El president inaugurarà demà la Jornada commemorativa del 25è aniversari de la Llei del Síndic de Greuges - Sala de premsa. Generalitat de Catalunya\nEl president inaugurarà demà la Jornada commemorativa del 25è aniversari de la Llei del Síndic de Greuges\nEl president de la Generalitat, José Montilla, inaugurarà demà, divendres, la “Jornada sobre el dret a la bona administració”, organitzada per commemorar el 25è aniversari de la Llei del Síndic de Greuges de Catalunya. L’actual síndic, Rafael Ribó, intervindrà juntament amb el president en aquest acte, que se celebrarà a les 9.30 hores, a la seu d’aquesta institució, a Barcelona.\nMinuts abans de començar la inauguració, el cap de l’Executiu català saludarà diversos participants de la Jornada, entre els quals destaquen el Defensor del Poble europeu, Nikiforos Diamandouros; el magistrat del Tribunal Constitucional italià, Sabino Cassese, així com els Defensors del Poble de diverses CCAA espanyoles. En el decurs de l’acte, hi haurà parlaments del síndic i del president català.\nEls assistents a la Trobada debatran i analitzaran durant tot el dia de demà elements teòrics i experiències pràctiques sobre el compliment, per part de les administracions públiques, del dret a la bona administració, i també sobre l’activitat de les institucions d’ombudsman en l’àmbit de la supervisió de l’Administració.\nTema: Inauguració de la “Jornada sobre el dret a la bona administració”, organitzada\namb motiu del 25è aniversari del Síndic de Greuges de Catalunya\nDia: Demà, divendres, 27 de març\nLloc: Seu del Síndic de Greuges de Catalunya. Passeig Lluís Companys, 7.\n09:30|.Passeig de Lluís Companys, 7. Barcelona|Barcelona (El Barcelonès)\nEl president de la Generalitat, José Montilla, inaugurarà demà, divendres, la “Jornada sobre el dret a la bona administració”, organitzada per commemorar el 25è aniversari de la Llei del Síndic de Greuges de Catalunya. L’actual síndic, Rafael Ribó, intervindrà juntament amb el president en aquest acte, que se celebrarà a les 9.30 hores, a la seu d’aquesta institució, a Barcelona


El Vila-real empata amb l'Elx en el temps afegit (2-2)\nJavier Aquino ha aconseguit igualar el marcador al minut 93 i deixa l'eliminatòria de Copa anivellada de cara al partit de tornada\nEFE Villarreal 06/12/2013 18:48\n651x366 Giovani dos Santos / EFE Giovani dos Santos / EFE\nUn gol del mexicà Javier Aquino en temps d'afegit ha donat un empat a dos gols al Vila-real davant l'Elx aquest divendres, en un partit en què els locals han marcat primer i l'equip il·licità ha aconseguit posar-se per davant. El Vila-real ha colpejat primer amb un gol del també mexicà Dos Santos, però l'Elx ha reaccionat amb els cops de cap de Pelegrín i Boayke. El gol d'Aquino ha deixat l'eliminatòria anivellada de cara al partit de tornada a l'estadi Martínez Valero.\nAbans del 1-0, el conjunt local ha pogut avançar-se al minut 18, però el col·legiat ha anul·lat un gol a Perbet per fora de joc després d'una centrada de Giovani dos Santos. El mateix davanter mexicà ha inaugurat el marcador només quatre minuts més tard amb una centrada del serbi Pantic, que debutava en partit oficial amb el Vila-real.\nDesprés del pas pels vestidors, el Vila-real ha sortit decidit a sentenciar, però ni Cani ni Giovani han encertat en dues ocasions consecutives. L'Elx ha aconseguit empatar al minut 60 gràcies a Pelegrín, que ha rematat de cap a la xarxa un precís centrada des de l'esquerra de Domingo Cisma. En una jugada molt semblant ha arribat l'1-2 només cinc minuts més tard. De nou Cisma ha col·locat un centre amb l'esquerra i aquesta vegada ha estat Boakye qui ha rematat de cap a la xarxa.\nQuan semblava que l'Elx s'emportaria el triomf i gairebé l'eliminatòria, ha aparegut Aquino per anivellar el duel en l'últim sospir. L'interior dret mexicà ha disparat amb l'esquerra des de la frontal de l'àrea i ha signat el 2-2 definitiu.


Margon (Eure i Loir) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n48° 20′ 08″ N, 0° 49′ 59″ E / 48.3356°N,0.8331°E / 48.3356; 0.8331Coord.: 48° 20′ 08″ N, 0° 49′ 59″ E / 48.3356°N,0.8331°E / 48.3356; 0.8331\nMargon és un municipi francès, situat al departament de l'Eure i Loir i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2007 tenia 1.250 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Margon era de 1.250 persones. Hi havia 516 famílies, de les quals 113 eren unipersonals (24 homes vivint sols i 89 dones vivint soles), 258 parelles sense fills, 129 parelles amb fills i 16 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 556 habitatges, 521 eren l'habitatge principal de la família, 20 eren segones residències i 15 estaven desocupats. 514 eren cases i 36 eren apartaments. Dels 521 habitatges principals, 429 estaven ocupats pels seus propietaris, 79 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 13 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien una cambra, 28 en tenien dues, 107 en tenien tres, 147 en tenien quatre i 235 en tenien cinc o més. 454 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 236 habitatges hi havia un automòbil i a 225 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Margon el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 748 persones, 490 eren actives i 258 eren inactives. De les 490 persones actives 460 estaven ocupades (241 homes i 219 dones) i 30 estaven aturades (12 homes i 18 dones). De les 258 persones inactives 122 estaven jubilades, 56 estaven estudiant i 80 estaven classificades com a "altres inactius".\nEl 2009 a Margon hi havia 524 unitats fiscals que integraven 1.213,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 21.076 €.\nDels 66 establiments que hi havia el 2007, 4 eren d'empreses de fabricació d'altres productes industrials, 5 d'empreses de construcció, 32 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa de transport, 2 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa d'informació i comunicació, 4 d'empreses financeres, 2 d'empreses immobiliàries, 5 d'empreses de serveis, 4 d'entitats de l'administració pública i 6 d'empreses classificades com a "altres activitats de serveis".\nDels 17 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una oficina bancària, 6 tallers de reparació d'automòbils i de material agrícola, 1 establiment de lloguer de cotxes, 1 autoescola, 1 lampisteria, 1 electricista, 2 perruqueries, 1 veterinari, 2 restaurants i 1 agència immobiliària.\nDels 16 establiments comercials que hi havia el 2009, 1 era, 2 supermercats, 1 un supermercat, 1 una botiga de menys de 120 m², 1 una peixateria, 2 botigues de roba, 1 una botiga de roba, 1 una botiga d'equipament de la llar, 1 una sabateria, 2 botigues de mobles, 2 drogueries i 1 una joieria.\nL'any 2000 a Margon hi havia 21 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 744 hectàrees.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Margon\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques de Margon a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades de Margon a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Margon_(Eure_i_Loir)&oldid=28706299»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 nov 2021 a les 23:59.


OKTIME i0 hombres reloj regalo boy marca de Diseño Retro de lujo de Cuero Banda de Aleación de Cuarzo Analógico Reloj de pulsera envío libre y93 – Relojes\nInicio › Productos › Men's Watches › OKTIME i0 hombres reloj regalo boy marca de Diseño Retro de lujo de Cuero Banda de Aleación de Cuarzo Analógico Reloj de pulsera envío libre y93\nOKTIME i0 hombres reloj regalo boy marca de Diseño Retro de lujo de Cuero Banda de Aleación de Cuarzo Analógico Reloj de pulsera envío libre y93\nOKTIME i0 hombres reloj regalo boy marca de Diseño Retro de lujo de Cuero Banda de Aleación de Cuarzo Analógico Reloj de pulsera envío gratis\nDiámetro: 4.7 cm/1.9 ” (Aprox.)\nel Grueso Del Dial: 0.7 cm/0.3 ” (Aprox.)\nLongitud de La banda: 24 cm/9.5 ” (Aprox.) (Caso Incluido)\nBEWELL 2017 Marca de Lujo de Los Hombres de Madera de Cuarzo Reloj con Resistencia Al Agua Reloj Analógico relojes Manos Luminosas Calendario reloj hombre\n2017 nuevo reloj de los hombres de deporte wathces megir cronógrafo impermeable reloj militar de cuero genuino moda relogio masculino 2020


En venda Àtic a Girona, Eixample Ascensor\nÀtic a Girona, Eixample, en venda\nNº de referència: ATC0204\nGran àtic de luxe al Centre de Girona amb terrassa de 60m2\nZona C/Francesc Cuirana : Gran àtic de luxe al Centre de Girona amb gran terrassa per gaudir de les seves vistes, orientat sud amb el qual gaudirem de sol i lluminositat tot el dia.\nSituat a la planta deu, té una superfície total de 166m², l’ascensor, amb entrada directa al rebedor, ens fa descobrir les diferents estances on hi trobem una sala de 22m² amb llar de foc i sortida a la terrassa de 60m2, menjador independent amb sortida a la terrassa, cuina office amb safareig, tres dormitoris (dos dobles i un individual que es podria fer doble) un bany complet i un bany de cortesia.\nLa gran terrassa presideix aquest magnífic àtic en tres ambients, (zona chill out amb altaveus, zona per dinars amb barbacoa i zona solàrium) El pis reformat l’any 2017 amb acabats de materials de primera qualitat, instal•lacions totalment noves, aire condicionat amb bomba de calor, antena tv, connector internet per cable i telèfon a totes les estances i molt més.\nNo dubti a contactar amb nosaltres per ampliar informació o concertar visita, atendrem la seva trucada amb molt de gust.\nSup. construïda: 166 m²\nSup. Menjador: 22 m²\nEn venda ATC0063\nExclusiu Àtic -dúplex de 150 m ² a la prestigiosa zona de CASERNES i Parc Migdia. El doble espai de l’estudi...\nPreu actual: 499.000€


Raimon Monterde deixa l'alcaldia de Sort — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Raimon Monterde deixa l'alcaldia de Sort\nRaimon Monterde, alcalde de Sort entre 2015 i 2021 (ACN / arxiu)\nL'alcalde de Sort, Raimon Monterde, ha anunciat aquest dimarts que deixarà el seu càrrec per "motius personals i professionals" després d'haver-lo ocupat durant gairebé sis anys. La decisió l'ha fet pública mitjançant una carta difosa a les xarxes socials, en la qual ha volgut agrair el suport rebut per part de la població i de tots els regidors que conformen el consistori.\nMonterde ha explicat que la seva intenció és "apartar-se de la primera línia" i continuar aportant el seu punt de vista des de la "cua" des la candidatura d'agrupació d'electors Som Poble. Sobre els seus companys de formació, ha assegurat que "els que es queden sabran culminar amb destresa i esforç" el projecte municipal que s'havia començat a posar en marxa aquesta legislatura.\nA la carta, el fins ara màxim responsable de l'Ajuntament de Sort ha dit que ha estat "un plaer" poder participar en un "projecte engrescador", tant a escala municipal com comarcal i de país. També s'ha referit a la situació sanitària actual, tot afirmant que la pandèmia "ha agitat de forma brusca i desprevinguda la nostra societat". Sobre aquest context, s'ha mostrat convençut que la situació política i social dels darrers anys ha contribuït a "sacsejar alguna consciència". Finalment, ha explicat que renuncia a l'alcaldia per "pensar en projectes més personals" i en la seva família i persones del seu entorn.\nDes de Som Poble han agraït la tasca de Monterde i han anunciat en un comunicat que els dos regidors de JxCat s'incorporaran a l'equip de govern per "afrontar aquests dos anys que resten de mandat". Des de la formació han recordat que ja van obtenir el seu suport en la investidura i que durant aquesta legislatura "hi ha hagut un treball de col·laboració i coordinació entre els dos grups polítics".\nAra caldrà definir qui esdevé el nou alcalde de Sort. L'actual tinent d'alcalde és Baldo Farré, també de Som Poble. Els altres regidors d'aquesta formació són Adelaida Aytés, Martí Humet i Vanesa Fort. A banda d'aquests electes, i dels dos de JxCat, la corporació també compta actualment amb tres representants d'ERC i un del PSC.


desembre | 2019 | Escola del Mar (Vilassar de Mar) | Pàgina 2\nP3 anem a veure els pessebres de l’escola.\nHem anat a veure el pessebre de plastilina que han fet els alumnes de cicle Inicial i també els que s’han fet a casa pel concurs.\nPel camí hem vist també tots els ninots de neu que decoren el passadís.\n1r visita la biblioteca municipal\nEls dies 17 i 18, els alumnes de 1r han anat a la biblioteca a realitzar l’activitat “Laboratori de lectura”. Aquest curs estava centrat en el personatge del llop dels contes. Ha estat molt interessant i motivador per a tots/es.\nDecorem l’escola a l’hivern!\nEscola del Mar17/12/19\nNo podem deixar d’ensenyar-vos la fantàstica feina que hem fet, som uns i unes artistes! Hem decorat l’escola amb elements d’hivern i nadalencs. Gràcies per la col·laboració famílies!\nFestes, General, Infantil, Plàstica, Portada, Primària Curs 19-20 0\nEls alumnes de 1r visiten el Pairal\nEscola del Mar16/12/19\nAvui, els nens i nenes de 1r han fet una visita al Pairal. Han recitat el poema de Nadal i també han cantat algunes cançons. Ha estat una estona molt emotiva que han gaudit tots, grans i petits.\nEscola del Mar03/12/19\nHem fet una passejada pel bosc.Hem vist bolets, fulles de tots colors, aglans, castanyes, la cabana de la castanyera i moltes coses més.\nHem donat de menjar a les daines i les cabres, hem vist molts animals, hem rodolat per la muntanya, jugat amb els companys, ens hem tirat fulles…\nHa estat molt divertit !


