribera desalmada\ncorone su muerte en el agua quieta,\nel pescador habrá plegado\nsus redes vacías en la costa\nY volverá lento,\ntal vez triste\na una casa solitaria\nque esquivó la inútil arte\nlo espera en el sueño de mañana.\nPoema del libro “Del alba al ocaso”\nIlustración: Jozef Israëls, “El pescador de Zandvoort”\nThis entry was posted on dijous, 23 de/d' Abril de 2015 at 8:19 and is filed under Racó poètic.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Both comments and pings are currently closed.


Epilèpsia Refractària: docència | Hospital Sant Joan de Déu\nEpilèpsia Refractària: docència\nParticipem regularment en la formació dels estudiants del màster de Neuropediatria de la Universitat de Barcelona, així com en la formació de neuròlegs, neuropediatres, neurofisiòlegs i infermers i tècnics especialitzats en aspectes relacionats amb el diagnòstic i el tractament de nens i adolescents amb epilèpsia.\nAcreditació: 154 crèdits ETCS\nMàster en Epileptologia pediàtrica i de l'adult\nOferim formació a estudiants del màster d'Epileptologia de la Universitat de Barcelona (modalitat presencial). Oferim eines a especialistes per diagnosticar epilèpsies en infants, adolescents i adults, tractar-les farmacològica i quirúrgicament i gestionar situacions d'emergència en epilèpsia.\nDirecció: Jaume Campistol, Alexis Arzimanoglou, Mar Carreño\nAcreditació: 66 crèdits ETCS


La Conca de Barberà en el fons fotogràfic de Francesc Brunet i Recasens / Alexandre Rebollo Sánchez\nEn: Aplec de Treballs : revista del Centre d'Estudis de la Conca de Barberà. Montblanc, núm. 36 (2018) , p. 233-246 : il. (Arxivística)\nInventari de les fotografies referents a la Conca de Barberà dins del fons Francesc Brunet i Recasens, custodiat a l'Arxiu Nacional de Catalunya. Les fotografies, realitzades a final del segle XIX i inici del XX, retraten el Monestir de Poblet, Montblanc, l'Espluga de Francolí i les Masies.\nMatèries: Arxius fotogràfics ; Arxius particulars ; Fotografies ; Inventaris ; Fotògrafs\nMatèries: Brunet i Recasens, Francesc (1861-1939)\nMatèries: Arxiu Nacional de Catalunya : ANC. Fons Francesc Brunet i Recasens\nÀmbit: Barcelona ; Conca de Barberà\nCronologia: 1861 - 1939\nEl testament de Bartomeu de Castellnou, de Montblanc (1376) / Josep M. Llobet i Portella\nEn: Podall. Montblanc, núm. 2 (2013) , p. 186-189 : il (Arxivística)\nNotes. Inclou transcripció del document. Resums en català, castellà i anglès.\nAquest article dóna a conèixer el testament de Bartomeu de Castellnou, habitant de Montblanc, i anteriorment de Cervera. El document data del dia 18 d'abril de 1376. Els marmessors que nomenà eren tots montblanquins. Entre les disposicions testamentàries, hi ha diverses donacions a institucions religioses de Cervera i Montblanc. Era desig del testador que el seu cos fos enterrat a la sepultura que el seu gendre tenia a l'església de Sant Marçal, de Montblanc.\nMatèries: Fonts documentals ; Arxius parroquials ; Testaments\nMatèries: Castellnou, Bartomeu\nInventari de la col·lecció de documents de la família Gassol-Andreu, de Montblanc (1880-1915) / Josep M. Grau i Pujol\nEn: Podall. Montblanc, núm. 2 (2013) , p. 204-221 : il (Arxivística)\nDescripció i comentari de la documentació privada de la família Gassol-Andreu de Montblanc recuperada en un mas d'Alcover. Entre la tipologia conservada destaca la transmissió del patrimoni (testaments) i administració de finques rústiques i urbanes de Barcelona i Montblanc. Entre els diferents membres de la família hi ha Joan Gassol, casat amb Eulàlia Campreciós, ell, banquer, comerciant i propietari; el seu cosí Tadeu Gassol, notari; Josep M. Gassol Ortíz, alcalde de Montblanc (1863-1865) i Josep Gassol-Millé, advocat i hisendat.\nMatèries: Fonts documentals ; Arxius particulars ; Arxius familiars ; Testaments ; Propietat urbana ; Propietat rural ; Genealogia ; Famílies ; Inventaris\nMatèries: Gassol-Andreu, família\nMemòria de l'Arxiu Municipal de l'any 2007 / Arxiu Municipal de Castellar del Vallès\nArxiu Municipal de Castellar del Vallès.\nEn: Recerca : revista d'història i ciències socials i humanes de l'Arxiu Municipal de Castellar del Vallès. Castellar del Vallès, núm. 7 (abril 2010), p. 193-206 : gràf. (Arxivística)\nMatèries: Arxius històrics ; Arxius municipals ; Memòria de gestió ; Memòria d'activitats


