Mor als 65 anys l'escriptora i periodista Patrícia Gabancho - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nacn 28.11.2017 | 14:49\nL´autora de ´La mateixa pedra´, Patrícia Gabancho ACN\nL'escriptora i periodista Patrícia Gabancho ha mort aquest dimarts als 65 anys en un hospital de Barcelona en no poder superar un càncer, segons han confirmat fonts properes. Gabancho, nascuda Buenos Aires, residia a Catalunya des del 1974, on va arribar amb 22 anys. Des de jove, va mostrar interès per la llengua i la realitat catalana i va col·laborar en nombrosos mitjans catalans, com per exemple el diari 'Ara', 'El País' i 'Nació Digital', a més d'algunes emissores de ràdio i televisió, on també participava en tertúlies. També és autora d'una vintena d'obres relacionades amb la situació política a Catalunya. A més, el 2012 va guanyar el Premi Prudenci Bertrana amb la novel·la 'La néta d´Adam'. D'altra banda, l´any 2014 fou elegida vicepresidenta primera de l´Ateneu Barcelonès, càrrec que va ocupar fins aquest any, sota la presidència de Jordi Casassas.


CAPITOL RECORDS. HOSKYNS, BARNEY. 9783836583138 Casa Tomada LIbros y Café


Tren Castellón de la Plana a Sitges desde 27€ | Billetes & Horarios| Rome2rio\nTrenes desde Castellón de la Plana a Sitges\nDistancia 242.6 km\nEl tren promedio entre Castellón de la Plana y Sitges dura 3h 15m y el tren más rápido dura 2h 42m. Hay por lo menos un tren al día de Castellón de la Plana a Sitges. El tiempo de viaje puede ser más largo los fines de semana y los días festivos; usa el formulario de búsqueda en esta página para buscar una fecha de viaje específica.\nHorarios de Castellón de la Plana a Sitges tren\nTrenes circula Una vez al día entre Castellón de la Plana y Sitges. La salida más temprana es a las 16:49 de la tarde, y la última salida de Castellón de la Plana es a las 18:34, que llega a Sitges a las 21:16. Todos los servicios requieren un traslado, y toman en promedio 3h 15m. Los horarios que se muestran a continuación son para las próximas salidas disponibles.\n16:49 Castellón de la Plana\n18:34 Castellón de la Plana\n¿Quieres saber cómo viajar de Castellón de la Plana a Sitges? Hemos reunido una lista de las preguntas más frecuentes de nuestros usuarios, como por ejemplo: ¿Cuál es el medio de transporte más barato?, ¿Cuál es la opción más rápida?, ¿Cuánto suelen costar los billetes? y muchas más.\n¿Hay un train directo entre Castellón de la Plana y Sitges?\nNo, no hay train directo desde Castellón de la Plana a Sitges. Sin embargo hay servicios con salida desde Castellon y llegada a Sitges pasando por Tarragona y Vilanova I La Geltrú El viaje, incluyendo los transbordos, dura aproximadamente 2h 49m\n¿A cuánta distancia está Castellón de la Plana de Sitges?\nLa distancia entre Castellón de la Plana y Sitges es de 210 km. La distancia por carretera es de 242.6 km.\n¿Dónde tomo el train desde Castellón de la Plana a Sitges?\nCastellón de la Plana a Sitges train servicios operados por Renfe Viajeros, salida desde la estación Castellon.\n¿A dónde llega el tren de Castellón de la Plana a Sitges train?\nCastellón de la Plana a Sitges train servicios operados por Renfe Viajeros, llegan a la estaciónVillanueva Y Geltru\n¿Cómo obtengo un billete en tren desde Castellón de la Plana a Sitges?\nReserva tus billetes de tren en línea con Rome2rio, de Castellón de la Plana a Sitges .\n¿Qué compañías ofrecen servicios entre Castellón de la Plana y Sitges?\nCastellón de la Plana a Sitges Autobús Castellón de la Plana a Sitges\nTren Castellón de la Plana a Benicásim Tren Castellón de la Plana a Logroño Tren Castellón de la Plana a Oropesa del Mar Tren Castellón de la Plana a Santander Tren Castellón de la Plana a Oviedo Tren Castellón de la Plana a Burriana Tren Castellón de la Plana a Cádiz España Tren Castellón de la Plana a Salamanca Castilla y León España Tren Castellón de la Plana a Almería Tren Castellón de la Plana a Burgos Tren Castellón de la Plana a Vigo Tren Castellón de la Plana a Ponferrada Tren Castellón de la Plana a Cáceres Tren Castellón de la Plana a La Coruña Tren Castellón de la Plana a Roncesvalles Madrid España Tren Castellón de la Plana a Santiago de Compostela Tren Castellón de la Plana a Badajoz Tren Castellón de la Plana a Cullera Tren Castellón de la Plana a Madrid Tren Castellón de la Plana a Cubellas Tren Castellón de la Plana a Sevilla Tren Castellón de la Plana a Sant Boi de Llobregat Tren Castellón de la Plana a Luxemburgo Tren Castellón de la Plana a Lila Tren Castellón de la Plana a Bussigny Tren Castellón de la Plana a Torreblanca Tren Castellón de la Plana a Bedford Tren Castellón de la Plana a Holanda Tren Castellón de la Plana a Savona Tren Castellón de la Plana a Algemesí\nTren Madrid a Sitges Tren Igualada a Sitges Tren Bilbao a Sitges Tren Aeropuerto Barcelona BCN a Sitges Tren Tarrasa a Sitges Tren Estación de Camp de Tarragona a Sitges Tren Gerona a Sitges Tren Pamplona a Sitges Tren PortAventura World a Sitges Tren Valencia España a Sitges Tren Sabadell a Sitges Tren Vilasar de Mar a Sitges Tren Alicante a Sitges Tren Estación de Arco de Triunfo a Sitges Tren El Clot a Sitges Tren Cunit a Sitges Tren Estación de Clot Aragón Clot a Sitges Tren Paseo de Gracia a Sitges Tren Martorell a Sitges Tren San Vicente dels Horts a Sitges Tren Estación de Provenza Diagonal a Sitges Tren Olesa de Montserrat a Sitges Tren Estación de Magòria La Campana a Sitges Tren Cornellà de Llobregat a Sitges Tren Irún a Sitges Tren Villanueva y Geltrú a Sitges Tren Distrito de Horta Guinardó a Sitges Tren Monzón a Sitges Tren Catedral de la Santa Cruz y Santa Eulalia de Barcelona a Sitges Tren Verona Italia a Sitges


LA VOLUNTAT DE PODER o ALFRED ADLER | Entresessions\nAlfred Adler (1870-1937) junt amb d’altres psiquiatres com Carl Jung (1875-1961) i Wilheim Stekel (1968-1940) van ser dissidents de l’escola de Sigmund Freud (1856-1939). Cal tenir-ho en compte per comprendre la pluralitat psicoanalítica. Adler partia del criteri que certa funcionalitat de l’organisme podia produir un complex d’inferioritat que era compensat pel domini sobre l’altre. Amb això coincidia amb Nietzsche (1844-1900): la voluntat de potència. “Quant més intens és el sentiment d’inferioritat, tant més s’experimenta la necessitat de controlar i dominar els altres” (Grotjahn M. Historia del psicoanàlisis I. p. 132. Paidos. B.A., 1968)). No és una especulació sinó una realitat clínica verificada i molt humana, malauradament. A més, la psicologia profunda té molt a dir socialment.\nÉs el punt de partença de l’escola de la psicologia individual (no individualista), fundada per Adler. Molt estesa i treballant alhora el sentit social o comunitari. Hem de recordar que els moments en temps d’Adler, la psiquiatria i la medicina no tenien en compte el medi social. Adler va posar en marxa més de una trentena d’institucions clíniques per a infants en certes dificultats físiques. Totes van ser tancades pel feixisme. Tant Freud com Adler eren jueus i van haver d’exiliar-se.\nEvident que caldria parlar-ne molt més d’aquest dissident de Freud com dels altres. El seu punt de vista és de gran actualitat. Cal comprendre que la voluntat de poder o de domini o l’impuls agressiu és un aspecte molt important de l’arquitectura mental de tot ésser humà. Qui està exercint poder de domini, en quin lloc social està i per què? Una anàlisi des d’Adler ens podria ajudar a comprendre moltes actuacions de certes personalitats públiques d’arreu del món.\nPerò cal fer un pas més d’antropologia: Quina voluntat de poder pot i vol exercir tot ésser humà? La situació és des del pare de família fins l’autoritat màxima social. Cal recordar la situació del patriarcat en quasi totes les cultures. A més, totalment vigent encara en el món actual, manifestant-se molt inhumana.\nEn aquesta voluntat de poder, de domini, de compensar certes inferioritats, tenim que les minories són perseguides per poders totalitaris amb fòbia i odi a ser anul·lats i no accepten les diferències: O sou com nosaltres o desapareixereu. La història en va plena i actual. Cal recordar, entre d’altres actualment, els Ouïgours a la Xina o els Rohinyà a Birmània. I la persona lectora en pot saber de moltes d’altres. Ens pot ajudar una cita de Martín Luther King (1929-1968): “Allò preocupant no és la perversitat dels dolents o malvats sinó la indiferència dels bons”. O en terme sociopolític, la manca de resposta de la vera esquerra contra el pensament únic per interessos financers bàsicament per bé que no els únics. A més de la plutocràcia i hi ha l’oligocràcia. Aquests poders no són fàcils de superar perquè toquen l’esglaó primer de la piràmide de Maslow (1908-1970) que són les necessitats bàsiques: menjar, vestir, hàbitat, treball. Sense aquest pack no es pot viure ni sobreviure. I el quòdlibet és: El virus econòmic, matarà més vides que el C.19?\nDoncs bé, Adler ens informa, com he indicat al principi, que per compensar la inferioritat orgànica o el complex d’inferioritat, el qual ens enfronta no únicament amb un mateix sinó amb la comunitat o societat, l’ésser humà s’imposa a l’altre amb força física, força militar, força econòmica o força moral o força emocional i d’altres formes, embolcallant sempre la inferioritat, de la qual en pot ser o no conscient, amb la voluntat de poder, de domini i d’autoafirmació sense commiseració.\nI en aquest nou canvi d’època o en vista d’un nou horitzó, com se situa l’ésser humà en aquest món globalitzat? No oblidem que amb la pandèmia ha aflorat i s’ha manifestat més tota la degradació, depredació, ambició, cobdícia o domini total d’uns cap als altres. Certament cap ésser humà se n’escapa per la senzilla raó que aquests ingredients emocionals formen part de la constitució de l’estructura psíquica. Per altra banda, hem de recordar que no són els únics, també hi ha d’altres ingredients en l’arquitectura psíquica com el d’ajut, suport, col·laboració, cooperació, respecte, estimació i d’altres. Em ve a la memòria el senzill conte de la llegenda dels indis cherokee que explicava un avi a la seva neta, que anava a veure’l, i molt enfadada: Els dos llops. Ingredients constructius en un i els destructius a l’altre. I anava fent una meravellosa descripció que la neta si va veure reflectida. I a la pregunta: Qui guanyarà dels dos llops, avi? I la resposta sàvia de l’ancià d’una cultura índia: A qui tu alimentis. I avui cal afegir l’aprendre a gestionar les energies de l’altre. Emergeix l’afer de l’Ego, que cal clarificar. Un tema molt actual en el món psiquista i popular.\nAdler expressa: ”Els únics individus que realment poden afrontar i superar problemes en la vida són els que mostren en els seus esforços una tendència a enriquir a tots els altres”.\nO la de Stekel: La marca de l’home immadur és que vol morir noblement per una causa, mentre que la marca de l’home madur és que vol viure humilment per una causa”.\nPedapsicogog, psicoanalista i teòleg.\nCategorized: ACPP - actualidad - actualitat - Alfred Adler - Jaume Patuel - poder - psicología - voluntat