[03/02] Processament de Proudhon - «Le Défi» - Worker's Friend Club & Institute - Casa de l'Obrer Internacional - «The second oldest profession» - Basset - Holmberg - Spohr - Reclus - Patou - García García - Gégout - Lorente - Armanetti - Pilarski - Illera - Payán - Rety"\nShowing article 918 of 10527 in channel 13961322\n[03/02] Processament de Proudhon - «Le Défi» - Worker's Friend Club & Institute - Casa de l'Obrer Internacional - «The second oldest profession» - Basset - Holmberg - Spohr - Reclus - Patou - García García - Gégout - Lorente - Armanetti - Pilarski - Illera - Payán - Rety\nNext El nostre petroli\nPrevious El 'Correo constitucional, literario, político y mercantil de Palma' (1820 - 1823)\n- Processament de Proudhon: El 3 de febrer de 1842 el filòsof anarquista Pierre-Joseph Proudhon es jutjat, a instàncies del Ministeri Públic de Besanón, davant l'Audiència de Doubs (Franc Comtat, Arpitània) a causa de l'edició, el gener d'aquell any, de la seva tercera memòria sobre la propietat:Avertissement aux propriétaires, ou lettre à M. Considérant, rédacteur de la Phalange, sur une défense de la propriété. Proudhon fou jutjat per l'edició d'aquest fullet, qualificat de pamflet per les autoritats, per quatre delictes: atac a la propietat, incitació al menyspreu del govern, ultratge a la religió i ofensa als costums. Proudhon llegí el fullet i explicà el seu significat davant un jurat que no entengué res. Finalment el jurat declarà que es tractava d'un assumpte científic i, per tant, fora de la seva competència, per la qual cosa absolgué l'acusat. Aquest mateix any Proudhon publicà al·legat de la seva defensa sota el títol d'Explications présentées au ministère public sur le droit de propriété.\n- Surt Le Défi: El 3 de febrer de 1884 surt a Lió (Arpitània) el primer número del setmanari Le Défi. Organe anarchiste (El Desafiu.Òrgan anarquista). Portava l'epígraf«Llibertat. Igualtat. Justícia». Va ser continuador de L'Émeute (El Motí). La gerència la porta l'obrer teixidor Jean-Marie Frénéa, el qual el 8 de febrer de 1884 va haver de comparèixer davant l'Audiència del Roine pels articles publicats en els dos primers números; G. Robert, cogerent, el substituí. Els articles no portaven signatura. Obrí subscripcions per a les famílies dels detinguts polítics i per a la propaganda. Només en sortiren tres números, l'últim el 17 de febrer de 1884 i a partir del 24 de febrer va ser reemplaçat per L'Hydre Anarchiste (L'Hidra Anarquista).\n- Es publica The second oldest profession: El 3 de febrer de 1931 l'editorial The Vanguard Press publica a Nova York (Nova York, EUA) el llibre de metge anarquista Benjamin Lewis Reitman The second oldest profession. A study of the prostitute's«business manager» (La segona professió més antiga. Un estudi sobre el«director de negocis» de prostitutes), primer estudi sociològic sobre els proxenetes. Ben L. Reitman havia passat la seva joventut envoltat de prostitutes i de rodamóns. Després es va unir sentimentalment amb l'agitadora anarcofeminista Emma Goldman, amb qui lluità per les idees anarquistes i la llibertat d'expressió. Un cop separat amistosament de Goldman, treballà a Chicago com a metge de prostitutes, realitzant avortaments il·legals, lluitant contra les malalties venèries i reivindicant la lliure distribució de mitjans per controlar la natalitat. En aquest estudi, on s'analitza el fenomen del proxenetisme des de diferents aspectes (psicologia, criminologia, política, etc.), determina les característiques del macarró mitjà: home entre 20 i 30 anys, alt i prim, cabells i ulls foscos, pell pàl·lida, addicte a les drogues, malalt de sífilis o de tuberculosi, sovint amb dents d'or, nivell d'educació alt, interessat en la cultura i votant del Partit Demòcrata. El doctor Ben Reitman havia vist almenys un centenar de proxenetes durant una desfilada del Partit Demòcrata nord-americà. El seu estudi, basat en casos i històries verídiques, fou força elogiat pels sociòlegs, encara que alguns li van criticar la manca d'estadístiques. Realment el que Reitman pretenia amb l'edició del llibre era lluitar contra les malalties venèries. En 1987 l'editorial novaiorquesa Garland en tragué una nova edició.\n- Gustaf Henriksson Holmberg: El 3 de febrer de 1865 neix a Torsåkers församling (Ångermanland, Comtat de Västernorrland, Suècia) el periodista, escriptor i propagandista anarquista i sindicalista revolucionari Gustaf Henriksson Holmberg. Després de graduar-se en l'Sveriges lantbruksuniversitet (SLU, Universitat Sueca de Ciències Agrícoles) d'Ultuna (Uppsala, Suècia), amplià estudis de política i d'economia a diferents universitats d'Estocolm (Suècia) i de Berlín (Prússia). Quan estudiava a Berlín entrà en contacte amb el grup de Benedict Friedlaender i es va veure fortament influenciat per la filosofia social positivista i materialista de Karl Eugen Dühring i pel pensament utopista de Nils Herman Quiding. En aquests anys llegí amb fruïció Pierre-Joseph Proudhon i Mikhail Bakunin, i se sentí especialment acostat al pensament de Pietr Kropotkin. Posteriorment, a París (França) i a Londres (Anglaterra), es relacionà ambÉlisée Reclus i Piotr Kropotkin, respectivament, fet que el decantà cap a l'anarquisme. De tornada a Suècia, es convertí en un dels propagandistes anarquistes més importants dins del Partit de la Joventut Socialista de Suècia, que agrupava anarquistes i socialistes oposats al reformisme. Entre 1891 i 1893 va fer de periodista per al diari Västernorrlands allehanda i entre juliol de 1893 i maig de 1894 fou redactor del Hudiksvalls allehanda; posteriorment, entre 1901 i 1903, el trobem treballant en el periòdic Dalarnas nyheter. En 1911 entrà com a redactor del periòdic anarquista Brand, que es publicava a Estocolm. Dedicà sa vida a la classe treballadora, a la que aconsellava s'apartés del marxisme, i des del punt de vista sindicalista les seves idees s'acostaven als plantejaments de Georges Sorel i Hubert Lagardelle, fent costat l'estratègia de l'anarcosindicalista Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC, Organització Central de Treballadors Suecs). Esmerçà molts d'esforços a plantejar reformes de l'administració penitenciària i defensà l'alliberament dels processats de l'«Afer Amalthea». En els anys vint col·laborà en el periòdic de la SAC Syndikalismen. Publicà nombrosos llibres i fulletons, com ara Katedersocialismen och Eugen Dühring. Angrepp och försvar (1888), Sanningen skall fram. Ur processmysterierna mot K. P. Arnoldson (1895), Kooperationen bland de jordbrukande klasserna. En framställning af hittills uppnådda resultat i olika land (1904), Landtarbetaren (1904), Sveriges tjänare och tjänarinnor, deras vara eller icke vara (1906), Tjänarinnorna i städerna (1907), En svensk «utopist». Nils Herman Quiding («Nils Nilsson, arbetskarl») (1909), Syndikalismen. Dess väsen, teori och taktik med jämväl fäst avseende på svenska förhållanden (1910), Socialismen i Sverige 1770-1886. Bidrag till socialismens svenska historia i fyra fristående avdelningar (1913), Amaltheamännen och strafflagen (1914), Trettioår av Stockholms måleriarbetares fackförenings historia 1884-1914 (1914), Lag och rätt just nu (1916), Fängelsernas och fängelsestraffets förbannelse (1917), Makt och rätt. En sociologisk skiss (1917), De två världarna arbetarklassen och syndikalismen (1918), Syndikalismen i praktiken (1919), SAC (1920), Sociologins allmänna väsen (1923), Anarkismen. Dess grundtext. På föranstaltande av Ungsocialistiska förbundets verkställande utskott utarbetad och tolkad (1928) i Nils Herman Quiding. En svensk författarpersonlighet. Biografisk studie (1928), entre d'altres. Gustaf Henriksson Holmberg va morir el 20 de juliol de 1929 a Engelbrekts (Estocolm, Suècia).\n- Wilhelm Spohr: El 3 de febrer de 1868 neix a Hamburg (Prússia) l'escriptor, editor, traductor, pedagog i intel·lectual anarquista Wilhelm Spohr. Sos pares es deien Henrik Holmberg i Ulrika Augusta Lieberath. Aprengué l'ofici de mecànic d'òptica, estudis que amplià a l'Escola d'Arts i Oficis de Hamburg, alhora que conreà la literatura. En 1884 s'involucrà en els moviments del Lliure Pensament i el socialista i en 1891 es traslladà a Berlín, on entrà a formar part del sector esquerrà (Albert Weidner, Gustav Landauer, els germans Bernhard, Paul Kampffmeyer, Erich Mühsam, etc.) del «Cercle de Poetes de Friedrichshagen», del barri berlinès del mateix nom, que conreaven la literatura naturalista i el teatre popular. En 1892 va ser nomenat membre del comitè artístic del teatre berlinès Volksbühne i de la junta directiva de la Vereins Unabhängiger Sozialisten (VUS, Associació dels Socialistes Independents). Amic de l'anarquista Gustav Landauer, fou l'editor i col·laborador, amb Albert Weidner, de la seva revista Der Sozialist. En 1894, arran d'un discurs fet durant el Primer de Maig, va ser condemnat a 14 mesos de presó per propaganda llibertària i «incitació a l'odi de classes», moment que aprofità per aprendre l'holandès. Gràcies a aquests coneixements pogué traduir a l'alemany entre 1899 i 1902, gràcies a la influència de Domela Nieuwenhuis, set volums de les obres de l'escriptor anarquista Eduard Douwes Dekker (Multatuli). També fou un gran divulgador de l'art d'Hugo Reinhold Karl Johann Höppener (Fidus), de qui fou un gran amic. Des del punt de vista pedagògic fomentà l'educació popular, organitzant exposicions itinerants per més de quaranta ciutats alemanyes. A partir de 1907, amb Herman Teistler, Bruno Wille i Wilhelm Bölsche, fomentà les activitats de diverses organitzacions artístiques, culturals i d'excursionisme, com ara Dürebundes, Kunstgemeinde i Wandervogel. Entre 1926 i 1934 organitzà per al municipi berlinès concerts i obres teatrals per a escoles de Berlín i de Brandenburg. Quan la pujada dels nazis al poder, es traslladà al barri d'Schöneiche bei Berlin, on visqué de petites col·laboracions literàries. Després de la II Guerra Mundial s'integrà en l'aparell cultural del govern comunista alemany, sobretot en aspectes pedagògics. És autor de Fidus (1902), Berliner Heimatbüchlein. Eine Gabe des Feierabend (1913), Kultur der Feste (1926), Glorie des Alters. Ein frohes Manifest (1940 i 1954), Mozart. Leben und Werk. Briefe, Zeitberichte, Dokumente, Bilder (1941), Goethe, sein Leben und Wirken (1949), O ihr Tage von Friedrichshagen! Erinnerungen aus der Werdezeit des deutschen literarischen Realismus (1949), Fröhliche Erinnerungen eines«Friedrichshagners». Aus der Werdezeit des deutschen literarischen Realismus (1951) i Berliner Anekdoten. Ein Streifzug durch die Vergangenheit Berlins im Lichte der Anekdote (1952), entre d'altres. En 1958 va ser condecorat amb el premi Ernst-Moritz-Arndt-Medaille, una de les més altes condecoracions culturals de la República Democràtica Alemanya (RDA). Wilhelm Spohr va morir el 9 de juny de 1959 a Schöneiche bei Berlin (Oder-Spree, Brandenburg, RDA) –altres autors citen Rüdersdorf bei Berlin (Märkisch-Oderland, Brandenburg, RDA). El seu ric arxiu personal es troba dipositat a l'Archiv der Akademie der Künste de Berlín.\n- Jacques Reclus:El 3 de febrer de 1894 neix a París (França) el músic, periodista, professor i traductor anarquista Jacques Reclus. Renebot d'Élisée Reclus i fill de Paul Reclus, també va fer seu l'ideal llibertari. Va passar la seva infantesa a Escòcia. A Bèlgica va emprendre els estudis de ciències econòmiques. De tornada a París, es va consagrar a l'estudi del piano i va començar els estudis de música. En 1912 va impartir un curs de solfeig a una cinquantena de joves xinesos internats en un institut, primer contacte amb el món xinès que marcaria el curs de sa vida. Durant la Gran Guerra va començar a escriure en la premsa anarcosindicalista, com ara La Clarière (1917) i La Bataille Sydicaliste, esdevinguda La Bataille (1914-1916). En 1918 l'explosió al front d'un obús rebuda a la mà dreta va posar fi a la seva prometedora carrera de pianista professional i va decidir dedicar-se en cos iànima al periodisme sindical. En aquesta època serà conegut en els cercles llibertaris no només per pertànyer a una de les famílies anarquistes més importants de França, sinó per la seva activitat militant. A partir del gener de 1920 va esdevenir gerent de Le Temps Nouveaux i va col·laborar en la revista del doctor Pierrot, Plus Loin, i en el diari Le Libertaire. En 1923 va impulsar el «Grup de Defensa dels revolucionaris empresonats a Rússia» i l'edició del fullet Repression de l'anarchisme en Union Soviétique. En aquesta època va conviure amb Christiaan Cornelissen i la seva esposa Lilly Rupertus formant un trio amorós durant alguns anys --durant un temps el trio es va ocupar de Pierra, neta de Kropotkin. Poc després va entrar en contacte amb Wu Kegang, jove xinès vingut a França gràcies al moviment «Treball-Estudi» creat per l'anarquista Li Shizeng. Wu Kegang va formar part del projecte«Universitat del Treball» creat a Xangai a finals de 1927 basat en el model kropotkià de transformació de les escoles en camps i en fàbriques, i de les fàbriques en camps i en escoles; on la combinació del treball i de l'estudi portarà un nou tipus d'individu, anunciador de la societat anarquista del futur. Entusiasmat, Jacques Reclus partirà a Xangai per a ensenyar francès i arribarà el maig de 1928, acompanyat del seu amic l'advocat Pascal Meunier (Munier), expulsat d'Indo-xina per propaganda comunista. A Xina va denunciar la corrupció dels funcionaris francesos. Però l'experiència universitària va durar poc, ja que el govern de Chiang Kai-shek a partir de 1930 va tallar el finançament en considerar el projecte «subversiu». Va decidir restar a Xina i després de Xangai va establir-se a Nankin i més tard a Kunming, capital de Yunnan, limítrof del Vietnam on li va sorprendre la II Guerra Mundial. La seva casa va esdevenir refugi de la França Lliure (Pierre Boulle, Léon Jankélévitx, etc.), alhora que tota la península d'Indo-xina es trobava sota el govern de Vichy. En 1945 es va establir a Pequín i hi va ensenyar fins al 1952, quan fruit de la violenta campanya contra els estrangers, acusats de ser espies a sou de l'imperialisme, orquestrada pel Partit comunista en el poder des de 1949, va obligar-lo a abandonar el país en 48 hores, deixant la seva filla Magali a Xina amb una tia seva --la família només es retrobarà en 1979. A França, l'esposa de Jacques Reclus, Huang Shuyi, va esdevenir professora de Llengües Orientals a París, i ell va començar primer a treballar com a corrector i després com a redactor de la revista bibliogràfica de sinologia EPHE i com a professor en la Universitat París-VII. És autor de La Révolte des Taï-ping (1851-1864). Prologue de la révolution chinoise (1972) i de les traduccions de Récits d'une vie fugitive. Mémoires d'un lettré pauvre, de Chen Fou, i L'Innocent du village aux roseaux (1984), de Li Tch'ien Ki-ying. Jacques Reclus va morir el 5 de maig de 1984 a París (França).\n- Hélène Patou: El 3 de febrer de 1902 neix a Liévin (Nord-Pas-de-Calais, França) l'escriptora, neomaltusiana i militant anarquista Hélène Patou. Des de que feina a les fàbriques tèxtils va freqüentar els cercles anarquistes. Més tard marxarà a viure a la colònia llibertària (milieu libre) de Vaux i també serà una de les pioneres de la colònia anarcovegana de Bascon, organitzada per Butaud, ambdues a la Picardia francesa. En 1936 va fer de model per a pintors, Matisse i Picabia entre altres. Quan va esclatar la Revolució espanyola va marxar a la Península i es va enrolar en la Columna Durruti. En 1963 va treballar com a correctora de premsa i va esdevenir companya d'Henry Poulaille.És autora de la novel·la Le domaine du hameau perdu (1972). Hélène Patou va morir el 6 de febrer de 1977 a Cachan (Illa de França, França).\n- Miguel García García:El 3 de febrer de 1908 neix a Archena (Múrcia, Espanya) el militant anarcosindicalista i guerriller antifranquista Miguel García García, també conegut com Miguel Ferrer. Va ser fill d'un militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT) incondicional de Salvador Seguí i que va lluitar contra el pistolerisme de la patronal a Barcelona. Orfe als 11 anys, va començar a treballar en un taller de vidre i més tard es va dedicar a la venda de diaris al carrer, participant en la vaga de venedors, per la qual cosa va haver de fugir a Perpinyà. A la capital de la Catalunya Nord va treballar en unes cavallerisses, alhora que ampliava la seva cultura. En tornar a la península en 1921 va aprendre tipografia i va fer feines clandestines de publicació per al sindicat anarcosindicalista. En 1922 va ingressar en el moviment llibertari. Més tard va treballar en l'hoteleria i va ser un dels fundadors del Sindicat Gastronòmic de la CNT. En aquests anys va formar part dels grups d'acció contra la dictadura de Primo de Rivera. En 1926 es va exiliar a França (Trouville i París). Amb la República es va mantenir al marge dels grups d'acció, però amb l'aixecament militar de juliol de 1936 va ser un dels primers en plantar cara els feixistes, participant en l'assalt d'armeries i el setge de les casernes. Va marxar i lluitar al front d'Aragó (Tàrrega, Casp, Belchite). El novembre de 1936 va marxar al front de Madrid on va restar 32 mesos i va ser ferit. Després seria destinat a preparar militarment dos batallons d'estudiants amb els quals després va combatre a Guadalajara, ocupant Brihuega després de la derrota mussoliniana. En acabar la guerra es va amagar a València i a Barcelona, on fou detingut el 9 de maig de 1939 i internat a Poble Nou amb Josep Sabaté Llopart. Després passà 30 mesos al camp de concentració «Unamuno», a prop de Madrid. Condemnat a sis mesos, pena que havia complet amb la presó preventiva, fou alliberat el març de 1941 i s'integrà immediatament en la resistència llibertària antifranquista amb Josep Sabaté. En aquest any entrà en contacte amb els serveis secrets britànics que l'ensenyaren a falsificar documents. Arran del robatori d'una premsa pogué realitzar nombrosos documents falsos per als companys. També participà amb Francesc Sabaté Llopart (Quico) en el pas a la Península i en les cadenes d'evasió de nombrosos jueus i aviadors aliats. Lligat a la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), cap al 1945, amb Juan Pena, participà en l'edició clandestina del seuòrgan d'expressió, Tierra y Libertad, distribuint-lo especialment per Barcelona. Ferm opositor a la línia col·laboracionista, el seu grup participà en nombrosos cops de mà (atracaments de bancs, cobraments d'imposts revolucionaris a industrials, etc.). El setembre de 1949 va tornar a la Península enrolat en el «Grupo Talión» de Julio Rodríguez Fernández (El Cubano). El 9 d'octubre de 1949 va participar en el famós robatori del meublé«La Casita Blanca» de Barcelona, amb Pere Adrover Font, Josep Corral Martí, Manuel Fornés Marín, Francisco Martínez Márquez i Julio Rodríguez, i en el qual s'apropiaren de 37.000 pessetes. El 21 d'octubre de 1949 fou detingut i el 6 de febrer de 1952 va se condemnat a mort a Barcelona, amb Antonio Moreno Alarcón, Domingo Ibars Juanías, Josep Corral Martí, Ginés Urrea Piña, Pere Adrover Font, José Pérez Pedrero, Santiago Amir Gruañas i Jordi Pons Argilés. Però, després de passar 38 dies a la cel·la des condemnats a mort, el 13 de març se li va commutar la pena per 30 anys de presó. En un escorcoll se li va trobar una pistola i se li van afegir 20 anys més a la pena, coneixent les masmorres de diverses presons (Alacant, Terol, Carabanchel, Sant Miquel dels Reis) i sempre intentant fugir-ne. A Carabanchel va fer amistat amb el militant anarquista escocès James Stuart Christie. A partir d'octubre de 1967, al penal de Sòria, va guardar clandestinament, fins al 1968, el manuscrit del futur llibre de Luis Andrés EdoLa corriente, que aquest anava escrivint a la presó. Alliberat en 1969, va instal·lar-se a Londres, on va portar una intensíssima tasca de propaganda antifranquista arreu d'Europa, a més de col·laborar en la Creu Negra Anarquista, de la qual va ser cofundador amb Stuart Christie i Albert Meltzer, i de mantenir el «Centro Ibérico» de Londres. També va ajudar la revista llibertària Black Flag. Quan va morir Franco va obrir una fonda a Barcelona en 1976 («La Fragua») que es va convertir en un focus de l'anarquisme barceloní.