Sigh\t“Heir To Despair”\tSpinefarm [CAT] – Paranoia Metal Show\nLa trajectòria d’aquesta banda japonesa capitanejada per l’icònic Mirai, compta amb una discografia força desigual. Els fans del Black Metal tenen amb “Scorn Defeat”, el debut de Sigh, un important referent musical a tenir en compte. Per la seva banda, els freaks, els amants de l’Avantgarde i la gent desequilibrada en general, compten amb una imprescindible trilogia d’àlbums formada per “Hail Horror Hail”, “Scenario IV…” i “Imaginary Sonicscape”. Els 6 àlbums restants, no han aconseguit mai arribar als nivells d’excel·lència i esperit surfero, dels discs abans citats.\nSuposem que el metge que supervisa periòdicament l’estat mental de Sigh va acabar trobant la dosi adequada de medicació, i des del 2001 no han estat capaços d’editar un sol tema capaç de fer-nos esclatar el cervell com, per posar un exemple així a l’atzar, sí que aconseguia la mítica “A Sunset Song”. Amb tot, s’ha de dir que aquest nou “Heir To Despair” sembla acostar-se tímidament als moments de glòria de la banda japonesa.\nSegueixen tenint com a principals referents el Black Metal, el Heavy més clàssic, el folk japonès i l’experimentació més burra, en això no han canviat gaire. El que sí trobem en aquesta ocasió és la clarividència que els ha estat repetidament negada en aquests últims anys. “Heir To Despair” es deixa escoltar força bé, i fins i tot té algun bon punt, com “Hunters Not Horned” o “Homo Homini Lupus”. La paranoia més desfermada apareix molt en comptagotes, però els ho perdonem pel seu passat gloriós.\nSeguirem resant pel retorn de Sigh a l’època en què no tenien filtres i es passaven la seriositat i compostura pel forro dels cul*$%.\nAnterior Sigh\t“Heir To Despair”\tSpinefarm [CAST]\nSiguiente Podcast del programa emès el 6 de Gener de 2019


Bona nit i tapa't: Paraigües no!\nUn altre dia de caminar sota la pluja i de roba molla als estenedors. I és que portem una setmaneta... No em disgusta caminar sota la pluja, diria que pot ser fins i tot agradable, si no fos per les conseqüències que comporta. El que em molesta és que se'm mulli la bossa o el que sigui que porti, i malauradament, gairebé mai surto de casa sense algun apendix per l'estil. Mai no porto paraigües; ni en tinc. Li tinc molta mania a l'andròmina aquesta, prefereixo mullar-me.\nQuan anava a l'escola, portava sempre un motxilot a l'esquena que pesava més que jo. Res estrany, perquè molts nens anaven igual, però jo era amant de portar tota mena de coses, just in case. Això em va durar fins a l'institut, que carregava apunts de tot el curs, i no hi havia manera de deixar res a casa. Manies meves, sí, però d'alguna manera no volia que em fes falta alguna cosa, i no portar-la a sobre. Una de les coses que vaig carregar durant anys i panys era un paraigües plegable, tant si plovia com si feia un sol espatarrant. I el cas és que tot sovint, quan plovia em feia mandra treure'l, i em mullava igualment. Però el paraigües continuava amb mi, fins que després de molt de temps, que no sabria determinar, me'n vaig cansar i el vaig fer fora de la motxilla. Des de llavors no he tornat a agafar un paraigües mai més. He fet servir esporàdicament el d'algú altre, però de vegades camino sota la pluja amb algú amb paraigües al costat, ja que, total, per mullar-nos els dos, millor que es protegeixi bé un de sol. Però mai he agafat un paraigües de casa per iniciativa pròpia, i ja no parlem de "l'agafo que sembla que plourà". Que no, que els tinc mania. Paraigües no!\nEscrit per en XeXu a les 2:51\nGatot_X 1 de novembre de 2008 a les 3:29\ndeu ser que ens fa falta un ruixat! :D\npetons i llepades plujoses!