Curtmetratge - Estic aquí - Castings de cortometrajes en Barcelona | YateCasting España\nHome» Castings» Curtmetratge - Estic aquí\nCurtmetratge - Estic aquí\nSom un grup d'estudiants de Realització i Producció de l'escola IFP de l'Hospitalet que estem realitzant un curtmetratge com a projecte final. El curt formarà part d'una pel·lícula, juntament amb 3 curtmetratges més (de 15 minuts cada un), la qual tindrà un fil en comú, les desigualtats.\nEl nostre curt tracta d'un nen, Téo, que es troba en un centre de menors. La trama principal es desenvolupa en els 15 minuts que té la Mare per visitar-lo el dia del seu aniversari.\nD'aquesta forma tractarem les desigualtats socials i econòmiques que es produeixen actualment quan els fills son separats de les seves mares i pares, i de com això afecta en el seu desenvolupament.\nPer això requerim 2 actrius:\n-Una mare amb un perfil psicològic neuròtic y desequilibrat, que intenta disimular mitjançant una actitud forta y nerviosa, la cual denota la seva pròpia fragilitat. Aquesta inseguretat es manifesta amb la sutil rivalitat amb la zeladora del centre.\n-Una zeladora, la qual es la principal referent y encarregada d'ocupar-se d'en Téo dins del centre.\nEl càsting es realitzarà el dilluns 19 de Novembre de 18h a 20h a Hospitalet de llobregat.\nEls dies de rodatge seran els dos primers caps de setmana de març (2-3 i 9-10).\nEdad: De 30 a 40 años, Regiones: Barcelona, Datos personales: Sexo: Femenino, Datos físicos: Indiferente, Datos profesionales: Nº de trabajos realizados como modelo o actor: +5, 1-4\nEdad: De 28 a 38 años, Regiones: Barcelona, Datos personales: Sexo: Femenino, Datos físicos: Indiferente, Datos profesionales: Nº de trabajos realizados como modelo o actor: +5, 1-4


Hagnau Vacation Rentals, Apartment Rentals | HomeAway\nHagnau: Apartments, Houses & More\nHagnau Showing 1-50 of 300+\nFerienwohnung 1, 60qm, 2 Schlafzimmer $93\nGreat location in Hagnau $101\n2RaumAppartement, 60qm, 2 Schlafzimmer, max. 4 Personen $155\n1RaumAppartement, 38qm, 1 Schlafzimmer, max. 3 Personen $94\nFerienwohnung 2, 75qm, 2 Schlafzimmer $110\nAppartement, 55qm, 1 Wohn-Schlafraum $81\nFerienwohnung 3, 60qm, 1 Schlafzimmer $73\nFerienwohnung Kramer 2, 80qm View details for price\nHagnau Recent Hagnau Reviews


San JoseSharks0Final528 SOG37 SOGfinal1st2nd3rd3rdsoTCOL000 (0 - 0)0SJS032 (null - null)5PreviewWatchIce TrackerBoxscoreRecapphotos (23)Scoring Summary1st PeriodNONE2nd Period08:25SJS\nStatsColorado Avalanche SkatersNo.PlayerPosGAP+/-PIMSHitsBkSGvATkAFO%PP TOISH TOITOI4J. LilesD000-2010300-1:373:1321:329M. DucheneC000-103201017%0:391:0016:3710K. CumiskeyD000-2010100-2:144:0622:0215M. HendricksL000-1014001100%1:301:129:4716D. TuckerR000002410067%2:220:0015:5018S. YelleC000-101110038%0:004:219:1322S. HannanD0000421301-0:005:1718:5725C. StewartR0000025000-0:440:0014:2326P. StastnyC000002330150%0:521:3915:2327K. QuinceyD0000411200-1:442:5219:3932K. PorterC000-1012112100%0:003:3913:2737R. O'ReillyC000002110140%0:305:1418:2039T. GaliardiL0000211001-0:473:4717:0840M. SvatosR000-1032010-0:560:0011:3444R. WilsonD000-1012100-0:301:1117:1252A. FooteD000-1013101-0:104:4320:1655C. McLeodL000-2513011-1:430:0010:1059B. YipR000-2222010-1:170:3015:20Colorado Avalanche GoaltendersNo.PlayerEVPPSHSaves - ShotsSv%PIMTOI31P. Budaj\n0 - 03 - 40 - 03 - 4.75008:5641C. Anderson\n24 - 275 - 60 - 029 - 33.879051:04San Jose Sharks SkatersNo.PlayerPosGAP+/-PIMSHitsBkSGvATkAFO%PP TOISH TOITOI3D. MurrayD0112003010-0:291:0617:334R. BlakeD0000021110-4:491:1222:178J. PavelskiC101003000064%5:210:4818:1612P. MarleauL112105102150%5:091:5519:1215D. HeatleyL0221000020-5:360:0017:4516D. SetoguchiR0221011020-4:380:0017:0817T. MitchellC0000002010100%0:330:5312:0219J. ThorntonC000001102158%5:130:0318:2621S. NicholC011143301040%0:170:219:1922D. BoyleD0112041210-7:041:0623:0627M. MalhotraC000005012173%3:422:2017:2829R. CloweL01110330120%4:150:1717:1936D. HelminenC10110310100%0:100:009:0839L. CoutureC2022044101100%0:400:2512:1840K. HuskinsD0001011010-0:001:1315:0744M. VlasicD0000012310-1:401:3819:5960J. DemersD0111200011-3:390:4718:2564J. McGinnL0001215000100%0:100:009:12San Jose Sharks GoaltendersNo.PlayerEVPPSHSaves - ShotsSv%PIMTOI20E. Nabokov\n16 - 169 - 93 - 328 - 281.000060:00Official Game ReportsGame SummaryEvent SummaryFaceoff Comparison ReportFaceoff Summary ReportFull Play-by-PlayTOI - AvalancheTOI - SharksRoster ReportShot ReportShift Chartshots by periodPeriodCOLSJS1st2122nd9173rd178Total2837Team StatsCategoryCOLSJSPower Plays0/32/7Hits3729Faceoff Wins2435Giveaways720Takeaways97Blocked Shots188Penalty Minutes178Additional Game FactsOfficialsReferees: Paul Devorski, Steve KozariLinesmen: Shane Heyer, Derek NansenHead CoachesJoe Sacco: (Colorado Avalanche)Todd McLellan: (San Jose Sharks)Colorado Avalanche ScratchesMilan HejdukJohn GrahameRuslan SaleiBrett ClarkBrian FaheyDavid KociRyan StoaKevin MontgomeryPeter MuellerChris DurnoSan Jose Sharks ScratchesJay LeachNiclas WallinJed OrtmeyerBrad StaubitzHenrik Karlsson


La programació dels Teatres de Tarragona ofereix més d’un centenar d’espectacles — Ajuntament de Tarragona\nHoraris de les taquilles Abonaments i descomptes Mesures d'accés (COVID-19) Accés menors de 16 anys Espectacles suspesos Tancament temporal del Teatre Tarragona\nEsteu aquí: Inici › Cultura i festes › Teatre, dansa i música › Teatres de Tarragona › Noticies › La programació dels Teatres de Tarragona ofereix més d’un centenar d’espectacles\nLa programació dels Teatres de Tarragona ofereix més d’un centenar d’espectacles\nLa nova temporada s’allargarà fins al mes de juny de 2020\nEls Teatres de Tarragona acolliran més de 100 espectacles des d’aquest octubre fins al mes de juny de 2020. El mes passat es va donar a conèixer ja la temporada estable del Teatre Tarragona, que compta amb 26 creacions de teatre, dansa, màgia i òpera, i aquest dijous s’han presentat la resta de propostes culturals que conformen tota la programació.\nEntre els noms propis destaca el de Paco Ibáñez, que farà un recorregut per les cançons més representatives de la seva carrera, i Joan Pera amb l’obra N’hi ha que neixen estrellats. Enguany hi tornarà a haver obres per als més petits de casa. Concretament, es faran tres espectacles familiars, entre els quals destaquen el musical Ningú és un zombi i Bitels per a nadons, un homenatge a The Beatles a través de quatre músics i una ballarina.\nLa programació també inclou la 7a Temporada Simfònica de l'Orquestra Simfònica Camera Musicae, que oferirà sis concerts amb músics de primer nivell i que permetrà escoltar des de grans clàssics fins a bandes sonores compostes per John Williams, com són les de les pel·lícules Star Wars, E.T. o Jurassic Park.\n“Tarragona té molt talent i la nostra obligació és que se senti i es conegui”, ha remarcat l’alcalde de Tarragona i conseller de Cultura, Pau Ricomà. “La programació de teatres ens enorgulleix com a ciutat i és un reflex del múscul cultural de Tarragona, una programació que hem fet entre tots: entitats, creatius/ives, actors/es, músics, Ajuntament, etc. Cultura amb majúscules, per una ciutat amb vitalitat”, ha afegit.\nEs consolida l’OFF Km 0, el cicle amb segell de proximitat\nPer segon any, les entitats i produccions locals s’engloben dins del cicle OFF Km0, que va néixer la temporada anterior amb la voluntat de potenciar el talent de proximitat. Un total de 15 propostes molt diverses, que inclouen el concert solidari del cor Barcelona Soul Choir, organitzat per Mans Unides; el 40è aniversari de l’Agrupació Sardanista Tarragona Dansa; els concerts de la Banda Unió Musical de Tarragona, o Els Pastorets, de la Cia. La Golfa i els de la Salle. Una altra iniciativa que també destaca en aquest apartat és la XXV Festival Juvenil de Teatre Grecollatí, adreçat a l’alumnat de llengua i cultura clàssiques.\nLes Joventuts Musicals també oferiran la millor música clàssica a l’abast de tothom amb el cicle Música per a tothom, amb més de vint recitals de música amb intèrprets de reconegut prestigi internacional.\nA banda, un any més es faran diverses funcions emmarcades en el projecte pedagògic Les escoles van al teatre. La programació s’acabarà de completar amb la XXVI edició del Festival Internacional Dixieland i els espectacles del Teatre Magatzem i Sala Trono.\nLa fórmula de temporada única es manté\nLa programació dels Teatres de Tarragona es manté en format de temporada única, de tardor a primavera, que permet conèixer totes les propostes culturals des del seu inici.\nPel que fa a les entrades, també continua la política de contenció de preus i d’oferta d’abonaments i descomptes per apropar el teatre al màxim públic possible.\nEls abonaments per a les obres de teatre són de 6 i 10 espectacles, que permetran gaudir d'un 20 % i 30 % de descompte. També s’han posat a la venda abonaments per a la temporada simfònica de l'OCM, per a 3 i 6 concerts amb un 20 % i 25 % de descompte. També es manté l’opció Last Minute Teatre, que permet adquirir entrades per només 10 € si es compren a taquilla 30 minuts abans de començar l’espectacle.\nLes entrades de tota la temporada ja són a la venda i es poden adquirir les 24 h al web de teatres.tarragona.cat o bé a les taquilles del Teatre Tarragona en l’horari habitual (dimecres d’11 a 13 h i dijous i divendres d’11 a 13 h i de 17 a 19 h; o bé 1 hora abans de cada espectacle al teatre on es faci la funció).\nTota la informació de la temporada la podeu consultar al web teatres.tarragona.cat així com a la TGN Agenda.\nUs podeu descarregar la programació clicant aquí.