És autor de diverses obres, com ara Spanish Political Prisoners (1970 i 1975), Looking back after 20 years in jail (1970, 1974 i 2002, i també traduït al francès), Franco's Prisoner (1972), Spanien-Kampf und Gefangenschaft (1939-1969) (1975), Miguel García's Story (1982), entre d'altres. Miguel García García va morir el 4 de desembre de 1981 a Londres (Anglaterra).\n- Ernest Gégout:El 3 de febrer de 1936 mor a París (França) el militant i propagandista anarquista Charles Joseph Ernest Gégout. Havia nascut el 16 de març de 1854 a Vézelise (Lorena, França) de pares pagesos. Després de fer els estudis secundaris a l'institut de Nancy, quan tenia 16 anys s'allistà en els Caçadors d'Àfrica per a les guerres colonials. En acabar el conflicte retornà als seus estudis abans de fer el servei militar on fou titllat d'indisciplinat i rebel. Alumne d'oficial a Saumur, pel qual va ser batejat com Cadet, acabà la mili en les companyies disciplinàries algerianes. De tornada a França, gràcies a les seves relacions familiars, fou nomenat sotsprefecte de Falaise (Normandia), però va haver de renunciar després de rebutjar retre homenatge al bisbe i al diputat bonarpartista del districte durant una visita. Nomenat inspector de l'Assistència Pública després, haurà de dimitir per motius semblants. En aquesta època esdevingué socialista seguidor de Jules Guesde i col·laborà en Le Cri du Peuple, fundat per Jules Vallès en 1883. Cap al 1888 es decanta cap a l'anarquisme i el juny d'aquell any fundarà setmanari L'Attaque, que publicà 66 números fins el maig de 1890. El 28 d'abril de 1890 Gégout i Charles Malato foren condemnats per uns articles apareguts en L'Attaque a 15 mesos de presó, que purgaren a la presó parisenca de Sainte-Pélagie. Ambdós publicarien les experiències del tancament en l'obra Prison fin de siècle. Souvenirs de Pélagie (1891). En 1892, segons la policia, formà part, amb Jean Grave, Charles Malato i Émile Pouget, d'un grup creat per centralitzar les informacions sobre el moviment anarquista europeu, però sembla que aquesta oficina no va ser creada finalment. Entre 1895 i 1915 una nova sèrie de L'Attaque. Journal Indépendant fou publicada i on Gégout va ser el principal redactor, encara que ja no era un periòdic llibertari. A partir de l'agost de 1912 va col·laborar en la revista anarcoindividualista L'Idée Libre, d'André Lorulot, i l'any següent en Populaire de l'Est. Al final de sa vida publicà articles locals a la revista Réveil Ouvrier,òrgan de la Unió dels Sindicats de Meurthe i Mosel·la. És autor de Jésus (1897) i Les parias. Vie anecdotique des enfants abandonnés, placés sous la tutelle de l'Assistance Publique (1898). Sempre rebutjà afiliar-se a un partit polític. Ernest Gégout va morir el 3 de febrer de 1936 a París (França) i fou incinerat.\n- Emilio Loriente Vidosa: El 3 de febrer de 1943 mor a la presó d'Osca (Aragó, Espanya) el mestre anarcosindicalista Emilio Loriente Vidosa. Havia nascut el 22 de juliol de 1915 a Alta Gracia (Santa María, Córdoba, Argentina) en una família d'emigrants aragonesos. Sos pares es deien Babil Loriente i Inés Vidosa. En 1922 retornà amb sa família a Ayerbe (Osca, Aragó, Espanya) on aquesta muntà un comerç. En 1928 ingressà a l'Escola Normal de Mestres d'Osca, on conegué l'anarquista Ramón Acín. El 15 de desembre de 1931 s'afilià al Sindicat de Professions Liberals de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En 1932 morí son pare d'asma i s'hagué d'ocupar de sa família treballant de mestre interí a Botaya, a prop de Jaca (Osca), fins al cop feixista de juliol de 1936. Aconseguí fugir de la repressió franquista i el setembre s'enrolà en les Milícies Antifeixistes de Barbastre i poc després en XIV Centúria «Ayerbe-La Peña» de la Columna «Roja i Negra» establerta a Arguis. Participà en diverses operacions del sector nord del front d'Aragó, com ara la reconquesta de les Lomas de Arascués o l'ocupació del castell de Brecha, a més de dirigir una operació guerrillera de rescat a Ayerbe. En 1937, amb la militarització, va ser nomenat comissari del II Batalló de la 127 Brigada Mixta. Arran d'un desacord, va ser traslladat com a comissari, malgrat la seva oposició, al IV Batalló de la nova 195 Brigada Mixta, enquadrada en la 52 Divisió del Cos de l'Exèrcit Republicà de Llevant. Amb el triomf franquista, el març de 1939 va ser detingut al port d'Alacant quan, amb molts d'altres, intentaven fugir per mar i enviat a la presó d'Oriola (Baix Segura, País Valencià). Jutjat en consell de guerra per«adhesió a la rebel·lió», fou condemnat a mort i traslladat a la presó d'Osca. Emilio Loriente Vidosa, malalt de tuberculosi, va morir, mancat d'atenció mèdica, el 3 de febrer de 1943 de peritonitis a l'hospital de la presó d'Osca (Aragó, Espanya). Sa mare, Inés, enfollida a causa dels traumes viscuts, en un moment de rauxa cremà tots els records dels quatre anys de presó de son fill. L'octubre de 2004 sa germana Josefina i els seus nebots col·locaren, com a record i homenatge, una làpida al cementiri d'Osca que diu: «Ta família t'admira i no t'oblida, al mestre Emilio Loriente Vidosa que donà sa vida per la llibertat.»\n- Dante Armanetti: El 3 de febrer de 1958 mor a Torí (Piemont, Itàlia) l'anarquista i resistent antifeixista Dante Armanetti. Havia nascut el 26 de març de 1887 a Pontremoli (Lunigiana, Toscana, Itàlia). Sos pares es deien Angelo Armanetti i Elisabetta Sordi. Va fer els estudis primaris fins al cinquè curs. Començà a militar de molt jovenet al moviment anarquista de Torí, on treballà com a obrer a la fàbrica FIAT Ferriere i després com a representant de la casa Singer. Durant la Gran Guerra difongué els pensaments llibertari i antimilitarista i es dedicà a recaptar fons per a la premsa anarquista. L'agost de 1917 participà en les manifestacions contra el conflicte bèl·lic i durant postguerra en les lluites socials que es desencadenaren. El setembre de 1920 destacà en el moviment d'ocupació de fàbriques i en 1923 va ser detingut. En 1927 va ser condemnat per intentar sortir il·legalment del país. En 1929 es traslladà a Mirandola (Emília Romanya, Itàlia) per a dirigir un taller de mecànica. A començament dels anys trenta col·laborà en el periòdic clandestí del moviment «Giustizia e Libertà» Voci d'Officina. Membre del grup anarquista torinès «Barriera di Milano», format sobretot per companys toscans (Dario Franci, Settimo Guerrieri, els germans Vindice i Muzio Tosi, etc.), i del grup«Barriera di Nizza», prengué part en el comitè de coordinació del grups anarquistes de Torí. Un cop més intentà exiliar-se amb altres companys (I. Innesti, F. Fasola i R. Alicardi), però va ser detingut a Moncenisio i condemnat. El 8 de febrer de 1931 va ser detingut a Torí amb altres companys (Arduilio D’Angina, Musio Tosi i Settimo Guerrieri); jutjat, fou condemnat a dos anys de confinament per «activitat anarquista i difusió de periòdics antifeixistes» i deportat a les illes de Lipari i de Ventotene. El 9 de febrer de 1933 va ser alliberat i tres anys després, el 9 de setembre de 1936, passà clandestinament a França per Val di Vanzo amb els companys anarquistes Antonio Calamassi i Settimio Guerrieri, gràcies al suport del Comitè Antifeixista de Chambèri (Roine-Alps, Arpitània). Mentre militava en el moviment anarquista d'aquesta ciutat i de Lió, la seva família patí persecucions a Itàlia i sa germana, Maria Felicita, va ser detinguda i processada per tribunals especials. El 15 de gener de 1937 arribà a Barcelona (Catalunya) en plena Guerra Civil i el 21 de gener va ser destinat als fronts d'Almudébar i del Carrascal d'Osca (Aragó, Espanya), però per la seva avançada edat i per la seva miopia no pogué agafar les armes, encarregant-se de les relacions entre els companys de la Secció Italiana de la«Columna Ascaso» i de ses famílies. El maig de 1937, mentre era a Barcelona amb tasques del servei postal, va ser detingut, juntament amb Ermanno Neri i Libero Mariotti, per la reacció estalinista al local de la Secció Italiana de la «Columna Ascaso», espai que fou saquejat, i acusat de «deserció i espionatge». El febrer de 1938 encara restava empresonat i la Unió Anarquista Italiana (UAI) llançà una campanya per reclamar el seu alliberament, així com el dels seus companys Pompeo Crespi i Carlo Cocciarelli. Aquesta campanya tingué el suport a França de Sébastien Faure i de la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGTSR). L'octubre de 1938 va ser reclòs a Montjuïc. Un cop lliure, en 1939 passà a França, on fou tancat durant un any als camps de concentració de Sant Cebrià (tres mesos) i de Gurs (al Grup Italià de la IX Companyia). Després va ser incorporat forçosament en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) i enviat al nord de França fins al juny de 1940. Arran de l'ocupació de París per les tropes nazis, passà a Brussel·les (Bèlgica), on visqué amb Armando Bientinesi, Aldo Demi i Ateo Vannucci. El 16 d'agost de 1941 va ser detingut per la policia alemanya amb concomitància dels serveis secrets italians. Extradit a Itàlia, va ser jutjat per un Tribunal Espacial feixista i condemnat el 17 de novembre de 1941 a set anys de reclusió a Castelfranco Emilia, a 20.000 lires de multa i a la prohibició vitalícia per a exercir càrrecs públics. Va ser alliberat després de l'anunci de la rendició italiana (8 de setembre de 1943) i marxà cap a Torí, on s'integrà en la resistència enquadrat en l'Squadre di Azione Patriottica (SAP, Esquadra d'Acció Patriòtica) de la FIAT Ferriere i en la VII Brigada «Edoardo De Angeli», comandada per l'anarquista Ilio Baroni. L'octubre de 1944 entrà en la redacció del periòdic clandestí torinès Voce dei Comunisti Llibertari i esdevingué el seu director des de l'Alliberament, moment en el qual canvià el non per Era Nuova, fins el seu últim número, el març de 1949. Entre el 23 i el 25 de juliol de 1945 participà com a delegat del Piemont en el Congrés Interregional de la Federació Comunista Llibertària (FCL). Amb Italo Garinei, dirigí entre febrer de 1951 i març de 1966 el periòdic torinès Seme Anarchico i el seu suplement Lotta Anarchica. Voce del Campeggio Internazionale Anarchico. A començament de la dècada dels cinquanta fou responsable del Bolletino Interno della Federazione Anarchica Italiana, del qual es publicaren a Torí cinc números entre novembre de 1952 i març de 1953, amb la finalitat de preparar el V Congrés de la Federació Anarquista Italiana (FAI), que se celebrà entre el 19 i el 23 de març de 1953 a Civitavecchia. Dante Armanetti va morir el 3 de febrer de 1958 a Torí (Piemont, Itàlia); incinerat el 6 de febrer, les seves cendres van ser dipositades al Tempio Crematorio.\n- Tomasz Pilarski: El 3 de febrer de 1977 mor a Varsòvia (Polònia) l'anarquista, anarcosindicalista i resistent antifeixista Alfons Tomasz Pilarski, també conegut com Janson,Jan Rylski i Alfons Kompardt. Havia nascut el 6 de juliol de 1902 a Lésnica (Voivodat d'Opole, Polònia). Fill d'una família treballadora, entre 1917 i 1921 va fer de dibuixant per la Junta Municipal d'Agricultura de Racibórz i en 1921 es graduà a l'Escola Superior de Mathias Breslau. En 1918, en plena eufòria revolucionària, s'afilià al Kommunistische Partei Deutschlands (KPD, Partit Comunista d'Alemanya), provinent de l'Spartakusbund (Lliga Espartaquista), de l'Alta Silèsia. L'octubre de 1919, arran del Congrés de Heidelberg, on els comunistes i els sindicalistes se separaren, abandonà el KPD i entrà a formar part de l'organització anarcosindicalista Frei Arbeiter-Union Deutchlands (FAUD, Unió Lliure dels Treballadors Alemanys) i fins al 1933 fou un dels militants i propagandistes més actius d'aquesta organització a Polònia. Entre 1921 i 1927 treballà com a dibuixant en l'editorial anarcosindicalista de Fritz Kater. En 1928 fou un dels responsables del setmanari anarquista Befreiung (Alliberament), editat a Breslau i Racibórz, i que patí nombroses persecucions. En aquests anys va ser considerat per la policia com el«líder intel·lectual» de la FAUD de l'Alta Silèsia. L'octubre de 1929 va ser un dels organitzadors dels grups de defensa antinazis «Schwarze Scharen» (Escamots Negres) i fou l'editor a Breslau i a Racibórz del periòdic Freiheit (1928-1932). El setembre de 1932, quan els nazis ja són al poder, fou acusat d'alta traïció i fugint de la detenció aconseguí arribar a Berlín, on, amb l'ajuda d'un diplomàtic polonès, pogué retornar a Polònia. Entre 1934 i 1934 estudià al Instytut Badań Spraw Narodowościowych (Institut de Recerca sobre els Problemes Nacionals) de Varsòvia. Entre 1934 i 1936 fou secretari de districte de la Zwiazek Zwiazków Zawodowych (ZZZ, Central de Sindicats Polonesos) de la conca minera de Dąbrowa Górnicza i fins al juny de 1937 treballà a la seu del Sindicat de Metal·lúrgics d'aquesta organització. En 1937 es casà amb Halina, filla d'una família obrera polonesa que havia estudiat filosofia a la Universitat de Varsòvia. Entre el juny de 1937 i el febrer de 1939 formà part del consell editorial de Front Robotniczy (Front Obrer), òrgan d'expressió de la ZZZ, publicació en la qual també col·laborà sota el pseudònim de Jan Rylski. En 1938 va ser el delegat de Polònia en el Congrés de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) que se celebrà a París. El juny de 1939 va ser nomenat membre del Consell Central de la ZZZ. L'anarquista alemany Augustin Souchy li proposà formà part del grup de militants que marxaren com a observadors de la Revolució espanyola, però la ZZZ no va voler que un organitzador de la seva talla els deixés i es dedicà a recaptar fons per als infants espanyols en perill i per al moviment llibertari català. A partir de maig de 1939 va fer un programa antinazi en la ràdio de Katowice. Arran de la invasió de Polònia per les tropes nazis, fugí a la zona polonesa ocupada pels russos i entrà a formar part de la Zwiazek Walki Zbrojnej (ZWZ, Unió per la Lluita Armada), antecedent de l'Armia Krajowa (AK, Exèrcit Nacional), i s'especialitzà en l'elaboració de documents i patracols falsos instal·lat a Vílnius. En 1942 retornà a Varsòvia com a ciutadà suec i participà en la l'edició de documents i de pamflets de desinformació destinats als soldats alemanys del front de l'Est. Després entrà en la Syndykalistycznej Organizacji Wolnosc (SOW, Organització Sindicalista Llibertat) i col·laborà en el periòdic clandestí Walka Ludu (Lluita del Poble). En 1944 nasqué sa filla Joanna. Com a membre del Polska Armia Ludowa (PAL, Exèrcit Popular de Polònia) participà en la insurrecció de Varsòvia i el 8 d'agost de 1944 va ser ferit greument. Després del fracàs de la revolta, fou evacuat a Ojcowa, a prop de Cracòvia, amb sa companya i sa filla. En acabar la II Guerra Mundial fou nomenat per a diverses condecoracions i gratificacions, les quals rebutjà. El gener de 1945 va ser nomenat secretari de Propaganda dels Sindicats Obrers de Cracòvia i entre juny d'aquell any i el juny de 1947 participà com a empleat de diverses empreses en la reconstrucció de les instal·lacions industrials de Silèsia destruïdes per la guerra. Entre el gener de 1948 i el juny de 1950 treballà com a funcionari en el Ministeri de les Terres Occidentals i, més tard, en el Ministeri d'Administracions Públiques. Sempre en contacte amb els anarcosindicalistes alemanys, especialment amb els seus amics Rudolf Rocker i Helmut Rüdiger, en 1947 s'afilià als comunistes Polska Partia Robotnicza (PPR, Partit Obrer Polonès) i Polska Pàrtia Zjednoczona Robotncza (PPZR, Partit dels Treballadors Units Polonesos), fet pel qual va ser durament criticat; però en 1950 en fou exclòs acusat de «desviació anarquista». L'abril de 1954 va ser detingut per la policia secreta polonesa per raons polítiques i empresonat durant uns mesos sense cap judici; poc després, el 30 de novembre d'aquell any, també fou detingut. Després passà a treballar com a gerent de publicitat a l'Oficina Nacional del Llibre (Casa del Llibre) a Varsòvia fins a la seva jubilació en 1969. Tomasz Pilarski va morir gairebé en la misèria el 3 de febrer de 1977 a Varsòvia (Polònia) i fou enterrat al cementiri militar de Powazki de la capital polonesa.\n- Macario Illera Tejeda: El 3 de febrer de 1984 mor a Vitòria (Àlaba, País Basc) el militant anarcosindicalista, anarcopacifista tolstoià i resistent antifranquista Macario Illera Tejeda. Havia nascut en 1913 a Vitòria (Àlaba, País Basc). Fill d'una família molt necessitada, passà temporades en un hospici. Quan tenia 14 anys s'allistà com a tambor en l'Exèrcit i residí a l'Acadèmia Militar de Saragossa en l'època que fou dirigida per Francisco Franco. Quan l'acadèmia fou tancada per la II República, s'enrolà en un regiment d'Infanteria, d'antuvi com a tambor i després com a fuseller. Fou destinat a la presó de Saragossa com a guàrdia i acabà tancat per parlar amb els presos. En 1932 assistí a un míting de la Confederació Nacional del Treball (CNT) a Saragossa i, fortament impressionat, decidí afiliar-se. Poc després, arran d'un enfrontament amb un sergent, fou expulsat de l'Exèrcit. En 1933 visqué a Vitòria i milità en la CNT de la ciutat. Després del triomf del feixistes a Vitòria, el 24 de juliol de 1936 fugí de la ciutat per les muntanyes fins a Bilbao. A Eibar participà en la creació de la columna que obligà a aixecar el setge als locals cenetistes de Sant Sebastià i lluità en aquesta ciutat, Tolosa i Irun. Després s'enrolà en el Batalló Bakunin --algunes fonts indiquen el Batalló Isaac Puente-- i intervingué en incursions en territori enemic per salvar companys i en diverses accions a Chiviarte, Sollube, Murguía i altres indrets fins a l'enfonsament del front bilbaí, quan decidí marxar cap a Santander. L'agost de 1937 fou detingut amb molts companys a Santander i portat a Santoña. Passà per diferents presons (Bilbao, Burgos), amb l'etiqueta de «condemnat a mort», fins al seu alliberament el març de 1943, quan fou desterrat a Benicarló, on va fer de pastor de cabres. Mesos després tornà a Vitòria, treballà en diferents oficis i es lliurà a la lluita clandestina. En 1944 fou nomenat membre del Comitè Comarcal de la CNT. En 1947 intentà passar els Pirineus, però fou detingut a Navarra i tancat uns mesos a Pamplona i a Vitòria. Instal·lat a Vitòria, esdevingué enllustrador i un dels personatges més populars de la ciutat, alhora que militava en el moviment anarquista. A partir de 1967 patí successius atacs de trombosi que el van debilitar força i des del 1976 participà en la reconstrucció de la CNT després de la dictadura franquista. Deixà unes memòries inèdites, parcialment publicades en el periòdic Cultura Libertaria de Vitòria.