\nbajoqueta 1 de novembre de 2008 a les 7:58\nHome cada cosa té la seua utilitat i los paraigües són per no banyar-se jajaja. Jo prefereixo no banyar-me i el porto, lo que ara és un de molt petitet. Quan portava de grans en vaig arribar a perdre no sé quants i ma mare quasi em mata. Ja te regalaré jo un de petitet ja voràs que mono :P\nAssumpta 1 de novembre de 2008 a les 8:51\nOstres!! T'assembles a ma germana!! jejeje però tu en "versió exagerada" :-) Ella sí agafa paraigües si veu que plou molt, però "agafar-lo just in case" (m'ha fet gràcia l'expressió) doncs mai... i si el porta, però plou poc, també li fa mandra obrir-lo i es mulla tan feliç :-)) És un tema que li preocupa poc ;-)\nEn quant a la motxilla plena de coses i apunts... aquí t'assembles a mi. Jo sóc de Barcelona i visc a Reus, molts dissabtes anem i tornem a Barcelona a passar UN dia a casa la mare i la germana... doncs a la bossa jo he arribat a posar: coses de punt de creu començades, jerseis a mig fer (per si a la tarda a ma germana li dóna la "vena manualitats" fer-ne juntes, que ens ho passem molt bé ;-) mentre prenem un te i el meu home llegeix plàcidament el llibre de torn) llibretes de dibuix i capses de colors o llàpissos de dibuix, per si veia quelcom que m'inspirés a dibuixar... llibreteta per escriure, per si em venia alguna idea genial, llibres, walkman -amb piles de repost també just in case- per escoltar el Barça al tren de tornada... discman amb uns quants CDs... )\nPerò a mi no m'agrada quan plou tants dies seguits... em deprimeix molt...\nEn fi, marxo que no vull perdre el tren i encara he d'esmorzar i fer mil coses jeje\nelur 1 de novembre de 2008 a les 9:25\nDoncs a mi m'agrada passejar sota el paraigües, però només quan plou molt. Quan fa xirimiri o cauen només quatre gotes no l'estenc, i mentre em passejo per Girona "plovent" amb el paraigües tancat a la mà i les ulleres sobre el cap, ja ho he notat ja que em miren "malament"...\nTinc un amic que és ben bé com tu!\nCompte amb els refredats però eh\nRita 1 de novembre de 2008 a les 10:27\nA mi no m'agrada gens mullar-me. A més se m'arrissen els cabells i no m'agrada gens com em queden... :p\nmenxu 1 de novembre de 2008 a les 10:45\nOstres, quina valentia! :)\nAhir a la feina, la porta del labavo es va espatllar de manera que no es podia obrir des de fora. Quan vaig dir: "doncs hi tenim els paraigües!", crec que es va crear un caos interior a cada treballador. Jejeje\nMireia 1 de novembre de 2008 a les 11:02\nA mi tampoc no m'agraden els paraigües , tot i que en tinc. L'últim és un del Kukumuxu molt mono que em va regalar ma mare i em sembla que encara no s'ha estrenat ( i deu tenir un parell o tres d'anys).\nJo si no plou molt tampoc no l'agafo. a l'hivern la solució és portar barret, em permet anar sense paraigües i que no se'm mullin les ulleres- és el problema dels miops.\nI de la bossa no em parlem; sóc de les que me'n porto el llibre quan vaig al cine;per si de cas...PER SI DE CAS QUÈ?!! No ho puc entendre però ho segueixo fent i si faig això ja et pots imaginar el com va la meva bossa\niruNa 1 de novembre de 2008 a les 11:22\nJeje... m'ha fet gràcia aquest post. Sembla ser que últimament temes com la pluja, els paraigües i els bolsos/bosses/motxilles plens de coses són recurrents per la blogosfera!\nNo cal que et digui que comparteixo aquesta mania de no portar paraigües i també la d'anar carregada amb tot de coses... menys el paraigües, és clar! jeje\nNo acabo d'entendre el perquè, i mira que molta gent m'ho ha preguntat i he intentat fer l'esforç de respondre'ls. És una qüestió de comoditat, de mandra? com és que preferim mullar-nos, amb tot el que això comporta, a portar a sobre o fins i tot obrir (en cas que en duem) un paraigües?\nParlo en plural perquè a mi em passa el mateix... fins i tot a vegades he arribat a anar caminant pel carrer amb el paraigües a la mà tancat (perquè algú no m'havia deixat sortir de casa sense ell) mentre queia un bon ruixat. Sembla ilògic no?\nSi tu en saps la resposta, diga-me-la perquè jo estic perduda... o potser és que no hi ha explicació, simplement ens agrada remullar-nos sota la pluja!