Novel·la gràfica i opinió\nExercici de lògica PPopular\nTires còmiques |\ndijous, 16 de maig de 2013 | 22:51h\n[clic a sobre per ampliar]\n"Darth Vader e hijo", de Jeffrey Brown @PlanetadComics\nNovel·la gràfica > Crítica |\ndimarts, 14 de maig de 2013 | 20:32h\n"Què és això, una altra paròdia d'Star Wars?", direu. Doncs sí i no. D'una banda, sí, és això mateix i en un sentit fins i tot molt estricte. És a dir, com més coneixement tingueu de les pel·lícules, dels seus diàlegs, les seves escenes i els personatges que n'apareixen, més riureu. I quan dic riure vull dir riure, i no somriure. Sembla que malgrat tot, encara hi ha moltes bones bromes a fer sobre el tema. Però, l'encert d'aquest còmic, i la base del seu humor, és que sap traslladar-ho tot al gènere de l'humor gràfic i la tira còmica sobre relacions entre pares i fills. Què hagués passat si Darth Vader hagués criat ell mateix el seu fill Luke? Vet aquí la pregunta que serveix de premissa. La resposta és un cúmul vinyetes farcides de referències a la saga galàctica i relligades amb anècdotes sobre l'experiència de ser pare. I bé, aquesta vessant més casolana és segurament el millor que pot haver aportat un autor tan inesperat com Jeffrey Brown. Potser el recordeu d'algun còmic autobiogràfic, de relacions amoroses o de gatets però, és igual.Fos com fos, el resultat és tot un encert. Terriblement graciós i "culturalment dispers" però, alhora tendre i ingenu com un d'aquells còmics independents de que parlava. Només m'he de queixar d'alguns detalls de traducció que han enterbolit algun acudit. A banda d'això, em sembla una lectura ben recomanable, i no cal dir que un regal infal·lible.\ndiumenge, 28 d'abril de 2013 | 19:11h\nIron Man 3Shane BlackSincerament, pensava que després de dos pel·lícules en solitari i d'una conjunta amb els Avengers, ja no sabrien què fer amb aquest personatge. Però no, el tercer lliurament de la saga està a l'alçada de les millors pel·lícules del boom del gènere de super-herois recent. Dit això, no cal dir que si aneu a veure-la amb ànim de gaudir-la, haureu de passar per alt moltes bestieses: qui no vulga pols que no vaja a l'era. Però, fetes totes les obvietats, la pel·lícula és d'allò més divertida, i conserva aquella encertada combinació entre acció i humor tan característica de la versió cinematogràfica d'aquest personatge. Aquí el veurem sofrir d'allò més, amb un protagonista que pateix atacs d'ansietat i necessita que tothom l'ajude, unes armadures que es trenquen a la mínima de canvi, i uns dolents que fan por.En general el film funciona com una màquina en tots els aspectes, sempre dins els paràmetres del cinema excessiu del Hollywood actual, és clar. I si bé té alguns forats de guió, el bon ritme i el to general fan que ens n'oblidem i ens llancem de cap a l'entreteniment. Per cert, cal destriar l'encertada participació d'un personatge infantil que no fa gens de ràbia (en versió original), així com aquell efecte d'"univers gastat" que fa que la tecnologia no sempre funcione. Searching for Sugar ManMalik BendjelloulVet aquí un film en la línia d'aquells documentals americans que més que presentar la realitat la dramatitzen fins la llagrimeta. Si Michael Moore ho fa amb qüestions polítiques i socials (i ho fa molt bé), aquest és un exemple de les possibilitats del gènere musical, o més bé melòman, cosa que ens recorda aquella singular "The Story of Anvil". La pregunta aquí és, què feia una mena de Bob Dylan mestís americà triomfant a l'hermètica Sud-Àfrica de l'apartheid sense saber-ho, mentre era ignorat a la resta del món?Doncs bé, la resposta és una història tan fantàstica que el fet que siga real gairebé impedia fer-ne una adaptació de ficció i convidava a un plantejament documental amb una estructura propera al drama. I val a dir que el resultat quant al guió i la direcció és impressionant. Des del primer moment, la pel·lícula sembra llavors per anar mantenint l'interès de l'espectador, i recollir els fruits poc a poc amb les successives revelacions. Així, la sensació que es té en