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: Relligant títols\nPiqué es va multiplicar contra el Sevilla, tancant una gran temporada! Foto: Reuters\nEl Barça va guanyar la seva 28a Copa del Rei de la mateixa manera que va certificar, dies enrere, la seva 24a Lliga: lluitant fins al final!\nLa final del Barça va ser èpica amb l'expulsió de Mascherano i la lesió de Suárez, i l'equip va saber resistir amb Gerard Piqué multiplicant-se en defensa, Iniesta dominant el mig del camp i Messi centrant l'atac per tal que el ràpid Alba i l'inspirat Neymar rematessin una treballada victòria contra un Sevilla lluitador. Amb el de la Copa del Rei el Barça tanca la temporada amb 4 títols!\nJa fa anys que el Barça s'ha acostumat (i ens ha acostumat) a guanyar títols a tots els nivells, fins al punt d'esdevenir un dels clubs que més n'ha guanyat els darrers 10 anys: 4 Champions League, 7 lligues espanyoles, 4 Copes del Rei, 5 Supercopes d'Espanya, 3 Supercopes d'Europa, 3 Mundials de Clubs...\nAquesta ha estat una dècada prodigiosa que no sembla tenir aturador, ni tan sols, com s'ha demostrat, una Lliga de Campions d'Europa del Real Madrid, ni "la décima" del 2014 ni la que puguin guanyar aquesta (convulsa) temporada, poden aturar la projecció del Barça.\nÉs cert que la temporada del Barça i del Real Madrid poden ser més o menys brillants en també funció de la brillantor de l'altre, però la temporada passada ja vam veure de quina manera el Barça de Luis Enrique es va sobreposar, i imposar, a una irregular temporada anterior seva, i brillant, amb "la décima", del Real Madrid.\nFaci el que faci el Real Madrid a la final europea la temporada del Barça és de notable, fins i tot notable alt, i sobretot, passi el que passi a la final de la Champions League ningú dubta que el Barça seguirà relligant títols, alguna temporada més d'altres menys, temporada rere temporada...\nJa fa anys que el Barça ens ha acostumat a guanyar títols i diuen que fins i tot ha canviat el caràcter dels culers, enterrant el patidor pessimista i fent florir el que gaudeix amb els triomfs i perdona (i fins i tot sopa amb) les derrotes.\nEm preocupa més quan en comptes de comptar els títols guanyats descomptem els que no guanyem, com si el més normal fos que el Barça ho guanyés tot, com si el més normal fos que el Real Madrid ho hagués de guanyar tot, fins i tot, sobretot, la propera final de la Lliga de Campions d'Europa!\nNo, jo no espero que el Barça ho guanyi tot, prou em conformo que vagi relligant títols, algunes temporades més d'altres menys, que no és poc!\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 24.5.16\nEtiquetes: 2016, barça, esports, futbol, gerard piqué, luis enrique, real madrid