\nJordi Casanovas 1 de novembre de 2008 a les 12:33\nJo tampoc soc massa de paraigües, però llavors em cal un bon impermeable o ulleres amb parabrises.\nAnònim 1 de novembre de 2008 a les 15:48\nM'ha fet gràcia aquest article, més que res, perquè jo faig igual, si plou, no tinc més remei, però si m'enganxa la pluja... em mullo... la gent et mira estranyada? a mi em sembla que encara sí, però veig que cada dia en som més als qui no ens agrada això del paraigua...\nCarme 1 de novembre de 2008 a les 17:43\nJo també era així. Dic era, perquè ara jo no ho sóc. No em feia res arribar xopa a casa, però si en comptes d'anar cap a casa vas a algun altre lloc, la cosa es complica. Així, que m'he fet una mica gran i ara agafo el maleït paraigües que mai no m'ha fet cap gràcia i ens tolerem mútuament.\nÀnimaAlada 1 de novembre de 2008 a les 18:34\nDoncs mira, a mi això d'obrir el paraigües també em costa. Ha d'estar plovent molt perquè faci el pas.\nA vegades, surto de casa amb el paraigües a la mà perquè l'he agafat a últim moment d'una revolada quan la meva parella em diu que plou. Però sovint arribo a l'estació encara amb el paraigües a la mà i tancat!\nI el mal costum de dur-ho tot a la motxilla... en el meu cas les bosses! sempre hi duc de tot menys el que necessito!\nCarquinyol 1 de novembre de 2008 a les 20:04\ndoncs noi, que vols que et digui, segons com plogui això d'anar sense paraigües pot ser com dutxar-se...\nEl que sembla mentira és que sent el paraigües incòmode i poc pràctic encara no hagin inventat res per a substituir-lo...\nJosep Lluís 1 de novembre de 2008 a les 20:24\nCom m'he sentit identificat amb aquesta història...\nEncara vaig sense paraigues.\nTals 1 de novembre de 2008 a les 21:52\nGràcies a tenir aquest mateix raonament a mi ara m'estan naixent unes angines impressionants i crec que també tinc un principi d'otitis, Vaja, que avui ja he obert el paraigües! xD\nmusa 1 de novembre de 2008 a les 22:13\nPersonalment, preferiria anar amb impermeable. Tinc aquella estranya virtut que fa que tot i anar amb paraigua, em mulli de mitja cuixa en avall… I la motxilla sencera! Sort que aguanta força abans de penetrar l'aigua, que sinó m'enduria cada disgust!\nVanity 1 de novembre de 2008 a les 23:51\njo sempre portava una caixeta metàl·lica amb la marihuana ben desada.\nLLuNa 2 de novembre de 2008 a les 1:59\nUF!! Jo també m'he sentit molt identificada amb aquesta història. Primer, perquè jo també portava la motxilla fins a dalt: colors, papers i blocs per dibuixar, pinzells, llibres, diccionaris, carpetes, llibretes, estoigs, etc... El meu germà també és com jo: porta una mà d'un maniquí, i una pistola de joguina (i té 18 anys, pobret...). I segon, perquè jo tampoc suporto els paraigües. No en tinc, ni en vull tenir. Em sembla un invent ridícul i, en el fons, poc útil perquè si portes la motxilla com les que deia, ben carregada fins a dalt, se t'acaba mullant tot igual, i les sabates també. És un invent que no serveix per a res! Fora paraigües, visca la pluja!\nEl tacte de les paraules 2 de novembre de 2008 a les 9:37\nAra mateix plou i si hagués de sortir de casa, agafaria el paraigua, fins que potser algun dia prefereixi banyar-me, però ara per ara, m'agrada el meu cos eixut, hehe\nAssumpta 2 de novembre de 2008 a les 9:46\nAi, no puc evitar tornar a entrar aquí per explicar que ahir, a Barcelona, li vaig fer llegir aquest article a ma germana i es petava de riure perquè es sentia totalment identificada :-))\nI afegir que això de portar unes piles de repost pel walkman (jo no en tinc d'mp3 o 4 o aquestes modernitats, si el walkman em va genial!!) ahir em va funcionar: El Barça jugava a les 8 del vespre i a les 8.03, cami de l'Estació de Renfe, va fer pip pip i es van acabar les piles!!... vaig obrir la bossa les vaig canviar i varem poder gaudir d'una nova victòria que, gràcies a la del Racing a València ens permet ser LÍDERS!!