Sílvia Riva en el seu nou despatx al Rosaleda. / A.S. (ANA)\nEncampEl ministeri de Cultura i Esports, ubicat a l'hotel Rosaleda, ja té instal·lats una trentena de treballadors, tal com ha indicat la ministra Sílvia Riva. Els primers equips a desplaçar-se fins a Encamp han estat els de la secció d'acció cultural, que ho van fer a inicis de la setmana passada, juntament amb els treballadors de museus, amb els quals comparteixen ubicació. A mitjans de la setmana també van començar a pujar els directors dels serveis i "jo mateixa i Política Lingüística vam arribar el dijous", ha indicat Riva durant la visita a les noves instal·lacions.\nHotel Rosaleda cultura i esports sílvia riva


CIDOB - Turisme: perspectives locals i tendències globals\nDESENVOLUPAMENT SOSTENIBLE - 28/05/2015\nEl seminari va tenir lloc en un moment en què el turisme pren protagonisme i rellevància tant en el debat polític com a la resta de la societat civil. Segons l'OMT, en 2014 1.138 milions de turistes van viatjar a l'estranger. En aquest context, l'objectiu principal de la jornada va consistir en debatre sobre la situació actual del sistema turístic des de les diferents disciplines d'estudi que aborden aquesta tendència, per tal de generar una posada en comú interdisciplinària de l'actual situació del turisme dins dels processos globals i així, afavorir una millor i més flexible comprensió.\nLa trobada estava dirigit a un públic majoritàriament representat per tècnics, acadèmics, investigadors i professionals de l'activitat turística i va comptar amb la participació de ponents amb diferents perfils acadèmics, tots ells determinants per a l'estudi i la comprensió d'aquest complex sistema. Els diferents enfocaments disciplinaris des de l'economia, la geografia, l'antropologia, el dret, els estudis d'oci i turístics, van ajudar a analitzar el polifacètic fenomen turístic abordant qüestions referents a la índole polític-legal, a la mobilitat turística a les ciutats i en els contextos urbans, i els significats culturals que l'activitat turística genera entre els actors implicats.\nLa jornada es va dividir en tres sessions: "Turisme i drets: turistes, amfitrions, consumidors"; "Mobilitat i escenaris turístics" i "Cultures turístiques: interacció i experiència" que van constituir els eixos temàtics de la jornada.\nEl seminari va posar en relleu la complexitat d'abordar el turisme i el repte que suposa per a les destinacions i els seus habitants el acollir a milers de turistes cada any. Durant la introducció, Yolanda Onghena, investigadora sènior del CIDOB, va assenyalar com el turisme és el producte d'una confluència d'elements múltiples que han de ser situats en entorns polítics, econòmics, culturals i socials determinats.\nEn aquest sentit, un dels aspectes que va abordar la jornada, és el contrast entre el dret turístic, el dret del turisme i el dret al turisme, i es va destacar la necessitat d'una "Turisprudencia". Les ponències de la jornada van posar el focus també en els perfils dels turistes i els nous tipus d'experiències turístiques. Referent a això, es va apuntar que "el turista és un il·lustre desconegut i un revolucionari que en no poder canviar el món, canvia de món" i la mobilitat turística no és un canvi de lloc sinó un canvi en la percepció del lloc. En aquesta línia, va quedar subratllat que estem presenciant un "turisme genèticament modificat" i actualment "l'obsessió per la seguretat" ha fet que es pugui parlar d'un "turisme militaritzat". Si "el turisme canvia" i es generen "noves hospitalitats" davant els recents escenaris i debats sobre el fenomen turístic, és inevitable que es pugui parlar d'un "gir dels estudis turístics".\nLa jornada suposa una posada en comú de les diferents anàlisis i perspectives entorn al fenomen turístic, i constitueix l'inici d'un debat que queda obert per ajudar-nos a comprendre cap a on va el turisme.