PARC D’ATRACCIONS COQUI | Viu La Festa - Fires i Festes Majors a Catalunya\nPARC D’ATRACCIONS COQUI\nLloc: Avinguda d'Espanya, 2 17200 Palafrugell\nFoto: COQUI PARC\nEl Parc d’Atraccions COQUI us farà passar una bona estona als menuts i fins i tot els més grans. COQUI ofereix tota mena d’atraccions i zones d’esbarjo per fer que les vacances siguin un record fantàstic per a la família i els amics. Al costat de Palafrugell teniu assegurada la diversió. També podeu gaudir de la nostra pizzeria per berenar i sopar.\nDes de Coqui li oferim la màxima qualitat i diversió en les nostres atraccions. Disposem dels millors serveis i personal per a que els seus fills es trobin com a casa amb l’avantatge de la màxima diversió.


octubre de 2018 – ACTIVITATS\nEl passat mes de juny, els darrers dies d’escola, els alumnes del cicle d’habilitats comunicatives i sensorials, van fer la festa de l’aigua per tal d’apaivagar la calor que feia.\nEns ho vam passar super bé remullant-nos els uns als altres!!!\nAuthor ALBERT CORTES TEIXIDOPosted on 10 d'octubre de 2018 Leave a comment on FESTA DE L’AIGUA\nEl passat dijous 14 de Juny vam realitzar l’activitat del conte sensorial, en la que diverses aules van poder assistir a l’aula snoezelen del centre per tal de gaudir d’un conte sensorial i vivenciat en la que es requeria la participació dels assistents i en la que ens vam poder posar en la pell d’uns pirates que vivien l’aventura de cercar un tresor, passant per nombrosos obstacles.\nVa ser una activitat d’allò més divertida.\nAuthor ALBERT CORTES TEIXIDOPosted on 10 d'octubre de 2018 10 d'octubre de 2018 Leave a comment on CONTE SENSORIAL\nEl passat divendres 22 de Juny , per acomiadar el curs escolar, els alumnes d’Aprenentatges 1 ens van representar el conte del Patufet que havien treballat al llarg del curs escolar.\nVa ser una funció molt divertida de la que vam gaudir tant els alumnes com els professionals.\nAuthor ALBERT CORTES TEIXIDOPosted on 5 d'octubre de 2018 Leave a comment on CONTE DEL PATUFET\nEl passat dissabte 9 de Juny alguns alumnes de les aules de Formació Laboral van participar en el campionat territorial de Futbol Sala, en el que hi van posar moltes ganes i molta il·lusió, i on vam fer força amics.\nAuthor ALBERT CORTES TEIXIDOPosted on 5 d'octubre de 2018 5 d'octubre de 2018 Leave a comment on CAMPIONAT TERRITORIAL FUTBOL SALA\nVISITEM UNA EXPOSICIÓ A L’IEI\nEls grups de Formació laboral de l’escola es van desplaçar a l’Institut d’Estudis Ilerdencs ( IEI) a la Caparrella per veure una exposició de fotografies i màquines de fotos antigues.\nVam veure coses molt curioses.\nAuthor ALBERT CORTES TEIXIDOPosted on 5 d'octubre de 2018 Leave a comment on VISITEM UNA EXPOSICIÓ A L’IEI


Guardamar de la Safor presenta el Dolphin 1 aparell salvavides a control remot - Diari Serpis\nGuardamar de la Safor presenta el Dolphin 1 aparell salvavides a control remot\nLa Platja de Guardamar de la Safor ha sigut el lloc elegit per fer la presentació, per primera vegada a Espanya, del Dholpin 1. A l’acte han estat representats membres de l’empresa, de Creu Roja i membres de l’Ajuntament de Guardamar de la Safor.\nEl Dolphin 1 Smart Lifebuoy és un aparell que es pot controlar de forma remota. Es fa arribar a un banyista amb problemes i portar-los amb tota seguretat a la platja. El Dolphin està dissenyat per facilitar el seu ús.\nEl Dolphin 1 actua quan es veu a un banyista en perill. Es dirigeix a la víctima de manera remota. Després que el banyista agafe el dispositiu, es pot traure amb tota seguretat per a ell i per al vigilant, ja que és el Dolphin qui fa la tasca de portar-lo.\nS’ha dotat d’un brillant casc taronja que facilita la seua navegació, ja que fa que siga visible a gran distància. El seu disseny ha tingut en compte la seguretat total, per això té un para-xocs frontal suau i les hèlices tancades. El Dolphin 1 també és adequat per a mars braves, ja que disposa de un sistema per retornar a la seua forma si és bolcat per onades.\nDes de l’Ajuntament de Guardamar de la Safor han assenyalat que “La nostra platja ha sigut elegida per l’empresa MLC CONSULTING per presentar el primer salvavides a control remot a l’Estat Espanyol. La demostració ha sigut realitzada per Creu Roja. En ella s’ha pogut constatar la facilitat i la millora de gestió en cas de perill d’ofegaments. Una passa més per a millorar la gestió dels socorristes i com no en la nostra integritat física a les platges”.\nGuardamar de la Safor Dolphin 1\nArticle anteriorOliva porta les obres de la reurbanització de l’entorn de l’Escoleta El Caragol a bon ritme\nArticle següentMalauradament mor ofegada una dona de 82 anys a la platja de Gandia


Antoni Rovira Pallarès, mestre del CENU | Articles de Josep Alomà Sanabras\nAntoni Rovira fou mestre i cap de la Secció Administrativa de Primer Ensenyament de Tarragona. Militant del Sindicat Únic de l’Ensenyança i Professions Liberals de la CNT de Tarragona, presidit per Alomà. Col·laborador del setmanari Camí, òrgan del SUEPL de Tarragona – Secció Magisteri. Participà en la implantació del Consell de l’Escola Nova Unificada presidit pel pedagog Joan Puig Elias (líder de la FAI i president del Sindicat de Professions Liberals de la CNT) i dirigit al Tarragonès per Josep Alomà.\nEl CENU conseguí superar l’enorme dèficit d’escoles present fins al 1936 i integrar tots els nens de Catalunya en un model pedagògic humanista, avançat, gratuït, que respecta la personalitat del nen i que introduïa per primer cop en dos segles el català com a llengua vehicular.\nFotografia i resum del perfil biogràfic publicats a La Idea, negre sobre blanc. Articles de Josep Alomà (Arola Editors, 2012). Font de la imatge: Centro Documental de la Memoria Histórica (Salamanca) / Arxiu Nacional de Catalunya (Sant Cugat del Vallès).