veure-la és ben bé màgica, fins al punt que a la sala del cinema es podien escoltar exclamacions involuntàries. I bé, quants documentals coneixeu amb un final com aquest?ArgoBen AffleckSi aquesta pel·lícula ha generat una certa controvèrsia trobe que ha estat pel fet que algunes persones no s'han pogut abstreure al context. Sí, està basada en fets reals (l'anomenada "crisi dels hostatges") i sí, els islamistes iranians són els dolents i la CIA són els bons. Això és així, i jo entenc potser no és fàcil de pair. Però a la fi, si ho mirem amb els ulls de qui pren les coses tal com venen, el que tenim aquí és una pel·lícula del gènere d'espies d'allò més entretinguda i que no té cap més pretensió ni vol anar més enllà. Diré més, és tan correcta en la direcció, el guió, les interpretacions o la pròpia ambientació anys setanta, que sobresurt de la resta de la seva mena dels darrers anys. I això la fa una bona candidata per passar una bona estona si allò que us agrada és el cinema clàssic i les històries que ens fan patir allò just. Això i gaudir d'una trama que en certa mesura recorda més a "The Sting" que a "Mission: Impossible".\n"Atajos", de Martí Riera @LaCupulaComic\ndijous, 18 d'abril de 2013 | 22:12h\nSi algú vol saber què va ser això del "comix", aquella mena de revolta àcrata que semblava voler dinamitar els principis ingenus del còmic per adults, llavors ho té fàcil: només li cal llegir aquest "Atajos". És clar que hi ha molts referents, a casa nostra i a nivell internacional (per no dir directament americà) però de tots ells em sembla que Martí és un personatge alhora representatiu i singular que no sempre ha rebut el reconeixement que caldria. Més visceral que pròpiament avantguardista, aquesta obra que canta el costat fosc de l'ànima humana traspua ràbia pels quatre costats. Més que una renovació formal, Martí cerca superar aquell enfocament complaent i que s'havia convertit en inofensiu del còmic industrial, i adaptar-lo al seu temps. Així, hom podria definir aquest "Atajos" com una mena de "Creepy" postmodern, doncs es tracta d'un recull de narracions breus farcides d'elements macabres i grotescos però, amb un enfocament que actualitza ambients i fòbies al món en que, no ens enganyem, encara vivim. De tot això porta gran part del pes un dibuix que impacta per la seva expressivitat explícita, i que resulta inquietant malgrat emprar un estil de narració gràfica ben directe i gens complexe hereu de formes europees. Al final, fora de tots aquests punts de vista, allò que trobareu és un còmic d'entreteniment fet amb el fetge, cosa que hauríem d'agrair però que sembla que no sempre agrada tothom. I també un volum que s'emmarca en la voluntat, encertada al meu parer, de recuperar en format decent el llegat de la germinal revista "El Víbora".\n"Frances", de Joanna Hellgren @LaCupulaComic a Le Monde Diplomatique\ndissabte, 13 d'abril de 2013 | 11:01h\nL'autora sueca Joanna Hellgren presenta aquí una obra de maduresa en la qual s'endinsa en un dels temes recurrents en la literatura, el cinema i per suposat també la novel·la gràfica: la família. No obstant això, "Frances" no és el retrat de cap família model, sinó més aviat el de tot allò que s'allunya d'ella i redueix els llaços parentals a la mínima expressió. Així, trobarem personatges com una mare que no vol ser-ho, un pare absent, una filla abandonada, una tia lesbiana que fa de mare o un avi amb alzheimer. Cap d'ells sembla trobar el seu lloc, bé siga per motius personals o socials, ja que l'entorn de classe obrera tampoc no permet fer sempre el que se suposa que és correcte. Malgrat tot, no estem davant de cap tragèdia ni de cap crítica mordaç. Hellgren prefereix fer un assaig sobre la supervivència dels afectes enmig de situacions complicades. No jutja els personatges ni es compadeix d'ells sinó que els accepta tal i com són, i ens convida a fer el mateix. El relat es desenvolupa tant cap endavant com cap enrere, amb un guió molt ben plantejat que va desfent la troca poc a poc i sap mantenir l'interès en tot moment. Per la seva banda, un dibuix de gran bellesa ens recorda els coneixements d'il·lustració de l'autora, que tot i això demostra també un domini mil·limètric del ritme i la narració gràfica. El resultat final és un excel·lent conjunt d'històries d'amor entrecreuades de gent que encaixa la vida com pot.