\nAh!... a tot això, començava a ploure, però no varem obrir els paraigües, és clar :-))\n(jo sí que l'utilitzo quan plou bastant, eh? no sóc tan radical jaja)\nTals que et milloris!! :-)\nBon dia!!!! :-))\nestrip 2 de novembre de 2008 a les 11:37\nllegint m'ha vingut a la memòria on em vaig deixar el paraigües. A mi tampoc m'agrada, però quan plou tant a vegades cal portar-lo, i després passa el que passa, si no hi estàs acostumat te'l deixes a tot arreu.\nMartí 2 de novembre de 2008 a les 11:48\nCom a tothom, no m'agrada els paraigues, però potser per coses de l'edat ja no em puc mullar com feia abans. Avui ens hem fet els valents i hem tret la Bruna sota la pluja perque corres per la platja i per veure el mar picat com estava, i al tornar a casa de dret a una dutxa calenta i secar-nos bé (això si, avui plovia molt i fa fresca)\nNo m'agraden els paraigues ºperò la pluja ja no em perdona els ossos.\nXeXu 2 de novembre de 2008 a les 12:59\nJa veig que no sóc l'únic que els té mania als paraigües. I és que no hi ha manera, com algú destaca, potser arribes amb el cap sec, però les cames acaben xopes igual, i els peus també, és clar. I si portes una bossa, és ella o tu. Continua plovent, i jo continuo igual. Em pregunto quan apareixeran els primers símptomes. Per cert, ara pensava que quan érem petits hi havia separació de gènere pel que fa als paraigües, no? Els nens els portaven sempre negres i les nenes de colors. Algú se'n recorda d'això, o m'ho estic inventant. És una cosa que ara és molt més flexible, em sembla. Moltes gràcies a totes i tots que heu passat per aquí i heu deixat la vostra aportació.\nGatot, segur que ens fa falta un ruixat? Serà per ruixats aquests dies!\nBajo, de cam manera, ni petits ni grans. Passo. Jo també n'havia perdut alguns de petit, però qui no, oi?\nAssumpta, però tu no portes una motxilla, tu portes un trolei d'aquells per anar de viatge! Ja veig que, com jo, sempre surts amb tota la casa. Ta germana, a la que saludo des d'aquí (ja m'agrada que em portis lectors, hehehe), sí que en sap. Els paraigües a casa, home, o a la botiga, perquè ja et dic que ni en tinc. Però això de les piles de recanvi que portes està molt bé, ja que és la típica cosa que se t'acaba en el pitjor moment. I ahir t'haguessis perdut un altre bon espectacle, estem imparables! Què li va passar a l'Eto'o que no va marcar? Que a Camerun no plou mai o què? De totes maneres, et recomano que et compris un mp3 amb ràdio ben petitó. També hauràs de portar piles de recanvi, però tot és redueix molt de tamany, i així podràs portar altres coses a la bossa.\nElur, que mirin com vulguin. De mi no deuen pensar això, perquè tampoc no dec fer cara de felicitat quan vaig sota la pluja. Deuen pensar "pobre xaval, es deu haver deixat el paraigües a casa". Innocents... Jo si plou molt em poso sota cobert fins que amaina. Com que sempre porto el llibre amb mi, ja tinc distracció.\nRita, permanent gratis!!\nMenxu, si jo treballés on tu, hauria estat el primer a arribar a casa, no m'hauria hagut d'esperar a que obrissin la porta del lavabo.\nMireia, els que porteu ulleres teniu un problema amb la pluja, és cert. Jo per ara no n'he de dur, i dono gràcies. Però bé, ja veig que apures al màxim sense fer servir l'eina, i només quan els ulls et perillen obres el paraigües. I escolta, jo vaig amb el llibre a tot arreu. Fa tant temps que no vaig al cine que no sé si me l'emportaria, suposo que si hi vaig directament des de casa no, però si vinc de la feina o d'on sigui, segur que serà amb mi. Els malalts de llibres és el que tenim. I no saps mai quan tocarà una mala pel·lícula!\niruNa, jo el trobo tremendament incòmode, traient la utilitat dubtosa que pugui tenir, i naturalment, fa molta mandra carregar-lo, ja et dic que ja el vaig carregar prou temps. No tinc resposta, però mira, a mi no em pot passar això de portar-lo a la mà i no obrir-lo, i la veritat és que la gent tampoc no s'estranya tant de veure que no en porto. Ningú no es preocupa d'això. Suposo que si el portes a la mà és diferent. És com quan de vegades porto una jaqueta i la porto al braç Llavors dic que tinc fred, però no me la poso, i llavors la gent si que s'estranya, però és que no m'agrada estar dins dels llocs amb jaqueta. Si tinc fred pel carrer si que me la poso, eh, no estic tan boig.