Massatge Relaxant a Mataró - Porta del Cel - taniaescala.com\nA la primavera el cos necessita eliminar totes les toxines acumulades durant l’estiu. Per aquest motiu la medicina Ayurveda recomana una neteja profunda anomenada Panchakarma.\nPer tal d’animar-te a cuidar el teu cos i la teva salut et presentem aquesta oferta de tornada a la rutina!\nTarifes de les sessions de Massatge relaxant Porta del Cel


El projecte Ecorkwaste rep la visita de l'Assessora de la CE - ECORKWASTE\nEl primer dia es va realitzar una visita a les instal·lacions de Codorníu a Sant Sadurní d'Anoia per visitar i conèixer els resultats preliminars de la prova pilot de l'aiguamoll construït al celler per tractar les aigües residuals del procés de producció.\nA continuació tot el grup es va traslladar a Manresa per visitar i conèixer de prop la planta de gasificació ubicada al Centre Tecnològic Manresa (CTM).\nAquest mateix dia va tenir lloc una reunió en la qual els diferents socis del projecte van presentar informació tècnica sobre les operacions i avaluacions tant a l'aiguamoll com a la planta de gasificació, així com les accions de difusió que s'estan duent a terme i el seguiment de l'impacte del projecte.\nLa visita de l'assessora va finalitzar al dia següent després d'una sessió en la qual es van compartir amb ella els detalls administratius del projecte i se li van aportar els documents necessaris per al seguiment i avaluació del projecte per part del Programa Life+.


El Peix: Efectes secundaris d'una jaqueta\nEfectes secundaris d'una jaqueta\nEstic fart de la botiga on em van vendre la jaqueta però això no té res a veure que la jaqueta no fos del meu gust. Vaig dir-me a mi mateix: —Si pogués tornar enrere i no haver-la comprat. Però no podia tornar enrere. Què faria si tornava enrere? Ningú pot. Cal continuar endavant, sempre endavant, encara que el camí sigui incert i misteriós—. I vaig anar a la botiga i la vaig canviar per unes sabatilles esportives que les anteriors que tenia s'havien fet malbé.\nFa uns anys em van deixar un llibre i amb el llibre venien tot de notes que havia escrit la persona que me'l va deixar. Enlloc de tornar-les me les vaig quedar i les vaig guardar com un tresor. Soc un lladre. Dos o tres anys més tard van ser descobertes per una persona que no les hauria d'haver trobat i jo, despistat, feia temps que les havia oblidat. Quan me les va ensenyar tota enfadada vaig necessitar una estona per recordar què coi eren aquells petits papers. Li vaig dir que eren unes notes que havia de tornar, que formaven part d'un llibre que m'havien deixat feia temps però no s'ho va creure. Vaig tornar a guardar les notes, ara en un nou espai encara més difícil de trobar, i me'n vaig oblidar.\nL'afer de la jaqueta em va portar a plantejar si al pis i, en definitiva, a la meva vida tenia objectes que em sobraven. He llençat una muntanya de sabates gastades, els peixos tenim sabates, per sortir a la nit i fer paxip-patxap. He llençat llibres, sí, llibres d'edicions nefastes o que la seva millor funció abans de ser llegits és ser reciclats. He llençat piles de llibretes gastades i de papers vells. He preparat bosses i bosses de roba que no em posava i no tenia sentit seguir guardant que donaré a una organització que en podrà fer millor ús. He llençat material de cuina vell que no feia cap mena de servei. He llençat gairebé tot els elements decoratius que tenia guardats en caixes. He llençat material electrònic que ja no funcionava. I he llençat moltes caixes de fusta i de cartó, motxilles i maletes foradades i fins i tot fotografies i records que tenia amagats i oblidats dins de calaixos. I seguiré llençant o donant objectes fins a quedar-me amb només l'imprescindible.\nI fent tota aquesta neteja vaig trobar-me les notes. Les he tornat a llegir diverses vegades. Les notes són només una recopilació de les millors frases del llibre que, com era d'esperar, ni tan sols recordo el nom.\nAquestes notes deuen tenir alguna cosa "imprescindible" per no voler desfer-te'n d'elles !.... misteri de peix ;)\n2 de novembre de 2019, a les 20:50\nCosta creure que un peix fos més apanyat que la resta de la gent... Jo encara tinc un portàtil vell al qual he de donar-li un altre ús i 2 tablets espatllats que fins i tot si no trobés peces de recanvi no es poden llençar sense més. Ara bé, m'he promés no comprar més sabates fins que acabi buidant una mica la caixa de sabates, ni més jaquetes ni roba no-tècnica que en tinc prou. Estic fins i tot intentant gastar-me la col·lecció de perfums que en el fons no té sentit que la tingui, cada matí surto corrent, comptant els segons que no tinc, allò de trobar el temps per posar-se perfums s'ha tornat un luxe. Tinc molta merda acumulada al pis, a d'altres els semblaria que només tinc 4 coses però jo sé que tinc molta, i que no la puc llençar tota perquè llavors el pis em semblaria buid i llavors en sobraria jo.\nUn bon resum d'un llibre més val guardar-lo. Si pots canviar-les a format electrònic millor, llavors els papers els podràs llençar i et deixaries de preocupar dins quin calaix els vas oblidar la última vegada que els vas llegir. Ara bé, si l'escriptura mateixa té un valor intrínsec tens un problema. I no el podràs amagar.\n2 de novembre de 2019, a les 22:39\nartur, suposo que sí, tot i que no tinc encara clar què és. Hi he pensat molt, i encara hi pensaré una mica més.\nNoName, si no ho fas servir per què ho tens? No és millor donar-ho? Jo he optat per llençar tot allò que era vell o espatllat i donar el que encara era aprofitable. Les notes les guardaré, amagades, un temps més. La gràcia d'aquestes notes també és trobar-les per casualitat, diria. Potser la propera vegada que surtin a la llum les tornaré o les llençaré definitivament.\n3 de novembre de 2019, a les 22:56


El govern espanyol es gasta 600.000 euros en la decoració d'ambaixades\nBarcelona. Dilluns, 4 de març de 2019\nEl govern espanyol destina 600.000 euros anuals per adquirir obres d'art i realitzar treballs conceptuals i abstractes per les seves ambaixades a l'exterior. Durant els darrers mesos, el Ministeri d'Exteriors ha pagat 17.000 euros de diners públics per adquirir una tela per l'ambaixada de Rabat i 12.100 euros per una altra peça d'art, assegura El Confidencial.\nL'encarregat d'escollir les obres d'art és Jesús María Castaño, un consultor extern que s'encarrega de la selecció d'obres per les seus i oficines exteriors del govern espanyol. El digital explica que la decisió d'externalitzar el servei no ha agradat a molts sectors que, de la mateixa manera, han qüestionat el gust de Castaño. De fet, aquests sectors subratllen que Castaño s'ha escollit a dit i que la seva entrada ha suposat que s'hagi apartat "una funcionaria que portava 19 anys fent la seva feina".\nEl Confidencial ha contactat amb Jesús María Castaño i aquest els ha assegurat que totes les seves adquisicions són "transparents i públiques". "Això no té res a veure amb amiguismes", afegeix Castaño. El 2018 Exteriors va gastar 574.000 euros en obres d'art i 11.738 en els marcs d'aquestes obres. A més, aquest 2019 ja s'han adquirit 20 peces noves.\nPer la seva part, des del ministeri recorden que gestionen més de 500 edificis en tot el món, i que més enllà del propòsit decoratiu tenen la missió de promocionar l'art espanyol a tot el món.\neleccions europees Borrell, sobre Piqué: "Hi ha futbolistes que en saben molt, de dret" El Nacional\nELECCIONS MUNICIPALS Borrell: "El mur més sòlid contra l'independentisme són els socialistes" El Nacional


Abelove, Joan. (Person) - Dover Public Library\nThe Resource Abelove, Joan.\n1 Items by the Person Abelove, Joan.\nContext of Abelove, Joan.\n
 Data from Abelove, Joan. - Dover Public Library
\nData Citation of the Person Abelove, Joan.


RCDE by Master Futbol » RCDE Escoles\nESCOLA DE TECNIFICACIÓ RCD ESPANYOL DE BARCELONA – CALONGE – SANT ANTONI\nDes de el 06 de septembre de 2021\nCLASES ONLINE ESCOLA DE TECNIFICACIÓ RCD ESPANYOL DE BARCELONA CSA\nL’Escola RCDE Calonge – Sant Antoni té com a gran objectiu buscar l’excel·lència a l’hora de formar els nens com a futbolistes i com a persones, mitjançant la nostra Escola de Tecnificació. Volem donar l’oportunitat als jugadors que juguin a altres equips que puguin alternar el club on juga, amb estades de millora individual a l’Escola.\nFomentar els valors de l’RCD Espanyol és un dels objectius d’aquesta escola. Dins de les nostres activitats estan les de millora i perfeccionament de la tècnica, campus intensius en Nadal, Setmana Santa i estiu, així com també la possibilitat de cursos de formació per a tècnics esportius en futbol, tant en el vessant reglada com actualització de coneixements. En definitiva, una escola de transmissió de valors i sentiments periquitos, basats en el treball de pedrera, sent un centre global tant en la formació de jugadors com d’entrenadors i tècnics esportius.\nCada entrenador té un màxim de 10 alumnes. Treballem els continguts fonamentals i específics del futbol base a totes les edats i etapes de formació del jugador. Els entrenadors han de poder veure el nivell de cada alumne i repartir minuts de forma equitativa. Fem una formació continuada dels nostres entrenadors.\nEls entrenaments són tots en permanent contacte amb la pilota, i mitjançant un peculiar sistema de rotacions, aprofitem al màxim els espais, optimitzant el mateix amb els exercicis adequats a cada objectiu a assolir.\nEls/Les jugadors/es combinen la seva activitat a l’escola amb el seu equip federat.\nHoraris: dilluns i dimarts de 18:30h a 20:30h (dos torns, amb grups reduïts)\nInstal·lacions: Camps de Futbol de Calonge i Sant Antoni\nCorreo electrònic: info@rcdemasterfutbol.com\n– Director de l’Escola Calonge Sant Antoni: Josep Maria Guzman\n– Coordinador i responsable de Metodologia: Mario Fernandez\nQuan l’activitat de l’Escola RCDE s’atura per les vacances d’estiu, donem pas al nostre Campus de Futbol, amb la col·laboració del personal de l’escola i del futbol base.\nFomentar els valors de l’RCD Espanyol és un dels objectius d’aquesta escola. Dins de les nostres activitats estan les de millora i perfeccionament de la tècnica, campus intensius en Nadal, Setmana Santa i estiu, així com també la possibilitat de cursos de formació per a tècnics esportius en futbol, tant en el vessant reglada com actualització de coneixements.\nEn definitiva, una escola de transmissió de valors i sentiments periquitos, basats en el treball de pedrera, sent un centre global tant en la formació de jugadors com d’entrenadors i tècnics esportius.


Federació d'Ateneus de Catalunya: Associacionisme i perspectiva de gènere - Social.cat\nAssociacionisme i perspectiva de gènere\nDivendres, 1 de març de 2019 | 08:30 h\nActualment veiem com cada vegada més col·lectius, entitats i associacions, siguin de caire cultural, social o polític, tenen presents en les seves respectives agendes objectius entorn a les qüestions de gènere i els feminismes. El perquè de plantejar aquests objectius en els espais de participació comença tot just ara a tenir-se clar, després de molts anys d'assenyalar el caràcter patriarcal que ha regit, i regeix encara malauradament, les formes de funcionament i organització d'entitats i col·lectius.\nPartim d'una història que ha deixat fora del món públic a les dones, però ara que sembla que existeix certa intencionalitat per revertir aquesta situació, cal que deixem per assumit el què i passem a abordar el com. En aquest sentit, ha de ser una responsabilitat per part de les associacions culturals, els ateneus i altres entitats que generen xarxes entre persones, que el fet de proclamar que es tenen en compte les dones vagi més enllà de titulars i presentacions estètiques i es materialitzi en el funcionament i en què es genera des d'aquests espais. Una implicació real en aquest sentit, doncs, ha de comportar canvis i replantejaments profunds en les estructures i estratègies de les entitats que assumeixin aquesta responsabilitat.\nUn dels passos més importants a tenir en compte és la d'incorporar la perspectiva de gènere de forma transversal dintre de les entitats. És a dir, que es tingui en compte en tots i cada un dels aspectes del nostre dia a dia, des del pensar de l'estructura organitzativa fins a les activitats i agendes que duem a terme, passant per esdeveniments o actes concrets. Però malgrat que aquest factor sigui imprescindible, serà contradictori si la presència de dones en les xarxes d'actuació o càrrecs és notablement més baixa i, a banda de ser més baixa, quan hi som les dones tendim a quedar relegades quasi exclusivament a tasques tradicionalment relacionades amb la cura del col·lectiu i la feminitat.\nLa presència de més dones a les entitats és directament proporcional a fer de l'entitat un espai més feminista? De fet no, però sí que és una qüestió de mínims i ens assegura una base de legitimitat per poder construir qualsevol entitat, del caire que sigui, com a una entitat que tingui pràctiques i formes de generar amb perspectiva de gènere o més properes als feminismes. Si volem assegurar la democràcia interna a les nostres entitats i associacions, les dones hi hem de ser i incorporar la perspectiva de gènere és imprescindible.\nAlgunes de les accions i decisions que es poden dur a terme per començar a caminar en aquesta direcció són mesures de paritat orgànica. És a dir, que les entitats, col·lectius o associacions comptin amb suficients dones en els seus equips, tant tècnics com de representació, com per assegurar una legitimitat a l'hora de fer feina amb perspectiva de gènere. Malgrat que una decisió així no asseguri incloure perspectiva feminista de facto, ajuda a pal·liar la tendència estructural que relega a les dones a segones files o a tasques de sosteniment, com esmentava anteriorment. També en són exemple qüestions com promoure programació que es vinculi amb la conscienciació i formació respecte d'aquests temes, formar als equips en aquesta matèria de la forma més àmplia possible per desenvolupar les eines que siguin necessàries (tècniques i/o estratègiques), així com detectar i corregir aquells enfocaments que invisibilitzin o perpetuïn certs estereotips.