(c) Publicat originalment a Le Monde Diplomatique en español\n"El hombrecito", de Chester Brown @LaCupulaComic\ndivendres, 22 de març de 2013 | 20:30h\nA aquestes alçades hauria de ser sobrer recomanar una obra de Chester Brown, però com que no hi ha ningú infal·lible, no ho serà comentar aquest "El hombrecito". A més, podem suposar que moltes lectores albergaran una certa suspicàcia davant la mena de llibres que recullen obres primerenques, donat que en general solen ser més un recurs editorial per col·leccionistes que veritables bones lectures. Per sort, no és el cas en cap dels dos sentits.Efectivament, s'inclouen diverses historietes curtes fetes sota l'allargada ombra de la colla del mestre Robert Crumb, les quals suposen un divertit exercici de vandalisme juvenil. N'hi ha que són ingènues, gairebé críptiques, directament al·lucinògenes i fins i tot d'humor negre. Però de seguida trobem altres més llargues en les que Chester Brown fonamenta les bases d'aquell còmic independent canadenc sense el qual no estaríem avui aquí. Són ben bé la mena d'obres personals i autorreferencials que el portarien a fer altres directament relacionades com "El Playboy" o la genial "Nunca me has gustado". I també són aquelles més intel·lectuals i d'assaig d'on parteix el fil que el duria i a crear la monumental "Louis Riel" o la controvertida "Pagando por ello".Però no ens posem solemnes, aquesta obra és un recull molt variat que manté en tot moment l'interès gràcies a un profund respecte per la intel·ligència de qui llig. En aquest sentit, cal destriar les dues històries de "Helder", on Chester Brown demostra que és d'aquelles persones a les que agrada no només veure la pel·lícula sinó també el "making of" i encara la versió comentada pel director. Si més no, aquest és el joc que ens planteja quan es dibuixa a si mateix dibuixant-se a si mateix. També hem de fer menció especial de la preciosa història d'amor muda titulada "knock knock", així com de l'assaig final sobre la esquizofrènica.Per suposat, cal afegir-hi a més una profusa secció final d'anotacions, aclariments i notes biogràfiques que gairebé forma part de l'estil metòdic de l'autor. I amb això s'acaba d'arrodonir una lectura àgil, interessant i francament divertida que demostra una vegada meś la mestria de Chester Brown. Per cert, vist el resultat està clar que no és només una obra per acèrrims de l'autor sinó més bé per qualsevol persona adulta.\n"Los Combates Cotidianos (Integral)", de Manu Larcenet @NormaEditorial a Le Monde Diplomatique\ndimecres, 20 de març de 2013 | 18:25h\nLa publicació d'aquest integral per part de Norma ens ofereix la possibilitat de valorar en format de novel·la gràfica una de les millors obres que ha donat el còmic europeu en els darrers anys. Manu Larcenet recicla aquí les formes juvenils del mitjà al servei d'una visió molt perspicaç tant de la realitat social com de la introspecció psicològica i les relacions humanes. Tot això, adobat amb l'humor malenconiós característic del seu estil. El guió segueix la peripècia vital d'un jove fotògraf francès, fill dels aguerrits obrers de les drassanes, a través del seu procés de maduració. Està situat a la França contemporània a l'arribada de Sarkozy a la presidència, amb l'ascens del feixisme de Le Penn i la desbandada ideològica de l'esquerra com a teló de fons. Víctima d'una significativa malaltia mental que li produeix greus atacs d'un pànic paralitzant, el protagonista haurà d'anar construint la seva vida i recuperant els seus llaços familiars i la seva consciència social. Tot això serveix a l'autor per plantejar una obra de gran profunditat literària, on abunden les reflexions sobre els temes més diversos. Malgrat que el plantejament semble tòpic, es tracta d'una lectura molt entretinguda, amb moments tristos però també joiosos, que manté la tensió fins al final. Menció a part mereix el seu apartat gràfic, amb un dibuix l'aparença del qual oscil·la sense mesclar entre allò naïf, allò expressionista i allò realista, amb un meravellós ús de la paleta cromàtica. Per llegir amb calma.