Els temps grisos: d’agost 2007\nSóc del parer que un professional de l'ensenyament, sigui mestre d'infantil o de primària, de secundària o d'universitat, de cicles formatius o de formació permanent hauria de posseir coneixements sòlids sobre teories de l'aprenentatge. I hauria d'estar constantment al dia del que es va descobrint sobre com les persones aprenem al llarg de la vida. Al cap i a la fi un professor o mestre és aquell o aquella que té la capacitat --avui en diríem la "competència"-- de fer que una informació sigui susceptible de ser apresa i transformada en coneixement per un grup concret de persones en un context determinat. És així de senzill, i, alhora, així de complex. El nucli dur de la professió d'un mestre o professor, doncs, és presentar una informació, proposar les activitats individuals i realitzar interactuadment les col·lectives perquè un grup de persones, que anomenem alumnes, aprenguin.\nDe fet amb la nostra manera d'ensenyar o, simplement, de comunicar-nos amb la intenció que un altre entengui o aprengui una informació i la pugui transformar en coneixement ja manifestem disposar d'una teoria de l'aprenentatge encara que no en siguem conscients. ¿Estem, però, al dia, conscientment, de com aprèn l'espècie humana? ¿Proposem la informació i les activitats per aprendre de forma coherent d'acord amb aquesta teoria? Em temo que no.\nUna de les teories de l'aprenentatge més menystingudes és sens dubte el conductisme. Tothom la mensyprea, d'una manera especial els qui no han llegit Skinner... i, tanmateix, com va dir agudament el psicòleg Ignacio Pozo (Teorías cognitivas del aprendizaje, 1989) "el conductisme gaudeix de bona salut". Especialment en la pràctica de molts dels qui el blasmen.\nEl conductisme sosté que el que passa a l'interior de les persones no es pot conèixer i que només pot ser objecte de coneixement científic en educació la conducta observable. Per conducta s'entén qualsevol canvi que es produeix ni que sigui a l'interior de la persona --inobservable-- però que té una manifestació externa observable. Així, per exemple, algú que està fent càlcul mental està realitzant una conducta, la qual es pot manifestar clarament en la resolució d'una tasca (la resolució d'una multiplicació, per exemple). Aprendre, doncs, no és altra cosa que un canvi de conducta permanent motivada per haver passat una o més experiències. El mestre o professor és un professional que és expert a dissenyar, presentar, realitzar i avaluar una sèrie d'experiències ordenades amb la finalitat d'assolir un o més objectius observables.\nSegons el conductisme cal reduir les experiències a un seguit de tasques mínimes, la realització de les quals de manera positiva ha de produir una recompensa. És la famosa equació E-R (estímul, resposta). A un estímul d'activitat per aconseguir un canvi de conducta --la tasca-- correspon una resposta, sigui un premi o sigui un "càstig" (com, per exemple, tornar a repetir la tasca o fer-ne més de més senzilles). Una de les coses més sorprenents d'aquesta teoria és que aplicant el que diu, molts realment aprenen. Els cognitivistes ho reconeixen també tot i que critiquen, i crec també que amb bona part de raó, que l'explicació de l'aprenentatge no és la que teòricament exposen Skinner i els seus successors.\nVénen a tomb totes aquestes consideracions perquè el conductisme, com a pràctica, avui sona a caspós i, si s'esmenta, és només per criticar-lo, bandejar-lo o qualificar una forma de fer com a negativa i errònia d'entrada. Basta dir que una manera de fer és 'conductista' perquè en determinats ambients ja ni es prengui en consideració el que es fa.\nDoncs bé, per motius que ara no són del cas, he hagut de seguir durant l'any l'evolució d'una malaltia d'un parent jove: anorèxia. Aquest parent ha hagut de ser internat a un hospital on tota una colla d'adolescents anorèxics són sotmesos a una teràpia fonamentalment de E-R. Si mengen i, sense trucs, augmenten setmanalment el pes previst individualment, poden sortir el cap de setmana, o poden deixar la "reclusió" en un horitzó de temps determinat. Si no incrementen el pes, senzillament són "castigats": no surten, ni albiren el moment de deixar la "reclusió". Evidentment hi ha més tractament individualitzat, teràpia amb els pares, medicacions, etc. Però el nucli del "canvi de conducta", d'aprendre a menjar el que els cal, no deixa de ser un sistema estrictament conductista. I és una sistema que funciona: tard o d'hora els adolescents tornen a menjar i poden sortir de la "reclusió" curats. Uns adolescents, val a dir, que no estant acostumats ni familiarment, ni socialment ni en els centres educatius a experimentar el progrés del seu coneixement per E-R.\n¿No tindria avui també, a més dels resultats en la instrucció, un sentit moral, és a dir, educatiu reconèixer que per aprendre el conductisme ha aportat idees importants? Tant socialment com en el món de les institucions educatives, ¿no seria positiu que si les coses es fan bé hi hagi premi i si es fan malament o no es fan quan s'han de fer, la persona que s'ha de formar experimenti a través del "càstig" que els fets, si són erronis o moralment innaceptables, tenen conseqüències?¿Tindríem tants analfabets morals com tenim avui?\nPublicat per Tòfol a 9:11 86 comentaris:\nDesprés d'una de les meves habituals faltes de coratge em vas etzibar:\n--Ja n'arribes a ser, tòfol, de pusil·lànime!\nVaig entendre de seguida que "pusil·lànime" era antònim de coratjós. Però no sabia ben bé què volia dir. A casa vaig consultar el diccionari. Pusil·lànime vol dir exactament 'tímid i d'ànim feble'. Vaig adonar-me que l'adjectiu em qualificava perfectament. M'havies dit "pusil·lànime" i tenies tota la raó. Així, sense embuts, ho sóc. I podies dir-m'ho perquè tu no n'ets. Jo t'he vist enfrontar-te a tota una senyora assemblea d'estudiants d'Història des de la taula que la presidia. I no et va tremolar la veu i vas saber què contestar en tot moment. Jo també era a la taula i hauria pagat per no ser-hi de malament que m'ho vaig passar. En acabat em vas dir que aquestes situacions més aviat t'excitaven (a mi més aviat m'ensorren).\nA tots ens agradaria tenir una personalitat completa que encarnés totes les virtuts. Però això no és possible. I en no ser possible ens crea una certa incomoditat perquè just ens plauria ser el que no som, especialment en tot allò de positiu. Atesa, doncs, aquesta impossibilitat de perfecció no veig altre camí que reconèixer el que un és. A partir d'aquí em fa l'efecte que el més rendible per a les emocions de cadascú és aprendre, en primer lloc, a gestionar les pròpies limitacions. Així, per exemple, convé evitar tot allò que essent prescindible ens fa sentir malament per timidesa o com a conseqüència de tenir l'ànim feble.\nEn segon lloc convé identificar de manera clara allò que és imprescindible i exercitar-se per saber que cal superar la timidesa i la feblesa per fer allò que cal fer. No és fàcil, però no conec altre camí que exercitar-se una mica per poder respondre davant de les necessitats reals, quan no pots girar la cara cap a un altre costat o no pots escapolir-te de la responsabilitat que et pertoca.\nTambé cal saber que en el defecte hi ha el germen de la virtut. La feblesa ens pot fer sensibles i comprensius i, ves a saber si ens dóna una capacitat especial per estimar.\nEnvejo els qui tenen coratge. Com a tot covard m'agradaria ser valent. Tanmateix convé no oblidar que en cada virtut hi nien també possibles defectes. I així, aquell que és coratjós pot derivar fàcilment cap a la incomprensió de les febleses dels altres, a ser insesible, i, en casos de deriva greu, identificar el seu coratge amb amb un orgull gairebé insuportable.\nPel que fa als tímids i d'ànim feble ens pot anar bé l'escena de la novel·la de Bernanos, Diàleg de Carmelites. Durant la revolució francesa un claustre femení de carmelites vota si s'han d'escapar de la persecució dels revolucionaris o bé s'han de mantenir en el monestir a desgrat de sofrir violència amb tota certesa. L'abadessa vol que la resolució sigui per unanimitat. Voten amb un bola blanca (el sí) i una de negra (no). En comptar les boles n'apareix una de negra... per tant la decisió ha de ser marxar i allunyar-se de la pesecució que és a punt d'arribar. Però quan s'està a punt de prendre aquest determini un monja jove, obre la mà, ensenya la bola blanca i demana perdó per la seva covardia.\nConfessa en públic que està xinada de por. I aleshores els diu la frase que a mi em va impressionar des del moment que la vaig llegir:\n-- Potser Déu m'ha volgut covarda com a d'altres els ha fet coratjoses.\nPublicat per Tòfol a 18:50 1 comentari:\nEl president Montilla, el meu president --perquè no en tinc d'altre-- ha afirmat, segons els diaris, que la causa de la decadència de les infrastructures a Catalunya és el resultat d'haver perdut el temps en el passat sobre el debat identitari i sense que els anteriors governs s'haguessin preocupat dels problemes reals de la gent. Que el meu president, el president del meu país, digui el mateix que el senyor Gallardón, Ciutadans i fins i tot la Falange sense aportar cap argument i cap dada m'ha omplert el cor de tristesa. Em temo que si no hi hagués hagut debat identitari avui no tindríem autonomia i el senyor Montilla no seria honorable president de la Generalitat amb capacitat de disposar d'un bon pressupost per intentar gestionar i resoldre els problemes reals de la gent.\nLlegeixo també als diaris que el govern d'Espanya, del mateix partit que el president de la Generalitat, ha ordenat als mitjans de comunicació públics que procurin reforçar la identitat nacional d'Espanya a través dels seus programes i notícies. Crec que fins i tot s'ha convocat un concurs per millorar l'escut o emblema del govern amb aquesta finalitat.\nJo no hi tinc res a dir. Em sembla molt bé que els espanyols facin els debats que vulguin sobre la seva identitat. Gràcies a aquesta identitat, si compareu el mapa de carreteres de Madrid amb el de Barcelona el 1985 i el 2007, veureu com la seva capital ha millorat enormement, molt més que la nostra. El seu debat i pràctica identitària bé que als ha benficiat, oi?\nNomés em preocupa una cosa, ¿si el debat identitari es porta a terme precisament per disposar de més competències i més recursos per resoldre els problemes de la gent --sanitat, educació, infrastructures, seguretat...-- què té de dolent? Per què ells poden tenir un debat identitari i nosaltres cada cop que aixequem el dit per preguntar ens hem de sentir aquesta erupció comuna de condemnes?\nNo, no penso parlar massa de política al bloc. I si avui en parlo és perquè les declaracions del meu president m'han inundat l'ànima d'una oceànica tristesa.\nPublicat per Tòfol a 13:22 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 17:35 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 12:43 Cap comentari:\nCom cada matí, breu cop d'ull als diaris. Avui els tres que fullejo porten la mateixa notícia: la majoria dels nens i nenes actuals no volen seguir la professió dels pares. I el que és més sorprenent: la professió de futur que té més aspirants entre els nois és la de futbolista.\nM'ha vingut al cap de seguida la hipòtesi del professor francès Michel Lacroix. En un dels seus llibres, El culte a l'emoció, que recomano vívament, afirma que un dels defectes del sistema educatiu francès ha estat l'igualitarisme. Per què? Doncs perquè, entre d'altres defectes, ha limitat i fins i tot ha anul·lat la pràctica de l'admiració entre els infants i els adolescents. I això és greu perquè els nois i noies que despunten en algun aspecte acadèmic o en alguna capacitat s'ho han de fer perdonar davant del grup o ho han de dissimular tant com poden. No està ben vist ser una persona motivada per estudiar, per fer esforços, per competir... En definitiva, entre infants i adolescents no es porta això de "ser admirat".\nGràcies als meus mestres i a la meva família jo he estat educat en l'admiració. No pas en la submissió intel·lectual a un lideratge qualsevol sinó a admetre com a superiors les parcel·les en què els altres són manifestament millors que no pas jo. De petit admirava el M.P. que sortia sempre primer al quadre d'honor; o la fina intel·ligència del J.X; la forma de jugar a futbol tan senyorívola del J. de P. a qui dèiem "pataxula" per la seva habilitat i intel·ligència en el joc...\nAl llarg de la vida he admirat i encara continuo admirant els qui són més bones persones que no pas jo; sobretot els qui tenen paciència i es donen sense reserva als altres... i també els qui posseeixen habilitats que jo no tinc, sigui en la informàtica, en el dibuix,... admiro alguns dels meus col·legues per la seva saviesa, per la seva intuïció genial, per la seva capacitat de relacionar-se... admiro amics per la seva capacitat de gestionar grups humans, per la brillantesa i inventiva de les improvisacions de jazz amb els seus instruments, els guionistes d'històries increïbles, els autors de novel·les tan excel·lents com Les veus del Pamano, els científics enderiats a respondre preguntes necessàries per millorar les condicions de vida de la nostra espècie, els qui saben idiomes, aquells emprenedors que, podent ser funcionaris, han preferit jugar-se la cara amb el seu esforç per obrir i mantenir empreses de béns i serveis... i tants i tants d'altres...\nCrec que aquesta admiració és sana i que és bo i rendible socialment educar-la des de petit. Crec també que els humans, tan limitats com som, necessitem admirar.I, és clar!, no podem admirar algú si el creiem igual, és a dir, si no el creiem superior en algun aspecte a nosaltres. Per això no m'estranya que, com que el nou sistema educatiu des de l'any 1990 prohibeix admirar cap company o companya de l'escola --no fos cas que els que se sentin limitats es frustressin-- l'acció de 'ad' 'mirare', és a dir de 'dirigir la mirada' a algú a qui es considera superior en algun aspecte s'adreci als cantants de moda o, sobretot, als cracks futbolistes, personatges a qui es ret culte públic, encoratjat, a més, per la quantitat de revistes, programes i espais que els hi reserven els mitjans de comunicació.\nPotser per això no té res d'estrany que la professió de futur més estimada pels joves sigui la de futbolista. Bé, és només una hipòtesi.\nPublicat per Tòfol a 12:52 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 17:17 3 comentaris:\nM'agrada escoltar de segons qui els relats dels viatges estiuencs. Jo no solc moure'm la qual cosa no vol dir que no m'interessi el que passa per aquests verals. Darrerament he escoltat amb atenció la descripció d'un viatger per Estònia.\nDe petit vaig estudiar a l'escola les tres nacions bàltiques i les seves respectives catpitals. Les situàvem en el mapa d'Europa, on encara constaven com a tals i no com a part de la URSS (en canvi no estudiàvem ni sabíem de l'existència d'Ucraïna, de Bielorússia o de Geòrgia). Recordo que el mapa penjat a la paret amb el qual apreníem les nacions i capitals d'Europa encara tenia una taca verda sobre l'actual Txèquia, del mateix color que Alemanya. Eren els anys cinquanta i pocs i al meu cole encara no havien canviat els mapes dels dies abans de la segona guerra mundial.\nMés endavant ja vaig saber que aquestes repúbliques bàltiques van ser independents gràcies a la teoria de les nacionalitats del president Wilson des del 1918 fins al 1939. Aprofitant el pacte germano-soviètic signat per von Ribbentrop i Molotov, quan Polònia va ser envaïda pels nazis ho va ser també per part dels comunistes. Stalin no en tenia prou amb Polònia i com un tzar roig va aprofitar l'avinentesa per ocupar militarment les tres repúbliques bàltiques i Finlàndia. Finlàndia s'hi va resistir amb ongles i dents, i amb eficiència, i només li va poder arravassar la Carèlia.\nEstònia torna a ser avui un estat independent. Té bandera, himne nacional, sobirania i exèrcit propi. A la població russa de la República els obliga a passar un examen de llengua estònia i a saber l'himne nacional per concedir-los la ciutadania estoniana. Estònia, gràcies a tenir estat propi, és algú ara en el concert de les nacions, membre de ple dret de la UE. Va tenir la sort que els russos no hi van invertir ni un duro, amb la qual cosa les parts antigues de les seves poblacions s'han matingut igual i, amb una mica de restauració, són ara un atracció turística de prime ordre. No arriba en total als 2 milions d'habitants. Qui ho diu que per tenir estat propi i per tenir una llegua reconeguda a la UE cal ser gran d'extensió i amb població nombrosa? Estic convençut que si Catalunya fos com ara Estònia aquesta decadència i deixadesa que vivim no hauria arribat a tant.\nEn el breu resum històric d'Estònia, que redacten en anglès les aerolínies estonianes, conclouen amb una frase sorprenent: ...les últimes tropes russes van abandonar el país l'any 1994 data de la fi de la segona guerra mundial a Estònia.\n¿Quan els llibres d'Història podran dir que entre nosaltres s'ha acabat la guerra de 1714?\nPublicat per Tòfol a 17:15 Cap comentari:\nM’agrada llegir llibres sobre l’època del franquisme que estiguin sòlidament basats en fonts inèdites i que expliquin el que jo vaig viure però no vaig veure. (Només vèiem el que els convenia). El franquisme el vaig començar a viure de manera conscient des de principis dels anys 50, quan en el parvulari de la senyoreta Rigola, propietària del “Liceo Montesori” ubicat en un principal del carrer Diputació de Barcelona, vaig preguntar qui era el senyor de la fotografia penjada a la classe blava al costat del crucifix. Em van dir que era Franco i que manava a Espanya.\nDurant la dècada dels 50 vaig anar fent conscient el personatge i la situació. Així, per exemple, una de les fonts que martellejava cada dia la seva presència eren els crits rituals de “Viva Franco, arriba España” amb què es posava punt i final al “diario hablado” de “Radio Nacional” que era obligat de passar per a totes les emissores a dos quarts de tres de la tarda i a les deu de la nit. El pare escoltava cada dia les notícies mentre dinàvem. Ho recordo vivament perquè havíem d’estar tots callats mentre “feien les notícies”. Jo no entenia res del que deien però sí el crit ritual del final.\nRecordo també diverses escenes sobre el franquisme en la meva més tendra infantesa com, per exemple, la visita del president Einsenhower el 1959. Quan jo era infant i adolescent les fonts icòniques es reduïen a la portada de La Vanguardia i al NO-DO, de visió obligada en el cinema. Quan jo era petit, l’àvia Roberta em venia a buscar a l’escola tots els dijous –el dia que fèiem festa per la tarda ja que el dissabte teníem escola tot el dia— em portava a dinar a casa seva i, en acabat, em duia al Publi, l’únic cinema de Barcelona que feien sessió de dibuixos animats. M’empassava el NO-DO on sempre sortia aquest personatge que manava tant, en clau laudatòria òbviament, i després passaven quatre –només quatre— dibuixos animats. En aquells temps, no m’arribava cap altre imatge de res que s’esdevingués fora del clos de la família. La fotografia de l’abraçada entre el president dels EUA amb el dictador va sortir a tots els diaris i a tots els NO-DOS. I va ser objecte de comentari dels “grans”. Semblava que d’alguna manera –jo aleshores no ho entenia—Espanya canviava de bàndol i antics enemics passaven a ser amics i aliats.\nAixí, doncs, tot el que fa referència a la guerra i als primers anys del franquisme per a mi és història rigorosa (vaig néixer el 1947). Una història, però, molt condicionada per la memòria familiar. El pare va ser sergent dels republicans durant la guerra civil –tenia 21 anys el juliol de 1936—i va fer tota la guerra; va participar en la batalla de l’Ebre –va ser dels pocs supervivents de la seva companyia— i quan va passar a França, derrotat, va conèixer els camps de concentració d’Argelés. En tornar va fer un altre cop el servei militar amb el nou règim i va estar d’un no res que l’envien a Rússia amb la “División Azul”. En total tres anys de guerra i tres de servei militar a Madrid. Jo no vaig viure ni la guerra ni el primer franquisme però a casa vaig sentir parlar sovint al pare i als oncles de la guerra, de la trobada d’Hitler i Franco a Hendaya, etc. Recordo que a casa sempre s’havia donat per bona la versió oficial segons la qual Franco va enganyar Hitler i ens va lliurar d’entrar a la Segona Guerra Mundial.\nDe gran, doncs, sempre m’ha agradat llegir llibres d’història i memòries dels personatges rellevants de l’època per confirmar, rebutjar o entendre què era el que realment passava al darrera d’allò que ens deien. En definitiva què passava de debò fora del teatre. No sé per quina raó sento una autèntica passió per assabentar-me del què va passar realment en aquests períodes –la guerra civil i el franquisme— i, en la mesura del possible, entendre els motius de fons que expliquen per què va passar el que va passar i no una altra cosa.\nDurant aquest estiu he tingut l’oportunitat de llegir Los secretos del franquismo de Eduardo Martín Pozuelo (publicat a Libros de Vanguardia, Barcelona, 2007). És un llibre dens de més de 300 pàgines escrit per un periodista d’investigació a propòsit de la desqualificació dels arxius del Departament d’Estat dels EUA que es corresponen al període cronològic del franquisme. El llibre l’he llegit amb molt poc temps perquè m’ha xuclat l’interès des de la primera pàgina. No hi ha cap descobriment sensacional però sí que s’aporten moltes fonts que fins ara no es tenien a l’abast i s’introdueixen molts matisos en les coses que ja sabem.\nM’ha encuriosit particularment el fet que la trobada d’Hendaya amb Hitler i amb Mussolini a Bordhigera continuen sense disposar de proves concloents per deduir-ne l’autèntica intenció del dictador. Els documents diuen ben clar que Franco vol entrar en la guerra, que hi entrarà, que està moralment al costat d’Hitler però... que no hi pot entrar fins que no rebi ajut econòmic i militar d'Alemanya... No podem saber si això era una tàctica dilatòria, o si no s’entrava a la guerra perquè realment no es podia (Espanya estava econòmicament destrossada i no hi havia manera de disposar d’un exèrcit amb cara i ulls) o que si les coses haguessin anat més a favor d’Hitler hi hauríem entrat (si més no conquerint Gibraltar). Sabem que Franco estava molt preocupat perquè els aliats no li prenguessin les Canàries... però de la nova documentació no en surt res de massa concret. Les interpretacions continuen essent lliures (si més no a partir d’aquesta documentació).\nTambé m’ha agradat saber que a partir d’ara en els llibres d’història podrem puntualitzar simbòlicament el moment i el document inicial en el qual consta que els EUA s’interessen per Espanya i decideixen no forçar el canvi de règim, ans al contrari, la volen com a aliada perquè els surt anticomunista gratis. No va ser l’any 1959 –data de la visita d’Eisenhower—sinó que el canvi ve de molt abans.\nEl canvi de perspectiva nord-americana sobre Espanya va procedir dels militars que s’encarregaven de la defensa d’Occident davant d’un possible atac de Stalin sobre Alemanya i França des de les seves avantatjoses posicions a l’Europa de l’Est. Els militars occidentals es miraven Espanya amb ulls professionals i no pas polítics. Ara sabem que el primer document –inèdit fins avui— que ens permet trobar simbòlicament el punt d’inflexió porta la data de 8 de maig de 1950. Aquest dia va arribar al damunt de la taula del president Truman un nota de l’almirall Connelly, comandant en cap de les forces de l’Atlàntic oriental i del Mediterrani, en la qual s’al·legava que Espanya era imprescindible per a la defensa d’Occident i que calia ràpidament trobar un mecanisme per aliar-s’hi, bé aïlladament o bé com a membre de l’OTAN. I que calia trobar la via política per fer canviar l’opinió de britànics i francesos sobre la negativa de tenir tractes de cap mena amb el règim franquista. Una ofensiva soviètica sobre Alemanya i França no es podria aguantar enllà dels 15 dies. Calia disposar d’una plataforma a la reraguarda per reorganitzar el contraatac i que servís de cap de pont des dels EUA. I aquesta funció només la podia complir amb la tècnica militar de l'època la península Ibèrica.\nAixí, doncs, allò que vèiem -- data de la signatura del tractat militar dels EUA amb Espanya del 1957, o la visita d’Eisenhower el 1959—escenificava de fet una decisió provinent dels militars d’uns quants anys abans que no coneixíem.