\nJordi, com a mínim una visereta, o alguna cosa així, no?\nCesc, jo em mullo tant si plou com si neva. No pot estar diluviant tot el dia, oi? Doncs quan amaina una mica és moment de desplaçar-se.\nCarme, ja veig que mai és tard per fer un nou amic.\nÀnimaAlada, fas com quan t'ho deia la mama, no? "Nena, agafa el paraigües!", però després no el feies servir per res. Em sembla recordar que jo feia això abans de passar-me molts anys amb l'andròmina aquesta a la motxilla. Així que potser no és un trauma i em ve de més lluny.\nCarquinyoli, si inventes una cosa que t'aïlli de la pluja completament i sigui còmode, et faràs d'or. Perquè els impermeables també tenen tela de com en són d'incòmodes.\nJosep Lluís, jo també, ara mateix torno del carrer de mullar-me una estona. Benvingut al meu blog.\nTals, t'has rendit! Ho trobo fatal.\nMusa, la motxilla t'ha d'aguantar que ha de protegir la teva nova màquina (ara ja no recordo si la tens o l'has de tenir). L'impermeable el trobo força agobiant jo, i no es veu massa gent gran que en porti, oi?\nVanity, benvingut al Bona nit!\nLluNa, així m'agrada, fent apologia dels refredats! Ets dels meus, trobo que són poc útils els paraigües, t'acabes mullant igual. Evita que se't mulli el cap i una mica el tórax. Però si portes motxilla, com dius, o tu o ella. I ja no t'explico això de compartir paraigües. Quan algú m'ho diu potser poso el cap a sota un moment, però quan veig que llavors ens mullem els dos, li dic a l'altra persona que es tapi ella, que si no, sortim perdent els dos, millor que es salvi un. Ei, molt fort això que porta el teu gemà a la motxilla! Em feu sentir molt bé, no sóc l'únic que està tarat...\nHome Tacte, dient això se'm passen pel cap diverses bromes de caire sexual, però no les faré. Ja veig que tu ets de les covardes dels paraigües. Va, per ser tu, no t'ho tindré en compte.\nEstrip, potser a altres països és diferent, però aquí, com que ens plou poquets dies (això d'aquesta setmana no recordo haver-ho vist mai...), treure el paraigües és una cosa tan puntual que és una de les coses que més es perden. Qui no n'ha perdut algun? Veus, jo fa molt temps que no en perdo cap, estic de sort.\nMartí, que jo sigui un inconscient no vol dir que no ens haguem de cuidar. Jo també em canvio de roba quan arribo a casa, i intento no mantenir-me moll innecessàriament. Els meus ossos massegats de fer castells no m'ho perdonaran això, en un futur.\nmanuscrits 2 de novembre de 2008 a les 17:31\nM'agrada aquella pluja fina, que va mullant a poc a poc, mentre camines per un ambient gris-plom, més net i humit, i també m'agrada aquella pluja gruixuda que cau sobre teu i et fa acotar el cap i mirar els bassals. Com hi ha dies per tot, també hi ha pluges per cada moment i estat d'ànim, només cal caminar-hi per sota i sentir-la... (tot i que potser després les conseqüències no ens agradin tant, hehe).\nBallarinadeplom 2 de novembre de 2008 a les 18:15\nsempre és millor una capelina de l'estil "Capitán Pescanova"...\nAra bé, quant plou, tant és, perquè la pluja acaba calant fins al moll de l'os, portis el que portis.\nlabruixoleta 2 de novembre de 2008 a les 18:57\nah, doncs a mi sí que m'agrada anar amb paraigües, la brúixola i el paraigües són elements imprescindibles de bruixoleta...per si cal sortir volant.\nEn tinc un de petit plegable, d'aquells que si plou de veritat se't giren i no serveixen de res, i de vegades el deixo al bolso i com no pesa, el passejo sense ni adonar-me'n, els dies de sol (posats a passejar... pesa menys que un llibre ;-)).\nrits 2 de novembre de 2008 a les 19:42\naquesta setmana he perdut dos paraigues,.. és a dir, els agafo i me'ls deixo, per tant, m'acabo mullant.\nsi no tens pressa o no has d'anar a un lloc per algúin motiu, mullar-se pot ser una delícia.