Deu embarcacions per protegir la posidònia - MÉS per Mallorca\nDeu embarcacions per protegir la posidònia\nL’operatiu desplegarà deu embarcacions arreu de les Illes Balears, que vigilaran més de 68.000 ha marines\nAquesta setmana ha entrat en funcionament el servei de control de fondeig i vigilància sobre posidònia que la Conselleria de Medi Ambient, Agricultura i Pesca ha reforçat i ampliat, enguany, per a totes les Illes, i que finalitzarà dia 30 de setembre. Així, el Parc Natural de ses Salines d’Eivissa i Formentera compta amb sis embarcacions, incrementant la superfície de vigilància i el número d’efectius respecte de l’any passat, ja que s’hi inclouen els Llocs d’Importància Comunitària (LIC) de cala Saona per l’oest i els des Caló per l’est passant de dos a sis barques. A Mallorca hi ha tres embarcacions: una d’elles cobreix des des Trenc fins al cap de ses Salines, una segona vigila la part sud de la badia d’Alcúdia fins al cap des Freu i la tercera fa feina entre la badia de Pollença i la part nord de la badia d’Alcúdia. Mentrestant, Menorca compta amb una embarcació. En total, deu embarcacions per a la vigilància de la posidònia, que s’afegeixen a les sis de gestió del fondeig amb boies, que vigilaran més de 68.000 ha marines.\nEls serveis que s’executaran dins la mar se centraran principalment en l’assistència al fondeig per a embarcacions de grans eslores a zones arenoses, principalment a embarcacions d’entre 15 i 110 m, per evitar qualsevol afecció sobre la posidònia. A més, es proporcionarà informació sobre la planta, motiu pel qual s’han elaborat fulletons informatius.\nEls ocupants de les embarcacions també podran avisar els agents de l’autoritat, la Guàrdia Civil o els agents de Medi Ambient, en el cas que es produeixin irregularitats que puguin derivar de fondejos no permesos, vessaments de líquids o residus, entre d’altres, que poden malmetre els hàbitats i les espècies de l’ecosistema marí. També s’ocuparan d’informar sobre la resta de normatives específica relacionades amb la protecció del medi natural, com distàncies de seguretat a la costa, sorolls i festes no permeses.\nLa posidònia és una planta vital per a la mar Mediterrània, ja que és un refugi per a la fauna marina, purifica l’aigua, és creadora de sorra, actua com a embornal de CO2 i genera una veritable passió per als amants de la mar.\nMÉS per Palma se suma amb aquesta ruta cultural als actes organitzats per commemorar els 25 anys (...)\nMÉS impulsa una campanya de solidaritat cap als presos polítics catalans\nMÉS per Mallorca ha encetat una campanya en suport als presos polítics catalans. La presentació (...)\nCampomar: "És incongruent que articles bàsics d’higiene íntima femenina tenguin el mateix IVA que el caviar"\nMÉS per Mallorca reclama a l’Estat espanyol que compreses, les copes menstruals, els tampons i (...)


Altitud extrem - Activitats Turístiques Cerdanya\nEl nostre objectiu es apropar la natura mitjançant les activitats al ciutadà i al turista, millorant el coneixement, el respecte i la protecció dels espais naturals de muntanya, sense oblidar la importància de la seguretat.\nRealitzem sortides i formació en Senderisme-Trekking, escalada, decens de barrancs, espeleologia, BTT i eBIKE, rutes de natura, ascensio a cims emblemàtics, raquetes de neu, esquí de muntanya, alpinisme, escalada en gel….\nDe la iniciació al perfeccionament, de 1 dia a 15 dies, del pirineu a la resta del mon. Especialistes en formació en seguretat en terreny d’allaus.\nCircuits de jocs i tirolines a partir de 3 anys. Circuits verd, Blau, Vermell i Negre que us faràn estar de mitja hora fins a 2 hores penjats dels arbres.\nEs poden complementar les activitats amb les de TS Aventura (inflables, trampoelastics, llits elastics, segway, tir amb arc, segway…)\nActivitats d’aventura i oci per a tota la familia.\nInflables fixes o de lloguer, rutes en segway a La Molina, Puigcerdà o allà on ens ho demaneu, tir amb arc, tramoelastics, llits elastics, curses d’orientació, activitats de team building i molt més.\nContacta amb Altitud Extrem per fer una reserva o demanar més informació


Isehara - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n35° 24′ 10″ N, 139° 18′ 54″ E / 35.4028°N,139.315°E / 35.4028; 139.315\nŌyama (en) , Naruse (en) , Ōta (en) , Takabeya (en) , Hibita (en) i Okazaki (en)\n1r març 1971\nIsehara (伊勢原市, , Isehara-shi?) és una ciutat i municipi de la prefectura de Kanagawa, a la regió de Kanto, Japó. Segons dades de 2015, la ciutat té una població estimada de 99.539 habitants, i una densitat de població de 1.792 habitants per km². L'àrea total d'Isehara és de 55,52 km².[cal citació]\nEl municipi d'Isehara està situat en la zona muntanyosa del centre de la prefectura de Kanagawa. Una gran part de la ciutat es troba dins del Parc Quasinacional de Tanzawa-Ōyama. El terme municipal d'Isehara limita amb els d'Atsugi al nord; amb Hiratsuka al sud i amb Hadano a l'oest.\nL'àrea de l'actual Isehara estava formada per diversos shōens grans de la província de Sagami durant el període Kamakura. Durant el període Edo, passà a formar part del domini d'Odawara, tot i que grans porcions del terreny eren tenryōs controlats pel shogun Edo a través de hatamotos.\nDesprés de la restauració Meiji, l'àrea passà a formar part del districte d'Ōsumi, i esdevingué el poble d'Isehara l'1 d'abril de 1889. El 26 de març de 1896, el districte d'Ōsumi i el districte de Yurugi es van fusionar per formar el districte de Naka. El poble comença a experimentar un creixement ràpid després de la inauguració de l'estació d'Isehara en la línia d'Odakyu Electric Railway l'1 d'abril de 1929. El 21 de desembre de 1954, el poble va expandir-se mitjançant la fusió del poble veí d'Oyama i tres viles més. L'àrea d'Isehara va expandir-se encara més el 30 de setembre de 1956 a l'annexar una porció de la vila veïna d'Okazaki. Isehara esdevingué ciutat l'1 de març de 1971.\nND ND ND ND 26.984 43.751 70.052\n89.567 99.544 101.052 102.073 - - -\nIsehara és una ciutat dormitori per Yokohama i Tòquio. Acull també la seu i diverses plantes d'Amada Co, una companyia que manufactura eines de maquinària, així com de Maru-Chan, un fàbrica de fideus instantanis.\n- Chino, Nagano, Japó, des del 21 de gener de 1986\n- La Mirada, Califòrnia, EUA, des del 21 de setembre de 1981\n↑ 3,0 3,1 «市の紹介 (Introducció a la ciutat)» (en japonès). Ajuntament d'Isehara. [Consulta: 11 març 2016].\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Isehara\nPàgina web de l'ajuntament d'Isehara (japonès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Isehara&oldid=25089947»