(c) Publicat originalment a Le Monde Diplomatique en español\nPrimàries i almoina democràtica\ndimarts, 19 de març de 2013 | 16:25h\nFa llàstima escoltar com davant la crisi de legitimitat democràtica i el clima de corrupció sistèmica, certes esquerres centren les seves propostes en elements purament auxiliars. És el cas de les primàries que, sense deixar de ser un element positiu, està clar que no garanteix per si mateix una bona qualitat democràtica. És a dir, no té cap sentit insistir en processos d'elecció per triar una candidata que una vegada arribada al càrrec tindrà carta blanca. Sense anar més lluny, Zapatero ja va ser triat en unes primàries però, això no li va impedir aprovar, entre altres, una reforma laboral que sabia que era rebutjada per una immensa majoria de la població i encara de la militància del seu propi partit. Les primàries són un mecanisme més per millorar la qualitat de la representació però no l'únic i ni tan sols el més substancial, doncs no eviten que l'opinió dels electors siga irrellevant arribat el moment de la decisió. La veritable reforma que cal és la construcció de mecanismes efectius de participació i subsidiarietat, des del referèndum fins l'assemblea passant per la democràcia líquida.La qüestió és si tenen o no les esquerres la voluntat política d'implementar una veritable democràcia participativa. Em consta que hi ha qui ho veu tot plegat com un obstacle a l'acció política i al lideratge. I segurament ho és si entenem aquests de manera despòtica i noucentista. No obstant, el signe dels temps afavoreix no només a qui persegueix bons fins sinó qui ho fa per bons mitjans. Accions com la de consultar el sentit del vot dels diputats a la militància, o la cedir a la ciutadania la capacitat de fer preguntes al govern, no haurien ser objecte de burla sinó més bé d'admiració i copia.\nLectures a L'Accent: "Astèrix. La Gran Col·lecció: Recuperar els valors d’un clàssic"\ndiumenge, 10 de març de 2013 | 11:29h\nSi és cert que la veritable pàtria és la infantesa, llavors podem calibrar la importància que per moltes xiquetes i xiquets ha tingut la lectura de còmic en català. No només per assumir que aquesta era la seva llengua sinó també per interioritzar la normalitat del seu ús i estranyar l'opinió d'aquells que la volen menystenir. Moltes són les sèries i personatges que podríem esmentar en aquest sentit però, n'hi ha un parell que sens dubte mereixen especial atenció: Astèrix i Obèlix.Recentment Salvat ha iniciat una nova edició de les seves aventures sota el nom de "Astèrix. La Gran Col·lecció", de la qual per ara han vist la llum deu àlbums. Aquest títol tan barroc està justificat per la cura que s'ha tingut en la seva producció, que inclou una nova retolació així com una restauració dels traços i els colors. I val a dir que una breu ullada a les precàries edicions antigues ens convencerà que realment feia falta dur a terme aquesta tasca. Estem segurs que qualsevol amant del còmic sabrà valorar-la, així com gaudir d'unes històries amb diverses capes de lectura que conserven tota la seva capacitat de fer-nos somriure i fins i tot riure obertament. Tampoc no descobrirem ara la importància de l'obra de Goscinny i Uderzo. Tant des del punt de vista artístic, com pel que fa a la seva rellevància dins la cultura popular, és de sobres coneguda.La qüestió serà més bé destriar si Astèrix és encara un còmic que puguem donar a llegir als infants dels nostres dies, tants anys després de la seva publicació original. Segurament que qualsevol xiqueta o xiquet a qui agrade llegir s'ho passarà d'allò més bé amb un àlbum d'Astèrix, malgrat pertànyer a la generació dels anomenats “nadius digitals”. Però no és això sobre el que hem de reflexionar. Hem