\nfada 3 de novembre de 2008 a les 0:15\nLa motxilla d'un escolar és un sac de sorpreses, ja ho crec. Ni t'explico el que he arribat a treure de les motxilles dels meus fills... A ells els encanta el paraigües, perquè és una novetat (i ara encara que portem una temporadeta que Déu n'hi do). Jo el detesto, sobretot quan deixa de plore i està xop: no saps on posar-lo i t'ho mulla tot. Però tampoc no m'agrada que em caigui la pluja al damunt. Haurien d'inventar els paraigües d'un sol ús, però això no seria ni ecològic ni sostenible. O sigui, que a continuar igual i a pregar perquè plogui de nit. Bona setmana, malgrat les pluges anunciades ;))\nClint 3 de novembre de 2008 a les 0:21\na mi tampoc m'agraden però en porto un al cotxe!\nEli 3 de novembre de 2008 a les 7:50\nI un "xubasquero"???\nMira que a vegades per anar xop s'agafa unes galipandries......\nPerò vaja, sarna con gusto no pica... oi???\nDoncs res, tu... fora paraigües!\nA mi em passa això amb el rellotge!!!!\nPetons passats per aigua!\nòscar 3 de novembre de 2008 a les 12:44\npertanyo al teu club: paraigües, no gràcies!\nen cas de diluvi universal, si tots els animals de l'arca n'agafen, potser llavors em decidiré!\nMontse 3 de novembre de 2008 a les 15:19\nJo estic amb l'òscar. Paraigües no, gràcies. Quan en portin els elefants, llavors l'agafaré jo.\nAmb el bonic que és mullar-se, hombreeeeeeeee!!!\nA més, jo penso que si plou, és pq ens hem de mullar, i si no, que li diguin a un veí meu, malcarat i "saldo", pobre, que ahir el va despertar una gotera q li queia sobre el front... juas!!!\nmaria mercè 3 de novembre de 2008 a les 19:32\ns'ha de reconéixer que son una andrómina i que quan més la necessites no la duus a sobre...\njo avans d'agafar-ne un per si de cas, m'he comprat un barret horrible (m'es ben igual) i el duc plegat a la butxaca, talment com si fos una d'aquelles guiris que volten per Barna.\nbajoqueta 3 de novembre de 2008 a les 19:38\nAra me sento malament per portar paraigües, si fem una estadística per sobre la majoria no porten. L'hauré de deixar a casa no sigue cas que algú me mire mal... jajaja.\nPodem obrir una altra linea de debat: tema botes d'aigua, a la meua època se'n deien "katiusques". No sé si eren una marca o que. Ressaves perquè plogués per poder-te-les posar, no? Bueno si no porteu paraigües suposo que botes d'aigua tampoc, no? Jo ara no ne porto però de menuda era xulo portar-les.\ninstints 3 de novembre de 2008 a les 21:06\nJo sóc igual. Ara en porto un al cotxe, perquè algun any, ha caigut com a regal per reis. Però allà està...\nAlguna altra funció han de tenir els balconets no?\nNeoPoeta 3 de novembre de 2008 a les 22:32\nAh, a mi també m'agrada mullar-me, de tant en tant, sentir la pluja freda sobre el rostre...\nEs tan gratificant!\nSíncirily Modgi 3 de novembre de 2008 a les 23:54\nPer no parlar d'aquesta nova i detestable moda dels paraigües individuals mida familiar. Familiar de família nombrosa. Molt nombrosa. Que són massa grans, hosti!\nMarta Cebrián 4 de novembre de 2008 a les 9:09\nJo tampoc no sóc massa de paraigües,m'estimo més passar per sota dels balcons i mullar-me de tant en tant; però reconec que l'altre dia vaig tenir una passejada força divertida amb la meva neboda de vuit anys, aixoplugades sota un paraigua, mullant-nos els peus i els camals dels pantalons, esquivant bassals d'aigua i arriscant-nos a quedar més xopes per culpa dels automobilistes que no pensen que quan plou poden esquitxar a la gent que va per les voreres... però això ja és un altre tema.\nLaia 4 de novembre de 2008 a les 12:45\nEn el meu cas, depèn força de si em ve de gust obrir-lo o no. Hi ha dies que m'encanta mullar-me, i dies que no suporto la pluja damunt del meu cap. Però sempre el porto a la bossa, i així puc decidir si en faig ús.\nAINA 4 de novembre de 2008 a les 15:48\net pots creure que no tenim cap, es a dir: CAP paraigües a casa??? jaja i no sera per que siguin cars.. que al mercat n´hi ha i per dos euros!! i men vaig adonar l´altre dia quant plovia... que trist... jajaja. ara veig que vaig massa amb cotxe...