Conflicte del Sàhara Occidental - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEl conflicte del Sahara Occidental és un conflicte en curs entre el poble sahrauí i el Front Polisario contra el Regne del Marroc. El conflicte és la continuació de la insurrecció del Polisario contra les forces colonials espanyoles en 1973 i 1975 i la posterior Guerra del Sahara Occidental entre el Polisario i el Marroc (1975-1991).\nDes de l'alto el foc del 1991, el conflicte hat estat dominat per campanyes civils desarmades del Front Polisario i els Territoris Alliberats de la República Àrab Sahrauí Democràtica, per obtenir una independència plenament reconeguda de tot el territori del Sàhara Occidental.\nEl conflicte es va intensificar després de la retirada d' Espanya del Sahara espanyol, de conformitat amb els Acords de Madrid. Des de 1975, el Front Polisario, amb el suport d'Algèria, va lliurar una guerra de setze anys per la independència contra Mauritània i el Marroc. Al febrer de 1976, el Front Polisario va declarar la creació de la República Àrab Sahrauí Democràtica, que no va ser admesa a les Nacions Unides, però va obtenir un reconeixement limitat per part d'altres països.\nDesprés de l'annexió del Sàhara Occidental pel Marroc i Mauritània el 1976 i la declaració d'independència del Front Polisario, l'ONU va abordar el conflicte mitjançant una resolució que reafirma el dret del poble sahrauí a la lliure determinació. El 1977, França va intervenir una vegada que el conflicte va arribar al seu punt màxim. El 1979, Mauritània es va retirar del conflicte i els territoris, el que va portar a un estancament durant la major part de la dècada de 1980.\nDesprés de diversos compromisos, entre 1989 i 1991, es va assolir un acord d'alto a el foc entre el Front Polisario i el govern marroquí. En aquell moment, la major part del Sàhara Occidental romania sota control marroquí, mentre que el Polisario controlaria aproximadament el 20% del territori en qualitat de la República Àrab Sahrauí Democràtica, amb bosses de control addicionals en els campaments de refugiats sahrauís al llarg de la frontera amb Algèria. Fins els enfrontaments del 2020, les fronteres han romàs en gran part inalterades.\nTot i les múltiples iniciatives de pau durant la dècada de 1990 i principis dels 2000, el conflicte va ressorgir amb la Intifada de la Independència el 2005; una sèrie de disturbis, manifestacions i motins, que van esclatar al maig de 2005, a parts controlades pel Marroc al Sàhara Occidental, i van durar fins a novembre d'aquell mateix any.\nMapa del mur marroquí en el Sahara Occidental, construït en diverses etapes. el Marroc controla l'oest i el Polisario, les àrees de l'est i el sud (groc); al llarg de la línia d'alt al foc (1991).\nA finals de 2010, es van reprendre les protestes en el camp de refugiats de Gdeim Izik al Sàhara Occidental. Encara que les protestes van ser inicialment pacífiques, més tard es van caracteritzar per enfrontaments entre civils i forces de seguretat, el que va resultar en dotzenes de baixes en ambdós costats. Una altra sèrie de protestes començarien el 26 de febrer de 2011, com a reacció a el fracàs de la policia per evitar el saqueig antisaharaui a la ciutat de Dajla; aquestes protestes eren part de la Primavera Àrab i prompte s'estendrien per tot el territori. Encara que les manifestacions esporàdiques van continuar en gran manera, el moviment disminuiria cap a maig de 2011.\nFins a la data, gran part de l'Sàhara Occidental està controlat pel govern marroquí, que l'anomena Províncies Meridionals, mentre que al voltant del 20% al 25% del territori de l'Sàhara Occidental continua sent controlat per la República Àrab Sahrauí Democràtica, un estat amb reconeixement internacional limitat. La qüestió del reconeixement mutu, l'establiment d'un possible estat sahrauí i la gran quantitat de refugiats sahrauís desplaçats pel conflicte es troben entre els principals problemes del procés de pau.\nEl 14 de novembre de 2020, Brahim Gali, president de la República Àrab Saharauí Democràtica (RASD), va anunciar que consideraven trencat l’alto el foc amb el Marroc de 1991 i va declarar l’estat de guerra després dels moviments de l’exèrcit marroquí dels dies anteriors, que s'havia desplegat a Guerguerat, a l’extrem sud de la RASD, per acabar amb la protesta pacífica que mantenien des de feia tres setmanes manifestants sahrauís del Front Polisario. Els manifestants exigien el tancament del pas fronterer de Guerguerat, il·legal segons el Front Polisario, i que l’ONU complís amb el compromís de 1988 de fer un referèndum d’autodeterminació per al Sàhara Occidental. Aquests fets van desembocar en nous enfrontaments armats entre el Front Polisario i l'exèrcit del Marroc.\n2.1 Territori de creença musulmana\n2.2 Primeres expedicions europees\n2.3 El Gran Marroc\n2.4 Colònia cobejada\n3 El conflicte i els seus actors\n3.1 L'afer sahrauí\n3.2 Els actors\n4 Debat al voltant de possibles solucions\nEl Sàhara Occidental és un territori situat a l’Àfrica, més concretament a la regió designada tradicionalment com a Magrib.\nDins d’aquest conjunt, el Sàhara Occidental té obertura cap al mar. Més concretament, del costat oest, desemboca just al mar Atlàntic.\nUna situació geogràfica d’aquesta mena el torna un territori privilegiat perquè pot comerciar amb el continent americà, així com amb les Illes Canàries, és a dir, amb la Unió Europea.\nA més d’això, cal comptar amb què la seva ubicació ha estat durant molt de temps el primer passatge en direcció de l’Àsia. Juntament amb el Marroc, tots dos territoris són una zona estratègica per a operacions militars.\nEls principals ports marítims són Dakhla i Al-Aaiun. El primer se situa a la costa sud i el segon a la costa nord a tocar o en camí de les Illes Canàries. El territori es troba connectat a la resta del món mitjançant l’aeroport de Dakhla i Al-Aaiun que deixen operar la companyia francesa de vols Transavia, filial d’Air France.\nPolíticament el Sàhara Occidental es troba envoltat per diversos estats que són reconeguts internacionalment per l’Organització de les Nacions Unides.\nDe la banda oest, fa frontera amb les Illes Canàries, que són propietat del regne d’Espanya. De la banda est, fa frontera al nord amb el Marroc, a l’est amb Algèria i del costat sud-est amb Mauritània.\nEls països de quasi bé tot Àfrica reconeixen el Sàhara Occidental com a estat a banda i autodeterminat però no és reconeguda per l'Organització de les Nacions Unides, ni per Espanya, ni el Marroc, ni França, entre més. Per aquest motiu el Sàhara Occidental està ocupat pel Marroc i només la part oriental del sud manté una independència de facto que li permet mantenir relacions diplomàtiques amb veïns seus com Algèria. En aquesta part del territori s'hi ha proclamat la República Àrab Sahrauí Democràtica.\nAquesta situació ens obliga a parlar de dues capitals de facto com són Dakhlar al sud i Al-Aiun al nord.\nEl territori climàticament es troba en desavantatge. El seu clima és desèrtic, és al tròpic de càncer i el territori es troba al vell mig del Sàhara. L'interès que suscita la RASD és trobar-se amb petroli, fosfat, cuir, or i ferro. Segons que apunta Géopolitis de la televisió pública suïssa, el fosfat de la mina de Bukraa aporta prop de 200 milions de dòlars al Marroc anualment.\nA nivell industrial la costa està nodrida d'una bona zona de pesca. Dins el territori hi ha presència de dromedaris, capris i dàtils, fet que només li permet vendre essencialment peix. Militarment és una zona estratègica i això es demostra pels diversos passatges europeus tot a llarg de la història. És justament a les costes sahrauïnes que hi trobem el Cap Bojador en què els primers portuguesos miraren de trobar una ruta alternativa en direcció a la Xina actual.\nLa llengua oficial és l’àrab i s’hi practica en la seva forma dialectal hassania. El castellà, que és herència de la colonització hispànica del territori, també s’hi parla i és cooficial a la zona de la República Àrab Sahrauí Democràtica.\nEl Sàhara Occidental compta amb pocs recursos naturals i no posseeix suficients precipitacions com per proveir la majoria de les activitats agrícoles. La seva economia se centra en el pasturatge nòmada, la pesca i l'extracció de fosfats, dels quals constitueix el major jaciment del món. La majoria dels aliments per a la població urbana han de ser importats. Tot el comerç i altres activitats econòmiques són controlats pel govern del Marroc. Els ingressos i estàndards de vida es troben substancialment per sota dels del Marroc. Actualment el 9,8% dels saharauïns viuen a la pobresa (contra el 15% a la resta del Marroc).\nMajoritàriament la població és de confessió musulmana. Hi ha una igualtat més important entre homes i dones a nivell jurídic, social i polític que en altres territoris de confessió musulmana. El Sàhara Occidental està habitat per prop de 600.000 habitants a la zona ocupada i per 200.000 més a la zona proclamada independent.\nTerritori de creença musulmana[modifica]\nImperi almoràvit, segles XI-XII.\nA l'Edat Mitjana el territori actual del Sàhara Occidental és envaït per exèrcits musulmans que provenien de Medina. La primera invasió del nord d'Àfrica va ser ordenada per Abdallah inb Sa'd, vora l'any 407, amb prop de 20.000 soldats. Marxaren de Medina a l'actual península aràbiga i continuaren en direcció a Egipte, el passatge pel qual s'uneixen 20.000 soldats.\nL'islam va arribar a la zona al segle viii i va tenir un èxit immediat. La llunyania del califat va facilitar la independència de la regió. Els almoràvits, un grup d'estrictes intèrprets de l'Alcorà, sorgits en aquesta regió, van controlar (1053-1147) el nord d'Àfrica i fins i tot l'al-Àndalus, a l'altre costat de l'estret de Gibraltar.\nLa religió musulmana s'hi practica d'ençà.\nPrimeres expedicions europees[modifica]\nLa primera expedició coneguda d'un europeu al Sàhara Occidental remunta a l'any 1291 de la mà de Ugolino i Vandino Vivaldi al servei de la monarquia portuguesa. Cerquen un camí alternatiu que els permeti arribar a les anomenades aleshores Ínides (Àsia).\nEl català Jaume Ferrer sembla haver continuat la pista però desapareix l'any 1346. Se'l menciona al planisferi de Cresques (1375).\nGil Eanes, en representació d'Enric I el Navegador de Portugal, passa el cap Bojador l'any 1434 i torna per explicar-ho. Entre l'any 1434 i 1446 una cinquantena de caravel·les portugueses atenyen el riu Senegal. Els portuguesos s'instal·len i instauren un primer comerç d'or i esclaus.\nL'any 1449 Juan de Guzman obté de Castella les terres que anava del cap Ghir fins al cap Bojador. La primera expedició castellana ha d'esperar, però, l'any 1476. A l'expedició s'assenten a Santa Cruz de Mar Pequeña però la seva localització actual és desconeguda tot i que les fonts apunten que es trobava davant les Illes Canàries. S'hi desplega exèrcit i miren de posseir doncs el territori sahrauí.\nEl desembarcament de Cristòfor Colom a Amèrica fa que la corona es desentengui del Sàhara Occidental i no és fins a l'any 1499 que tornen les expedicions. Tot començant el segle XVI tribus Draa s'organitzen per fer fora els europeus. L'any 1554 el port de Santa Cruz de Cabo de Aguer portuguès és destruït i el port castellà també. Això fa que portuguesos i castellans resolguin portar el seu negoci més enllà del Senegal tot resseguint les costes.\nFrança s'apodera del territori i tot i que l'abandona aviat, Frederic Guillem I de Brandeburg hi posa peu l'any 1685 per cedir-lo l'any 1717 als holandesos. D'ençà i fins a l'any 1728 francesos i holandesos es disputen el territori.\nEl Gran Marroc[modifica]\nIdea del Gran Marroc\nDesprés de les expedicions europees entre el segle XIII i XVIII, el Sàhara Occidental és pres per la dinastia sadita marroquina i tot seguit per la dels alauites. El territori queda doncs sota domini marroquí de 1541 fins a l'any 1859 on Espanya torna a assetjar-hi amb les tropes.\nDe tota aquesta ocupació que va durar prop de 300 anys el Marroc estima des dels anys cinquanta i seixanta que té dret a tot el territori que va des de Mauritània, part del nord de Mali i l'oest d'Algèria de conformitat amb els processos de descolonització. La tesi recau sobre la idea que el país té dret legítim a posseir el conjunt de territoris que li varen ser arrabassats durant el protectorat francès i l'època de les colonitzacions.\nConcretament contesta els acords colonials del Tractat de Fes. La idea de Gran Marroc la desenvolupa el govern marroquí d'Istiqlal tot seguit a la Guerra de les Arenes.\nArticle principal: Guerra de les Arenes\nLa guerra de les arenes es va produir entre Algèria i Marroc degut a la idea de Gran Marroc. Es va trobar aleshores recursos minerals en zona que el Marroc considera seva. La guerra es declara tot just quan el Marroc accedeix a la independència. Algèria ja havia establert les seves fronteres i les pretensions marroquines constituïen per a Algèria una agressió. Egipte i Cuba entren igualment en guerra i el conflicte se salda amb prop de 600 morts tots dos bàndols confosos i vora 400 presoners tots dos bàndols confosos.\nArticle principal: Àfrica Occidental Espanyola\nMapa de l'antic Sahara espanyol (marró clar) i del Marroc espanyol (marró) i el Marroc francès (verd).\nTot el Gran Marroc és durant el segle xix cobejat per Espanya i França. L'any 1859 a la Guerra d'Àfrica el regne hispànic penetra territori marroquí i imposa anys seguits un acord de pau amb què n'obté un enclavament i més endavant un port. A les acaballes del segle XIX, el sud del Marroc és aleshores zona insubmisa al regne i l'escocès Donald MacKenzie mira d'implantar-hi un port mercant. El canvi de rutes del comerç porten el marxant, el regne del Marroc i Mauritània a disputar-se el sud del país. Espanya intervé llavors per fer-se amb el Río de Oro, és a dir, part de l'actual Sàhara Occidental.\nEl Regne Unit, en defensa de la possessió escocesa, intervé i això catapulta a França, que s'interessa de cop i volta pel Marroc. Les tensions se centren al Cap Jury, regió situada entre el Sàhara Occidental i el Marroc actuals. El Regne Unit vol promoure'n la independència per tal de garantir-se aquest espai com a rereguarda contra el rei del Marroc. El tractat de 1895 estipula que "cap altra potència podrà emetre qualsevulla pretenció sobte els territoris que van des de l'Oeud Draa al Cap Bojador, designats com a Tarfaya".\nNota: l'any 1975 el Marroc presenta a la Cort Internacional de Justícia greuges en relació a aquest acord. Argumenta que és territori marroquí però que els estats colonials europeus varen arrabassar-li sense dret.\nTot acabant el segle XIX, el regne d'Espanya estableix un protectorat a Río de Oro. A la Conferència de Berlín, on els imperis europeus hi disputen el repartiment de l'Àfrica, Espanya no és escoltada i malgrat això, continua garantint les mesures adients per tal que el Sàhara Occidental es trobi en mans d'un protectorat hispànic. El Marroc queda legalment lliure de colonització però de facto és en mans de França. Aquesta signa l'any 1900 un tractat a París amb Espanya amb què es defineixen les fronteres colonials entre Espanya i França sobre territori sahrauí. El Sàhara Occidental és possessió d'Espanya, Mauritània, possessió de França.\nAquest repartiment no agrada a la població sahrauí i mauritana. Per això Maa-el-Ainin es torna en un cap religiós i opositor que mira de provocar revoltes contra el poder colonial francès i hispànic a les acaballes el segle XIX.\nArticle principal: Guerra del Rif\nLa presència colonial no agrada a les poblacions marroquines, sahrauís i mauritanes. Durant la Primera Guerra Mundial els britànics potencien el malestar per tal que s'aixequin contra França i Espanya. D'aquesta situació ja prou conflictiva, s'hi afegeix la guerra i, amb tot, durant l'entre-guerres, les poblacions del Marroc i el Sàhara Occidental es rebel·len contra els invasors.\nLa Guerra del Rif va tenir doble cara. Als Països Catalans, Catalunya es va revoltar contra Espanya atès que no volia participar en una guerra colonial, i Espanya va respondre-hi amb repressió que ha quedat marcada a la història per la Setmana tràgica. Catalunya reclama aleshores, com de fet també ho feia Andorra, l'autodeterminació. A Catalunya es parlava d'autodeterminació i federació ibèrica, a Andorra de vassallatge i república.\nTot i els intents, el Sàhara Occidental va restar en mans hispàniques. El territori manca de ser veritablement explotat. No és fins la Segona Guerra Mundial que el regne hispànic hi millora les infraestructures amb la fi de colonitzar-ne l'interior.\nEl conflicte i els seus actors[modifica]\nDebat al voltant de possibles solucions[modifica]\n↑ 1,0 1,1 Stevenson, Tom. «Inside disputed Western Sahara». Al Jazeera, 10 gener del 2013. [Consulta: 15 novembre 2020].\n↑ Winsor, Morgan. «Morocco Western Sahara Territory Dispute: Sahrawis Growing Restless With Economic Capital At Stake And Little Hope For Solution». International Business Times, 08-10-2015. [Consulta: 15 novembre 2020].\n↑ McNeish, Hannah. «Western Sahara’s struggle for freedom cut off by a wall». Al Jazeera, 5 juny del 2015. [Consulta: 15 novembre 2020].\n↑ «Presidente Brahim Gali anuncia el fin del compromiso con el alto el fuego» (en castellà). [Consulta: 15 novembre 2020].\n↑ 5,0 5,1 5,2 5,3 5,4 Jordi Induráin Pons. Actual Atles de geografia universal. VOX, 2009.\n↑ «Méditerranée orientale : la mer de tous les dangers». Conflits (revista), NW31, Gener-Febrer 2021.\n↑ 7,0 7,1 «Sahara Occidental, Rêve Brisé». RTS, Geopolitis, 24-01-2021.\n↑ (francès) La RASD dans la Force africaine d'alerte Plantilla:Lien archive, TTU, 15 janvier 2009\n↑ «Mapa de les llengües a l'Àfrica». XTEC.\n↑ «¿Qué islam practican los saharauis?». ABC. [Consulta: 16 juny 2004].\n↑ «Jaume Ferrer». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 268-9. ISBN 84-8661702-2.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Conflicte_del_Sàhara_Occidental&oldid=26803159»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 març 2021 a les 00:50.