\nPublicat per Tòfol a 10:36 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 10:17 Cap comentari:\nMentre m’encantava davant de la imatge de Luter tot d’escenes del passat van anar passant davant meu... Una se’m dibuixava nítidament. Als 17 anys, en una visita al teologat jesuític de Sant Cugat del Vallès, l’aleshores P. Guasch s.j. em va ensenyar la gran biblioteca que encara és a l’actual Casal Borja. Dins de la Biblioteca, en un armari enreixat i tancat amb clau, col·loquialment conegut entre els estudiants com “l’infern”, --es necessitava dispensa del superior per consultar les obres que s’hi desaven-- s’hi aplegaven les obres completes de Luter... Eren moltes... Allò em va impactar. Resultava que aquell monjo apòstata i renegat d’Eisleben, que tant de mal va fer, segons ens deia el P. Armando al col·legi, perquè en el fons no podia suportar la castedat i es volia casar... va ser capaç d’escriure un grapat d’obres que, si més no, per la seva extensió mereixien un cert respecte... Va ser en aquella visita la primera vegada que vaig començar a pensar que Luter no era el “dimoni” que m’havien presentat... Molt més tard la lectura de dues biografies, la de Villoslada i la de Busquets, van situar el fundador de la Reforma protestant en un lloc relativament equilibrat. Tampoc no era un sant, com reconeixen els mateixos luterans. En tot cas, però, només la seva traducció de la Bíblia a l’alemany havia de ser en aquelles èpoques una epopeia només reservada a persones realment cultes...\nLa visita a la biblioteca de Sant Cugat es produïa en els dies en què s’estava desenvolupant el concili Vaticà II i es començaven a respirar aires nous de tolerància. Els antics heretges començaven a ser els “germans separats”... i l’església entrava a l’ègida, malauradament curta, d’aquell memorable discurs d’obertura del concili, proclamat per l’enyorat Joan XXIII que encara sento tremolar en el meu record (cito de memòria): ... avui, però, l’esposa de Crist prefereix usar el remei de la misericòrdia que no pas empunyar les armes de la severitat; i pensa que no és precisament condemnant, sinó mostrant millor el valor de la seva doctrina, com cal atendre les necessitats del nostre temps...\n¡Quina llàstima que, anys a venir, sota un papa vingut del fred, de llarg i controvertit pontificat i un cardenal sota les seves ordres, amb la notable i provada eficàcia germànica, hagin oblidat aquest esperit i hagin condemnat al silenci prop de dos-cents teòlegs, tot mostrant més les armes de la severitat que no pas la confiança en la claror de la pròpia doctrina!!\nBé, de totes maneres, encara que Luter ja no sigui el dimoni dels meus anys joves, com he dit, tampoc no va ser un sant. Per això em sorprenia trobar-me’l en un lloc eclesial de rellevància...ni que fos en una església episcopaliana.\nI de sobte va tornar el malestar difús que arrossegava des del dia abans, s’incrementà i em va esclatar a la consciència... Per fi!... Sí, vaig saber què em feia mal! No era altra cosa que la desunió dels cristians, la d’aquells que ens prediquem i creiem encara avui en el missatge de Jesús de Natzaret!\nPublicat per Tòfol a 10:01 Cap comentari:\nRecordo nítidament que, ara fa dos anys, l’estada a l’interior de la Trinity church em va provocar un altre cop el malestar del dia anterior, quan vàrem visitar l’estany que es troba davant de la First Church of Christ, scientist; no puc pas dir que dins de la Trinity Church no m’hi trobés bé ja que l’ambient m’invitava a pregar. I tanmateix experimentava una difusa incomoditat. Gairebé tota la percepció del conjunt em feia pensar en una església catòlica: els bancs, l’altar, la trona, les imatges dels vitralls... És cert que s’emfasitza una mica més la trona però tampoc sense exageracions... Els bancs estan compartimentats, vull dir que no són seguits; cada vuit o deu persones queden separats per una mena de petit envà de fusta. Al damunt del creuer, a banda i banda, s’hi alcen dues graderies amb fileres de bancs... D'on venia, doncs, el malestar difús?\nContinuàvem asseguts. La Montserrat, traduint els fulletons, em va esmentar, de cop i volta, un dels autors dels vitralls del baptisteri: es tractava de Edward Burne-Jones. Més endavant cità William Morris... Tots els altres artistes que em va anar esmentant jo no els coneixia de res. Però Burne-Jones sí, perquè pertany al moviment prerafaelita anglès, paral·lel al realisme francès del segon terç del segle XIX, moviments que he explicat a classe un munt de vegades. Morris, d'altra banda, em sonava com a impuslor del moviment Arts and Crafts a l’Anglaterra de finals del XIX, tot i que no tinc tant present la seva obra. Sigui com vulgui, mai no hauria imaginat que me'ls trobaria a la meva primera visita en terres de Massachussets. I menys encara en els vitralls de la Trinity Church... Els prerafaelites, malgrat el seu to decadent, m’agraden bastant i, en especial, Burne-Jones... És l’autor, a més, de la Fugida a Egipte, l’Adoració dels Mags i l’Adoració dels Pastors, vitralls que es troben a la part superior del creuer nord d'aquesta església episcopaliana.\nRecordo que em vaig aixecar i em vaig començar a passejar lentament per l’interior de l’església, intentant identificar amb detall el programa iconogràfic dels vitralls... Arribat al baptisteri em vaig encantar davant l’obra de Morris i de Burne-Jones...\nEl vitrall representa el vell David encarregant-li al seu fill Salomó la construcció del temple de Jerusalem que, segons la Bíblia, Jahvè no li havia deixat fer perquè havia vessat massa sang… Segurament fa referència indirecta al sisè bisbe episcopalià de Massachusets, el doctor Phillips Brooks, un excel·lent predicador, en temps del qual es va acabar l’església actual. El traç dels ulls i una certa 'morbidezza' a l’expressió de les cares denota sens dubte l’autoria de Burne-Jones...\n(L'organista no parava, i Bach continuava acaronant càlidament la meva ànima). Vaig deixar la contemplació de Burne-Jones i, passant davant de l’altar tot inclinant respectuosament el cap, vaig continuar el meu lent passeig per l'interior de l'església.\nRecordo el moment en què em vaig anar acostant cap a la trona de fusta. Aquesta, d’esquerra a dreta i per ordre històric, té un programa d’escenes separades per personatges en altrelleu, molt ben tallats damunt la fusta. Miro la guia per saber qui són..: sant Pau, sant Joan Crisòstom, Luter... ep!\nEl cor em va fer un salt. Luter, el dimoni per antonomàsia de la meva formació intolerant d’infant i d’adolescent, a qui els meus educadors blasmaven i ridiculitzaven... Luter, al bell mig d’una trona d’una església episcopal...!\nUn fragment del meu passat va emergir volcànicament... En parlaré demà.\nFa dos anys per aquestes dates érem a Boston per visitar el meu fill que investiga a la universitat de Harvard. En un dels meus silencis d’avui m’han vingut al cap algunes de les imatges d’aquest primer viatge transatlàntic. En concret he recordat l’impacte de la primera visita del segon dia: la Trinity Church de Copley Square.\nLa Trinity Church és una església episcopaliana. Des que vaig visitar Saint Paul’s Cathedral a Londres, i d’això fa un pila d’anys, mai no havia trepitjat un altre temple protestant... Recordo que vaig passar una bona estona mirant detingudament el seu espai exterior.\nRespecte al diàleg amb l’entorn, l’edifici “canta” (observeu la imatge reflectida a la tower del costat). L’estil recorda l’arquitectura romànica de l’Auvergne francesa del segle XI. A més, la torre és una adaptació del de la “catedral vieja” de Salamanca i el pòrtic que veiem en primer pla està copiat del de Sant Tròfim d’Arle, també romànic. Així, doncs, en una església acabada el 1897 –-tot i que va ser fundada el 1733-- quan ja s’estaven fent gratacels i s’utilitzava el ciment armat, el vidre i el ferro colat en proporcions industrials, hi trobem una barreja del romànic central francès, del romànic castellà i del romànic de la Provença... Segons ens va dir a l’endemà el conductor dels Duck’s en la visita turística a la ciutat, els nord-americans, però, la consideren la mostra més bella de l’arquitectura religiosa del país...\nLes imatges contraposades de la Trinity Church a tocar de la Hancock tower, reflecteixen, a parer meu, de manera emblemàtica, un dels trets que caracteritzen el que sé i hi percebut dels EUA: el contrast i la desmesura.\nAquesta desmesura contrastada no és només de dimensions físiques sinó també de perfils identitaris. Ens trobem, d’una banda, l’arrogància de l’altitud expressada en la modernitat radical de l’avantguarda arquitectònica, tant en línies com en disseny i materials; de l’altra, ens topem amb un arrelament a un passat que, físicament parlant, no els és espacialment propi però del qual se’n senten necessàriament hereus: la fe cristiana. L’arrel no saben dir-la, si més no en el seu moment, amb les eines i els llenguatges de l’arquitectura contemporània i per això recorren a una època europea medieval quan en aquest país no hi havia altra cosa que indis de llengua algonquina que creien i lloaven “Deganawidah”, el “déu pacificador” dels iroquesos o mohawks de la zona...\nNord-amèrica sembla reflectir una tensió especial entre un passat (puritanisme religiós) i un present (modernitat desbocada i orgullosa) que aparentment s’exlouen... els americans, però, en els missatges polítics dels seus líders, sembla que saben lligar-ho com algunes salses poden fer-ho amb menges aparentment contràries.\nVàrem entrar a dins de l’església. Recordo que em vaig asseure al costat de la meva dona a llegir els prospectes que explicaven els espais i detalls interiors. La Montserrat em va anar traduint de l'anglès fragments del fulletó explicatiu. Tot i que feia una calor intensa, recordo vívament que l’atmosfera interior i el silenci em van produir una certa calidesa interna, espiritual. Probablement aquesta sensació era produïda pels matisos de la llum interior. Tal i com s’esdevé en les velles catedrals gòtiques, encara que en mesures més reduïdes, a la Trinity Church la llum hi penetra a través de vitralls de colors que representen diverses escenes bíbliques. La llum que hi entra no es per veure-s’hi sinó per experimentar un cert estat d’ingravidesa que ajuda a sentir-te fos o dissolt parcialment dins de l’infinit. Hi ajudava l'abundor de la fusta fosca i l’organista que interrpetava un contundent preludi de Bach. Recordo que tot plegat, juntament amb les ganes d’estar quiet, tendència constant de la meva ànima, em van fer venir ganes de resar. I alhora, recordant el passeig del dia anterior, no podia evitar un difús malestar. En parlaré demà.\nPublicat per Tòfol a 17:33 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 12:45 Cap comentari:\nEl dilluns passat mentre anava per l’autopista de Mataró el motor del cotxe va començar a fer uns sorolls estranys i al cap de poca estona va deixar de funcionar. Amb penes i treballs vaig aconseguir dirigir-lo cap a la dreta, aprofitant-ne l’impuls, i em vaig aturar damunt la banda no transitada de l’autopista. Un cop aturat, el procés va ser el típic: trucar al RAC, sortir amb la camisa fluorescent, posar els triangles a la distància reglamentària i disposar-te a esperar el temps que calgui sota un sol del migdia d’agost.\nAturat a l’autopista, vaig començar a notar una estranya angúnia provocada per la velocitat indiferent dels cotxes que passaven rabent pel meu costat. Intuïa que aquella velocitat –la mateixa a la qual jo anava feia escassos minuts—era inhumana. Aquella velocitat tenia un punt de brutalitat. Em va venir al cap un comentari humorístic del senyor Gili de fa ja molts anys: s’hauria de prohibir anar a més de 80 km/h. Tant els cotxes, com els trens i els avions. La raó --deia el senyor Gili-- és ben senzilla: 80 pulsacions per minut és la velocitat màxima d’un cor sa. La velocitat del transport hauria de basar-se en aquest paràmetre.\nDurant la mitja hora llarga que va durar el meu ancoratge a l’autopista, a propòsit de la velocitat i de l’angúnia lleu que em tenallava el pit, vaig començar a rumiar sobre el ritme de vida que portem, fins i tot a les vacances. Tot ha de ser tant ràpid...! Em fa l’efecte que la nostra contemporaneïtat va començar anant en un cotxe a 60 per hora (la velocitat de creuer del sis-cents); la velocitat té un punt d’embriaguesa i vàrem provar de prémer un xic més l’accelerador... a 100/h... una mica més? Vinga, una mica més: 140/h... una mica més? Va, una mica més i prou... 150/h... bé, ens estem passant potser que afluixéssim... aixeca el peu de l’accelerador...\nI aleshores ve el malson.\nEl vehicle en el qual anem no baixa la velocitat sinó que la va incrementant... 160/h, 170/h... i ja no ets tu qui prems l’accelerador. Poses el peu al fre fins al final però endebades: els frens no van... No et queda més remei que aferrar-te al volant i anar trampejant la direcció del vehicle sense saber ben bé on anem... això sí, cada cop més de pressa, cada cop més essent tot més complex i més difícil, cada cop amb necessitat de més cintura per anar esquivant els obstacles...\nUna grua se’m va aturar al davant per agafar el cotxe i dur-lo al taller.\n¿Sabrem sobreviure quan s’aturi el cotxe? ¿No ens haurem estavellat abans?\nPublicat per Tòfol a 12:25 Cap comentari:\nPasso una part del matí amb les mans al piano. És un dels moments millors de les meves vacances, ja que resulta un plaer especial poder-te dedicar a la música sense presses i sense fatiga prèvia fins que el cor et diu prou, i sense que hi hagi un abans i un després de l'horari que et tinguin collat. Cada dia se m'escolen gairebé un parell d'hores sense ser conscient del pas del temps.\nFaig exercicis --cosa pesadeta però agraïda a posteriori-- i estudio sistemàticament les meves peces de Bach, de Mozart i de Mompou. Entremig, pour me délasser, deixo anar la inventiva del jazz... i repasso els fragments dels meus solos en el programa vigent de la Locomotora...\nTot i els anys que han passat no he aconseguit dominar del tot les peces que toco o estudio. Destacaria com a constants d'aquests dies estivals la Fantasia cromàtica en re menor i el Concert italià, els dos de Bach; la sonata k. 457 de Mozart en do menor i el primer quadern de la Música callada de Frederic Mompou. Algunes vegades en alguns fragments durant l'execució d'aquestes obres toco fons en l'entotsolament (paraula amb la qual els catalans designem el que els espanyols en diuen "ensimismamiento") fins al punt de perdre la identitat al bell mig dels sons que les meves mans convoquen.\nUn d'aquests fragments és al segon moviment de la sonata de Mozart, en concret la melodia que va dels compassos 34 al 37. No sé què redimonis té aquesta melodia. El cas és que quan hi arribo l'ànima se'm vessa enfora sense remei. I sempre em ve la mateixa imatge al cap: el dolor de fa 20 anys, quan el fill d'una amiga estava lluitant contra un càncer a França... (del qual se'n va sortir).\nL'altre fragment és la primera peça de la Música Callada. És un fragment de digitació molt senzilla i alhora difícil d'encertar pel que fa a l'expressió. Mompou va voler dir amb música el vers de Sant Joan de la Creu: Música callada, soledad sonora... Ves, ho entenc perfectament, és exactament això... I sé que la vivència a la qual es refereix el poeta castellà només es pot dir amb la música de Mompou, una música necessàriament silenciosa... Quan enceto les primeres notes d'aquesta primera peça tant breu caic vençut sense remei en un oceà de solitud perfecta... Mompou, per a mi, és un gran poeta que en comptes de paraules es diu amb sons, o sap dir amb sons el que els altres poetes ens lleguen amb els mots. També la segona peça del primer quadern n'és un exemple... ens proposa amb música els significats de Pau Valéry quan diu:\n...car j'ai vécu de vous atendre\nPotser tenia raó el Kempis quan deia allò de entra a la teva cambra hi ho trobaràs tot... si hi ha un piano crec que sí, que, si més no a les vacances, gairebé ho tinc tot...\nPublicat per Tòfol a 12:04 Cap comentari:\nEls dissabtes anem a missa vespertina a l’església parroquial. La diu mossèn Jordi. És un capellà molt jove –li faig l’edat dels meus fills--. Em sorprèn d’entrada la seva cara neta, la seva il·lusió, la seva paraula clara, la seva convicció alegre. El primer dissabte va predicar sobre el Pare Nostre, segons vam llegir a l’evangeli. Avui ha predicat sobre l’acumulació de riquesa i l’amor al diner. L’amor al diner és idolatria. (Sant Pau).\nSuposo que té una sensibilitat propera a la teologia de l’alliberament. En les dues homilies ha insistit molt en la solidaritat, en el fet que l’amor ha de portar a compartir i que la nostra comunió i la nostra pregària tenen sentit si davant Déu ens podem presentar amb un mínim d’amor compromès. Els cristians, de vegades, ens confessem o ens penedim de tonteries. Els pecats importants no són de mig cos en avall sinó de mig cos en amunt. Del que ens hauríem de penedir és de no haver estimat. Això ens va dir el dissabte passat. Avui ha fet una perfecte relació entre la lectura de l’Eclesiastès i l’evangeli. Potser és la primera vegada que hi he vist una relació tan estreta tal com, segons ell mateix ens ha explicat avui, els pares conciliars ho van prescriure... D’avui em quedo amb el Déu no és pas neutral. No està en contra de ningú, però està favor dels pobres... Déu t’anima cada dia i a cada moment... et diu, vinga va, camina, aixeca’t, tornar a començar, torna a intentar-ho, estima una mica més...\nNo porta clergyman. Avui, per exemple, anava amb una camisa de quadres per damunt dels pantalons. I això, avui, en un sacerdot jove és més aviat inusual. La collita woytiliana dels darrers anys s’ha concretat en mossens de coll romà, que semblen tornar a marcar la distància que havíem viscut en el preconcili, com si el fet d'estar investits de la dignitat sacerdotal els fes diferents.\nPer a mi és una alenada d’aire fresc haver assistit a les eucaristies presidides per mossèn Jordi... sembla un sacerdot conciliar d’aquells de la meva època, però només amb trenta anys. L’església era plena i jo per dins he sentit un eixamplament de l’ànima difícil d’expressar en paraules. A les misses de mossèn Jordi aquests dies he sabut que el que crec és veritat.\nPublicat per Tòfol a 22:27 Cap comentari:\nNo amago que contemplo amb pessimisme tant l’evolució d’Europa com la del món en general. Crec que no es tracta tant d’una objectivació de les dades com d’un tret del meu caràcter. De vegades, però, passen coses que em fan sentir particularment confortable en la societat on visc, l’imaginari de la qual en certs aspectes em sembla francament millor que la d’altres cultures.\nPensava això mentre contemplava, esgarrifat i dolgut, l’execució pública de cinc joves a l’Iran. M’ha esgarrifat el fet en si, la pena de mort, i la patètica morbositat amb què ho contemplava el públic assistent, entre els quals una nena de sis o set anys. I tants i tants que feien fotografies amb les seves màquines digitals... No sé què en diran els defensors de la multiculturalitat o els qui buscaran alguna circumstància esgarrifosa també de la nostra civilització... però em veig amb cor de dir dues coses.\nLa primera: la pena de mort, i a més pública, és una salvatjada. Ja sé que els EUA també la practiquen. M’és ben bé igual. Reafirmo: és una salvatjada que toca una de les poques coses sagrades amb què tota la humanitat podria posar-se d’acord: el dret a la vida humana, prescindint del que hagi comès la persona jutjada per un delicte d’assassinat o d’espionatge.\nLa segona: una pena de mort en una societat sotmesa al dictat d’una religió tan extensa com ho és la islàmica em deprimeix profundament, ja que si he arribat a entendre alguna cosa de l’estímul o vivència religiosa que tenim els humans, aquesta ens porta a estimar, a tolerar i a perdonar. Segur que Alà és clement i misericordiós, però els qui diuen que l’interpreten no sembla que ho siguin gaire.\nHi ha dies que em sento orgullós de ser membre de la Unió Europea, un conjunt d’estats on no hi ha pena de mort, on la religió està separada de la política i on el poder temporal s’assumeix a través d’eleccions i del respecte als drets humans i a la llibertat. I no crec que sigui millor un règim polític on no se separa la religió de l’estat, on ningú no pot ser candidat al Parlament sinó és aprovat pels guardians de la revolució –que ningú no ha elegit— i on les lleis que s’aproven han de ser ratificades per instàncies islàmiques no elegides.\nEs digui el que es vulgui encara que m’acuseu d’etnocentrista el nostre imaginari i la nostra civilització, si més no en aquest punt, és millor.\nPublicat per Tòfol a 18:56 Cap comentari:\nDe tant en tant algunes de les seccions de crítica literària dels diaris solen encapçalar-se amb aquesta cita en llatí. Fa temps que la conec. Està extreta d’una frase de la Imitatio Christi de Thomas de Kempis, una de les primeres manifestacions de l’anomenada Devotio Moderna del segle XV. És el reflex d’un canvi d’orientació en la mística. És un moment històric de canvi, quan es busca una comunicació més personal i menys formal amb Déu i s’invita a pouar en l’interior de cadascú. Potser sigui un símptoma més dels inicis de la consciència individual que esclata amb el Renaixement. La cita del Kempis sencera diu exactament: semper requiem quaesivi et nunquam invenni nisi in angulo cum libro, que es podria traduir per ‘sempre he buscat el repòs i mai no l’he trobat si no és en un racó amb un llibre a les mans’.\nVe a tomb aquesta cita perquè il·lustra a la perfecció una de les meves formes preferides de descans: llegir en silenci en un racó sense fer res més. Durant el curs l’escriure sovint em fa perdre el llegir i les estones diàries de lectura són necessàriament breus. Quan encerto un llibre que m’interessa i en quedo penjat passo un dels moments més càlids de la meva existència. Tinc la sensació que hi ha un llibre que m’espera a casa... Durant les vacances tinc l’oportunitat de poder llegir tant com vull, fins que els ulls em couen. És un dels meus plaers preferits, un dels que em produeixen una més gran sensació de repòs.\nÉs el que he pogut fer aquests darrers dies de juliol: penjar-me de la novel·la de l’Almudena Grandes titulada Corazón helado. Té exactament 933 pàgines. M’ha apassionat des del primer capítol. El contacte amb aquesta autora procedeix de l’Enric Caturla. Un bon dia, dinant amb ell a la vora de Raïmat, em va explicar com l’havia atret Los aires difíciles, de la mateixa autora. El vaig comprar i el vaig llegir amb passió. Quan enguany he sabut que la Grandes havia publicat un altre llibre sobre l’escenari de la segona república, la guerra civil i el franquisme no vaig dubtar gens i me’l vaig comprar.\nEl títol està manllevat de l’Antonio Machado, en aquells versos premonitoris de la guerra civil:\nEspañolito que vienes al mundo te guarde Dios,\nVaig sentir per primer cop aquest vers recitat pel doctor Blecua a la classe de literatura de segon de carrera. No el vaig acabar d’entendre... [Ara l’entenc molt bé –en tinc prou sentint l’odi que escampen el PP i la COPE i l’exercici de crispació del país, una de les herències del franquisme segons l'historiador britànic P.Preston--]. Passant per les històries que teixeix l’Almudena Grandes penetres amb més profunditat en el drama d’aquesta Península, que si està seca en bona part, no és pels incendis sinó per la devastació provocada per la ira.\nQuan estudies aquests períodes històrics, el toc humà, la persona concreta, el protagonista anònim, sovint se t’escapa. El novel·lista ben documentat, i aquesta novel·la està molt ben documentada, en descriure empàticament personatges de ficció que podrien haver estat reals t’injecta la història a dins del cor. El caragirat, l’oportunista, el falangista ingenu i bona persona, l’intel·lectual de pro, el cop d’Estat del coronel Casado al final de la guerra i la seva repercussió en els comunistes, els camps de concentració d’Argelès, la divisió blava, la corrupció franquista, el silenci de la transició... tot va passant davant dels ulls d’una manera diàfana de manera que els coneixements històrics que tinc es van omplint de carn, de sang i d’ànima.\nFins i tot m’he entès una mica més a mi mateix, i als qui poden ser com jo, personatges normals, porucs, que pretenen viure i deixar viure i que potser de vegades ja es conformen a no saber, a no preguntar, a no inquirir...\nEspañolito que vienes al mundo te guarde Dios. Porque, para vivir aquí, hay cosas que es mejor no saber, incluso no entender. (...)...para vivir aquí, lo mejor es no saber nada, incluso no entenderlo, dejarlo todo tal com está (...) porque los que aún no son cadáveres están muertos de miedo. (...) Guárdate tú solo de las preguntas, de las respuestas y de las razones, o una de las dos Españas te helará el corazón. (Pàgina 746).\nEl protagonista confessa: Mi corazón estaba helado, y ardía.\nI més endavant conclou: También podía no hacer nada, pero no me salía de los cojones.\nLa llàstima és que jo no sóc un personatge de ficció.\nPublicat per Tòfol a 13:31 Cap comentari:


L'Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra impulsa l'Associació de Dissenyadors de Moda i Complements de la Segarra per fomentar moda, disseny i turisme. — Consell Comarcal de la Segarra\nEsteu aquí: Inici → Notícies → L'Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra impulsa l'Associació de Dissenyadors de Moda i Complements de la Segarra per fomentar moda, disseny i turisme.\nL'Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra impulsa l'Associació de Dissenyadors de Moda i Complements de la Segarra per fomentar moda, disseny i turisme.\nUn grup de dissenyadores de moda i complements de la Segarra crea una associació per tal d’unir les seves propostes, coneixements i experiència i per donar a conèixer les seves creacions. Des de l’Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra s’ha proposat a un grup de dissenyadores de moda i complements de la Segarra de crear una associació per tal de potenciar la interacció entre aquestes professionals, per valorar el procés de disseny i donar visibilitat a les seves creacions en llocs emblemàtics de la Segarra potenciant moda i patrimoni\nL’Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra impulsa l’Associació de Dissenyadors de Moda i Complements de la Segarra per fomentar moda, disseny i turisme.\nDes de l’Associació de Dissenydors/es de Moda i Complements i l’Àrea de Turisme del Consell Comarcal de la Segarra pretenem fer diverses presentacions que ajuntin les noves creacions amb llocs emblemàtics de la comarca. Com també fer actes culturals de diversos àmbits, tallers… i buscar noves fórmules per apropar el disseny i la creació a la gent.\nDimarts, 10 de gener de 2016.