de pensar que la lectura a certes edats no és només un entreteniment sinó també una qüestió d'assumpció de valors i una font d'ensenyaments.Les objeccions que podem posar-li a Astèrix des d'aquest punt de vista són diverses. La més obvia és un masclisme que redueix el paper de les dones a la mínima expressió, això sí, amb notables excepcions. Tot i així, val a dir que no és res comparable al d'altres clàssics francobelgues com Tintin o Els Barrufets. En contrapartida, podem citar diversos aspectes positius, el primer dels quals és la fermesa de les conviccions dels protagonistes i l'humor amb que s'enfronten als problemes, lluny de la retòrica del sacrifici. En tots els àlbums hi traspua una ètica de la resistència festiva que ens sembla molt saludable.Com sabreu, Astèrix i Obèlix són els herois de l'únic llogaret lliure d'una Gàl·lia ocupada per l'Imperi Romà, i és en aquest context que hi un altre aspecte positiu: les mostres d'amor a la seva terra i d'afirmació de la pròpia identitat front a la imposició. Un comportament que, malgrat allò que diuen alguns, no sembla curar-se al llarg dels seus viatges. Hi ha qui ha volgut interpretar-ho com una mostra del chauvinisme francès però, també podem capgirar-ho fàcilment al nostre favor i treure'n una bona lliçó. El paral·lelisme és ben clar, no us sembla? Publicat originalment a L'Accent\nLectures: "Un lugar equivocado", de Brecht Evens (Sins Entido)\ndijous, 7 de març de 2013 | 17:27h\nAmb tota aquesta vigent concepció literaria de la novel·la gràfica, de vegades se'ns oblida que el llenguatge del còmic és visual abans que res. I això vol dir que hi ha una vessant gràfica que és lícit treballar per si mateixa, i no només com a suport d'una història. També oblidem sovint, per culpa del sufocant pes del guió clàssic de Hollywood, que una història no ha d'anar ben bé com dicten les normes d'aquest, i que n'hi ha prou amb tenir alguna cosa que pague la pena explicar-se. En poques paraules, això és el que ocorre amb "Un lugar equivocado". Es tracta d'una obra farcida de l'extraordinària i càndida bellesa que aporta l'aquarel·la, així com dels jocs visuals i pictòrics a que es presta l'art seqüencial. Tampoc no direm que és quelcom que no s'ha vist mai, i de fet el catàleg de tècniques emprades és prou bàsic. Però, sí crida l'atenció la perícia de l'autor així com la gran expressivitat que aconsegueix plasmar. No tot els dies podem llegir una obra que podríem gaudir fins i tot si fos muda. Quant al guió, es tracta d'un text que malgrat caure en tots els tòpics del còmic independent, encerta en la seva manca de pretensions i amb un enfocament caòtic. Es succeeixen les escenes amb situacions obertes a la interpretació i que, tal i com comentava, troben la seva millor finalitat en servir de suport a les imatges. "Potser allò que vull és no voler res", diu un personatge. Vet aquí la clau que ens pot ajudar a comprendre aquesta novel·la gràfica.\nDescansa en pau i gràcies, President Chávez\ndimecres, 6 de març de 2013 | 19:16h\n"'Els somnis de Chávez, els nostres somnis". David Segarra a La Directa.\nSpeak in christian, you redneck!\ndilluns, 4 de març de 2013 | 23:20h\nHui al metro de Madrid he vist un pare que ajudava a llegir a la seva filla un conte en anglès. Malgrat el seu pobre domini de la llengua de Shakespeare, la seva determinació era ferma i el parlava sense cap vergonya. Pura diglòssia en acció. Fa temps que ho veiem venir però l'onada anglòfona sembla créixer per moments, i més ara que Espanya és oficialment un "estat perifèric". L'espanyol està bé per parlar-lo a casa, amb els amics o al bar però, per prosperar a la vida, cal saber anglès. Si més no, aquest és el missatge que traspua la massiva implantació del bilingüisme a les escoles madrilenyes. I la gent ho té tan clar que de fet és un dels arguments de major pes per dur els fills i filles a les escoles concertades, les quals compten amb un exèrcit de precaris professors "nadius".Empomeu-ho! Després de tants anys d'escoltar coses com que l'ensenyament bilingüe provoca