\nXeXu 4 de novembre de 2008 a les 17:40\nManuscrits, així que tu també ets dels que ens agrada mullar-nos. Les conseqüències són dolentes, però com que només agafem un parell de refredats l'any, i els agafaríem igualment, crec que compensa el fet de no anar carregant un paraigües.\nBallarinadeplom, benvinguda a Bona nit, espero trobar-te per aquí sovint. Ni capelines ni res, si com tu dius, acabem mullats de dalt a baix igualment. I anar com el Capità Pescanova pel carrer... no sé jo...\nBruixoleta, admiro que et demostris fan dels paraigües, a diferència de tots els altres. Ser sincera i no avergonyir-ten està molt bé. Ara, que em diguis que substitueixes el paraigües per un llibre... això mai! Hi ha una cosa que es diuen llibres de butxaca, que un dia t'ensenyaré, que ja veuràs com no pesen res.\nQuina gràcia Rits! Hi estem tan poc acostumats que és normal deixar-los per qualsevol lloc i oblidar-los. Però això és que no devia ploure massa, ja que si surts al carrer i et mulles, llavors recordes que el portaves. O potser no, qui sap, que jo també sóc molt despistat.\nFada, jo sempre deia això de que plogui de nit. És clar, no és que tingui una afició malaltissa a caminar sota la pluja. Si plou de nit, millor, ja que cal que plogui, però no és necessari que ens mullem. Però si plou de dia, doncs m'hauré de mullar, ja que treure el paraigües no el trauré. I potser és cert que de petits ens agrada el paraigües, però ens n'acabem cansant. I és que és un rotllo!\nClint, ho trobo bé, mentre el deixis allà.\nOstres Eli, jo sense el rellotge no sóc ningú, si no en porto em sento despullat. És una cosa que no sé si m'acostumaria a no portar, però és que tampoc no li veig cap utilitat a desenganxar-me d'ell.\nQuedem així Òscar, jo també faig aquesta promesa. Si passa això que dius, traiem el paraigües, d'acord?\nMontse, bé, jo no crec que una força universal que ens obligui a mullar-nos quan plou, cadascú que faci el que vulgui, però amb l'Òscar farem això que dieu, quan els animals en portin, nosaltres també (però només en cas de diluvi, eh?).\nMenta, et poses el barret perquè no se't mullin les idees? Perquè és l'únic que et queda protegit, oi?\nBajo, jo relaciono les botes d'aigua amb la canalla. Va haver un moment en que vaig deixar de portar-les, i no sé si és perquè em vaig fer més gran, o perquè van passar de moda. Tot i així, et dire que si mirem la utilitat, acompleixen molt més la seva funció que no pas el paraigües.\nInstints, així m'agrada, el cotxe és un bon lloc per amagar-lo, hahaha.\nNeo, però una mica només. Ja et dic que no és que sigui la meva afició, però ho prefereixo a portar paraigües.\nModgi, benvingut a Bona nit! La veritat és que els paraigües així ocupen tota la vorera, però almenys fan la funció que toca, evitar que el seu portador es mulli. Ell, i tres o quatre més que passaven per allà. És el que es diu model carpa Movistar.\nMarta, això és fer trampes, tot és més divertit quan es fa amb una nena de vuit anys. Ostres, que malament ha sonat això, ja m'entens. La canalla fa que tot sigui fantàstic.\nLaia, que seriosa i què pràctica. Sempre tenir capacitat de reacció, Déu n'hi do.\nAINA, sort que ningú deu fer una estadística dels paraigües per persona que hi ha, si no, tu i jo baixaríem la mitja.\nAssumpta 4 de novembre de 2008 a les 17:55\nJajaja li diré a ma germana que ha estat saludada en un blog :-))`\nJo de joveneta tenia un paraigües en tons verds que quan estava plegat semblava un enciam, de veritat, eh? jajaja... jo li deia, obviament, "l'enciam".\nI les botes d'aigüa... uaaaaau, quan era petita m'encantaven!! Poc a poc submergia el peu al sot d'un arbre i era divertit no mullar-se els peus :-))\nMARIA 5 de novembre de 2008 a les 21:49\nJAJAJAJAJA!!!Au!!Vinga, vaaaa!!! Però si ara els fan de ben petitons i ben cucos que no fan nosa i sempre va bé per si de cas... Ainx, com es nota que no portes ulleres. A mi m'agrada la pluja. Fins i tot la tempesta però quan estic a caseta, jeje.\nSiberieee εïз... 7 de novembre de 2008 a les 16:33\njajajaaa! quants n'hi ha que pensem iguaaal!