Maquina d'escriure,la - Librería Fenicia\nEn Pol ha trobat una màquina.Però és una màquina que ni xiula ni brunzeix. Tampoc no té botó dÆON/OFF. I no emet cap llum intermitent. En canvi, FA lletres. I, tal com descobreix en Pol, les lletres poden crear imatges. I les imatges poden explicar històries.Que potser ha trobat una màquina dÆinventar contes, en Pol?\nMiniheroes 2 primer ministro por casualidad\nMiniheroes 1 agente secreto por casualidad


Para acceder a los documentos con el texto completo, por favor, siga el siguiente enlace: http://hdl.handle.net/2099.1/12267\nAlbet Torres, Bernat\nUniversitat Politècnica de Catalunya. Departament d'Enginyeria Electrònica; Bragós Bardia, Ramon\nCatalà: Aquest projecte mostra el disseny i la implementació d'un sistema d'adquisició de senyals bioelèctriques mitjançant elèctrodes capacitius. El sistema, inalàmbric i a bateria, envia les dades a un ordinador per a la seva visualització o processament.\nCastellano: Este proyecto muestra el diseño y la implementación de un sistema de adquisición de señales bioeléctricas mediante electrodos capacitivos. El sistema, inalámbrico y a batería, envía los datos a un ordenador para su visualización o procesamiento.\nEnglish: This project shows the design and implementation of an acquisition system for the measurement of bioelectric signals by means of capacitive electrodes. The system, which is wireless and battery powered, sends the data to a computer for its visualizations or processing.\nComunicacio sense fil, Sistemes de


Coca de Sant Joan - Gastroteca.cat\nInici>Productes >Coca de Sant Joan\nLa celebració del solstici d’estiu, la vigília de Sant Joan (23 de juny), ha estat vinculada a Catalunya des de fa segles al calendari dolç. En un principi, les coques que es consumien en aquesta diada eren rodones amb un forat al mig en record del disc solar. Pastades a casa i portades als forners perquè les coguessin, es feien amb pasta adobada ensucrada i pinyons. Ja llavors era costum menjar-les en comunitat i, amb el naixement de les primeres pastisseries al segle XIX, la recepta es va endolcir amb l’aportació de cireres i altres fruites confitades. També es consumeix la mateixa coca per la diada de Sant Pere i per la de Sant Jaume.\nAvui dia es fan diverses coques per Sant Joan i Sant Pere: de crema, de llardons, farcides de cabell d’àngel, de nata, ... Presenten diferents formes, però la més habitual és l’ovalada amb fruita confitada. Per fer la massa s'utilitza farina de força, llevat, llet, ous, mantega, pell de llimona ratllada, sucre, anís i sal. Per damunt s'hi afegeixen bocins de fruita confitada, pinyons i sucre. En aquestes dates assenyalades, s'acostuma a menjar per postres, després de sopar, i durant la nit, a mitja revetlla.\nEs comercialitza pels volts de la diada de Sant Joan a pastisseries i fleques d'arreu de Catalunya.\nPastisseria el Globus\nL'Aneuenca - Forn de pa i pastisseria


Hoteles 5 estrellas en Hamilton | Hoteles Economicos con Expedia\nEsta nocheDec 16 - Dec 17Comprueba los precios en Hamilton para esta noche, Dec 16 - Dec 17\nEste fin de semanaDec 20 - Dec 22Comprueba los precios en Hamilton para este fin de semana, Dec 20 - Dec 22\nPróximo fin de semanaDec 27 - Dec 29Comprueba los precios en Hamilton para el próximo fin de semana, Dec 27 - Dec 29\nPrincipales hoteles de 5 estrellas en Hamilton\n"Nicely run, clean and peaceful place. Limited dining options in the area."…""Nicely run, clean and peaceful place. Limited dining options in the area."WWW…"\nGuía de bolsillo: hoteles de 5 estrellas en Hamilton\nHoteles en Parroquia de Hamilton (7,43 km)\nHoteles en Southampton (8,26 km)\nHoteles en Paget (1,2 km)\nHoteles en Pembroke (1,81 km)\nHoteles en Sandys (7,54 km)\nHoteles en Smiths (5,65 km)\nHoteles en St. George's (12,49 km)\nHoteles en Warwick (3,72 km)\nHoteles en Devonshire (2,52 km)\nHoteles en Chelston (1,59 km)


Resolució de problemes, una forma relaxada, manipulativa i engrescadora d'aprendre a l'aula | ICE. Institut de desenvolupament professional\nResolució de problemes, una forma relaxada, manipulativa i engrescadora d'aprendre a l'aula\nSi quan ensenyes matemàtiques t’avorreixes i els teus alumnes també... Si vols ensenyar les matemàtiques de forma diferent i activant tots els sentits... Si vols ensenyar a resoldre problemes d’una forma relaxada i engrescadora...\n...AQUEST ÉS EL TEU CURS\nEns centrarem en la utilització i creació de problemes manipulatius , visuals i transversals, per treballar les quatres dimensions del currículum de matemàtiques a partir de situacions problema, a infantil i primària.\n- Utilitzar problemes manipulatius , visuals i engrescadors per ensenyar matemàtiques.\n- Desenvolupar les quatre dimensions del currículum a partir de propostes riques i divertides a infantil i primària.\n- Conèixer les possibilitats dels materials manipulatius per generar problemes interessants ii crear-ne de nous.\n- Elaborar ítems que ens permetin avaluar propostes competencials, i establir-ne les característiques.\nLa formació tindrà com a elements principals de partida les experiències de cada docent en el seu context i la reflexió sobre la pròpia pràctica. Volem incidir en l’actualització i la millora de la tasca docent, i aprofundir en el coneixement de la matèria, i l’aplicació a la resolució de problemes\nEl punt de partida seran experiències d’aula i la pràctica dels docents que participen en l’activitat. La feina que es farà serà:\n- Analitzar la pròpia pràctica docent.\n- Analitzar bones pràctiques docents.\n- Reflexionar i construir conjuntament propostes de millora.\nA més, s’aportarà una part de «teoria» provinent de persones expertes (articles, llibres, materials, etc.). Volem que la comunicació entre els membres del grup i els formadors i les formadores els permeti analitzar la pròpia pràctica docent i enriquir-se mútuament amb les propostes d’uns i altres.\nDestinataris: Mestres d’infantil i primària, i estudiants\nFormació: Marcel Beteta i Juanjo Cárdenas\nCalendari i horari: 1, 2, 3, 6 i 7 de juliol, de 9.30 h a 13.30 h\nLloc: Aula 1206. Edifici de Migdia I. Universitat de Barcelona. Campus de Mundet.\nDel 4 de maig al 18 de juny


FÓRMULA | 8425402449158 | ALON NIR | Llibreria La Font de Mimir - Llibreria online Barcelona - Comprar llibres català i castellà\nALON NIR TRANJIS GAMES Ref. 8425402449158 Ver otros productos del mismo autor\n¡Un juego familiar muy matemático y divertido!Juega hasta 3 números de tu mano y cambia el signo de operación para crear una nueva igualdad correcta. Quien antes se deshaga de las cartas de su mano, ¡habrá ganado!El juego base está indicado para un nivel de primaria (7 a 12 años) y permite formar la...\nFechaEdicion : 15/06/2021\nAutores : ALON NIR


BOSC. DIECKMANN, SANDRA. 9788416500772 Llibreria Altaïr\nAquesta és l'emotiva història d'un ós polar, que es veu arrossegat lluny de la seva llar, on els altres animals el temen i l'eviten. Fins que un dia, observen com intenta fer una cosa increïble... Sandra Dieckmann amb una meravellosa delicadesa, ens mostra en el seu primer llibre il?lustrat, la difícil situació en la qual es troben els óssos polars a causa de l'actual canvi climàtic. Un conte reconfortant sobre com ajudar als desconeguts.\nLibro a reservar: BOSC


Reparar muro exterior 1x26 m2 - Premià de Mar (Barcelona) | Habitissimo\nReparar muro exterior 1x26 m2\nPrecio de reparar muro exterior 1x26 m2\nSolicitudes similares a reparar muro exterior 1x26 m2 en Premià de Mar (Barcelona)\nCasa unifamiliar a 4 vientos con patio perimetral (pequeño) que rodea la casa. Habría que tapar grietas y reparar desperfectos de la fachada, también pintar. Por otro lado, quitar todo el mortero 8muy deteriorado) de las paredes del perímetro del patio para rebozar de nuevo y pintar, así como algún pequeño\nIdeas para reparar muro exterior 1x26 m2


Novalac Rella 2age LLET 800G\nNovalac Rella 2AGE LLET 800G\nNovalac fiabilitat segona edat 800g és una llet per a lactants, la part proteica de la fórmula és més proper al de la llet materna per evitar possibles pertorbacions de trànsit al deslletament. Està equilibrat d'acord amb les recomanacions dels comitès de la revista Pediatrics.\nDescripció Novalac 2age fiabilitat llet 800g\nNovalac Rella segona edat és un relé o llet a més de la lactància materna per als nadons majors de 6 mesos a 1 any en una dieta diversificada.\nConsells i opinions sobre fiabilitat Novalac llet 800g 2age Aplicació\nUn 14,7 %, Un 4,9 scoop g a 30 ml d'aigua.\nAboqui l'aigua necessària (aigua mineral o bullida) a l'ampolla, es refreda a una temperatura ° C. Abocar la quantitat adequada de llet.\nNovalac Composició 2age fiabilitat llet 800g\nLlet desnatada, sèrum de llet desmineralitzat, maltodextrines, olis vegetals (de palma, de colza, de palma, de gira-sol, de M. alpina), lactosa, galacto-oligosacàrids, fosfat de calci, citrat de potassi, carbonat de calci, oli de peix, bitartrat de colina, clorur de magnesi, ascorbat de sodi, citrat de sodi, clorur de sodi, fosfat de magnesi, clorur de sodi, clorur de potassi, taurina, sulfat ferrós, hidròxid de calci, sulfat de zinc, citidina-5'-monofosfat, acetat DL-α-tocoferol, disòdic uridina-5'-monofosfat, antioxidant (palmitat de L-ascorbil), nicotinamida, adenosina-5'-monofosfat de disodi-guanosina 5'-monofosfat, D-pantotenat de calci, inosina-5 ' monofosfat de disodi, sulfat de coure, emulsionant (lecitina de soja), àcid cítric, hidroclorur de tiamina, acetat de retinol, sulfat de manganès, riboflavina, hidroclorur de piridoxina, àcid fòlic, fitomenadiona, iodur de potassi, selenito de sodi, D biotina, colecalciferol, cianocobalamina.\nPrecaucions per a l'ús amb fiabilitat Novalac llet 800g 2age\nMantingui ben tancat en un recipient sec i fresc.\nDesprés de l'obertura:\nUsant la pols d'aquí a 3 setmanes.\nLa introducció de Novalac fiabilitat 2age llet 800g\nCaixa de 800g\nAixò sí: la millor llet per al seu nadó és la llet materna, ja que la seva composició varia amb el temps per adaptar-se a les necessitats del nadó. També és el més econòmic. Sempre que sigui possible, l'animem a que alletar o continuar la lactància materna.


Nissan augmentarà la producció de la seva furgoneta elèctrica a Barcelona | ACN\nRedacció 29/05/2020 09:08h\nSón dies negres per a la indústria catalana: Nissan confirmava aquest dijous que tancarà la seva planta a la Zona Franca de Barcelona, que acull 3.500 treballadors. La multinacional automobilística, doncs, abandonarà Catalunya i deixarà un buit molt complicat de suplir en el teixit industrial, que arrossegarà també empreses dependents i acabarà amb la feina de milers de treballadors.\nGeneralitat de Catalunya Conselleria de Treball i Afers Socials Conselleria d'Empresa empreses


L’Administració del Botànic censura les comunicacions d’Intersindical Valenciana | STAS\n08 / 11 / 2019 | Intersindical obstrució informativa funció pública drets sindicals\nTot i que, malgrat la durada excepcional de l’incident, no teníem cap dubte que aquest silenci “accidental” -?- havia d’estar motivat per un imprevist de caràcter tècnic, en rebre ahir -7 de novembre- els correus informatius d’altra organització sindical, els quals havien estat enviats a la plataforma de distribució fins i tot ahir mateix, no ens ha quedat altra que reconèixer, amb pesar i a contracor, que aquest bloqueig selectiu practicat durant la setmana prèvia a les eleccions no és en absolut accidental i, a més, s’aplica exclusivament contra STAS-Intersindical Valenciana.\nSembla que com que ens volien dòcils i no ho som, ara ens volen “outsiders”.\nAquesta obstrucció a la nostra acció sindical ve a culminar de la pitjor manera possible una estratègia de discriminació en l’altra cara de la qual s’ha practicat una dinàmica continuada de privilegi en l’accés a la informació per a determinades organitzacions.\nDavant les seues obstruccions, arbitrarietats i discriminacions, farem nostres les paraules de Maria Aurèlia Capmany: “Mai no seré prou vella, ni prou covarda, com per no tornar a començar de cap i de nou i amb les mans buides”. Perquè les dones i homes d’Intersindical Valenciana hem vingut per a quedar-nos-en.


Can Batlló serà la nova seu de l'Escola de Mitjans Audiovisuals | Info Barcelona | Ajuntament de Barcelona\nCan Batlló serà la nova seu de l'Escola de Mitjans Audiovisuals\nEl febrer del 2017 es començaran les obres al bloc 7, que permetran a l’Escola de Mitjans Audiovisuals (EMAV) ampliar les places fins a 600. Es preveu que els treballs acabin a finals del 2018. Aquesta actuació permetrà dotar de nova activitat l’antic edifici industrial i conservar el patrimoni i l’estructura de la nau existent.\nL’Ajuntament ha aprovat definitivament el projecte d’execució de reforma i rehabilitació del bloc 7 de Can Batlló per a la nova seu de l’Escola de Mitjans Audiovisuals (EMAV), al barri de la Bordeta, del districte de Sants-Montjuïc. L’Ajuntament de Barcelona, a través de Barcelona d’Infraestructures Municipals (BIMSA), destinarà 12,9 milions d’euros a les obres de rehabilitació de les naus, que es començaran el febrer del 2017 i es preveu que s’acabin a finals del 2018, amb la inauguració del nou centre d’estudis audiovisuals.\nEl bloc 7 està situat dins de l’antiga fàbrica de Can Batlló i es troba adjacent a la gran via de les Corts Catalanes, al número 159 i proper al carrer del Mossèn Amadeu Oller. Aquesta localització pot potenciar la visibilitat de l’escola i donar un nou impuls a un sector, l’audiovisual, que està en ple creixement tant des d’un punt de vista industrial com cultural. D’altra banda, la nova seu de l’EMAV també pot convertir-se en una pedra angular en el procés de recuperació que està en marxa de tot el recinte de Can Batlló per al barri i la ciutat.\nEl programa funcional elaborat per l’EMAV parteix d’una superfície estimada de 5.460 metres quadrats i està dimensionat per acollir fins a 600 alumnes, xifra superior als 425 alumnes que té actualment l’escola a la seu de la via Laietana. Aquest increment d’oferta de places es vincula al creixement de la demanda i al fet que anualment queden fora dels estudis un número elevat de joves per falta de places.\nTota la intervenció proposada en aquest edifici de grans naus es basa en la voluntat de preservar i destacar els trets tipològics de l’arquitectura industrial existent: ordre, repetició i simplicitat estructural. La solució adoptada, així doncs, es fa ressò d’aquests trets i permet en tot moment una lectura clara i diferenciada entre la preexistència i la intervenció.\nLa ubicació de l’EMAV a Can Batlló respon al compromís del Districte de Sants-Montjuïc i de l’Ajuntament de Barcelona de dinamitzar el barri de la Bordeta, sempre mitjançant el diàleg permanent i la voluntat de consens amb el veïnat i les entitats del barri per dotar el gran espai que s’ha obert al barri pel que fa a equipaments de ciutat, com ara l’EMAV, i a equipaments de barri i de districte, com el bloc 11, o l’ampliació de l’Escola Cal Maiol.