trastorns de l'aprenentatge (sic) o que no serveix per res aprendre català (valencià) perquè l'única llengua útil és l'espanyol; ara resulta que no, que d'això res. Fins i tot l'espanyolisme més ranci ha descobert les virtuts científiques del bilingüisme, i explica que a més, francament, s'ha de ser molt "de poble" per no parlar anglès. De fet les veritables elits espanyoles sembla que ja fa temps que el gasten a casa.Per tant, em pregunte si falta molt pel dia en que podré exigir a Madrid que em parlen en anglès "per educació". O que podré argumentar que emprar l'espanyol és de "nacionalistes excloents que no volen parlar la llengua comuna", que evidentment és l'anglès. O que em queixaré que traduir les coses a l'espanyol és malbaratar els recursos públics... I en fi, el llarg etcètera que ja coneixem. Però, no patiu, que la culpa encara serà nostra! Per cert, Google Traductor, tradueix "habla en cristiano" per "speak english". No comment.\nTres glops de rock valencià: Neuròtics, Inèrcia i Tardor\ndijous, 21 de febrer de 2013 | 22:55h\nNo sé ben bé en quin punt la colla de la nova cançó va passar la flama d'aquell foc que van encendre. Diuen que potser va ser entre classe i classe de les línies en valencià quan tot just començaven, entre canvis de k7s de rock en català. Qui sap! El cert és que hui tenim una bona colla de grups, amb talent i ganes, amb molt d'amor a l'art, a la llengua i al país; i també la capacitat de produir discs amb una qualitat notable gràcies a les noves tecnologies.Exemples clars de tot això són els darrers lliuraments de Neuròtics, Inèrcia i Tardor. Tots ells s'emmarquen amb matisos dins el rock alternatiu però, us estalviaré la crítica musical. El millor que podeu fer és visitar el seu bandcamp i escoltar la seva música. Allí també podreu descarregar el disc sencer pel preu que considereu just (a partir de zero euros), i al web de la discogràfica Mésdemil comprar-lo si us fa goig.Neuròtics - "Incertesa"Inèrcia - "No és cap simulacre"Tardor - "Revolució de l'estat latent"\nLectures a Le Monde Diplomatique: "Profundamente anticlerical"\ndilluns, 18 de febrer de 2013 | 22:49h\nManel FontdevilaAstiberriAquest petit gran llibre de Manel Fontdevila recopila el millor de les seves vinyetes d'humor gràfic aparegudes al diari Público i dedicades a l'Església Catòlica. Després de la publicació de “¡La crisis está siendo un éxito!” i “¡Esto es importantísimo!”, sens dubte el tema mereixia un volum a part. Segons l'autor, s'inclou "bàsicament el que ha estat notícia en aquests darrers anys: avortament, educació, finançament, etc. Però, també aquesta altra vessant, diguem-ne més pintoresca, que es reflecteix en certs ritus i viatges de gran impacte mediàtic". Fontdevila assegura que "el problema d'aquesta institució està en interferir en la vida política, la qual cosa s'acaba traduint en legislacions retrògrades i, sobretot, en beneficis econòmics difícilment justificables". No obstant això, no és la seva opinió al voltant del tema el que fa recomanable aquest volum, sinó el seu domini de l'humor gràfic. És a dir, la seva capacitat de distanciar-se de la realitat imposada pels grans mitjans, de donar-li la volta, interpretar-la amb les ulleres del sentit comú i preparar-la amb una bona dosi d'enginy. Ara bé, on Fontdevila marca la diferència és en el notable fet que a més és un gran dibuixant. Declarat seguidor d'una llarga tradició, Fontdevila reivindica a més la importància de la sàtira política en la nostra societat: "Qualsevol tabú és una convenció, i un cop trencat, pots acabar veient que era una bestiesa i passar a altres coses més serioses. La sàtira sol accelerar el procés".Publicat originalment a Le Monde Diplomatique en español.\nI què en farem dels corruptors?\ndimecres, 6 de febrer de 2013 | 23:18h\nQue el govern incomplisca sistemàticament el programa electoral i faça polítiques al dictat de l'aristocràcia financera és greu però, que estiga directament a sou d'aquesta és tota una altra cosa. Això equival a dir que la democràcia espanyola és una ficció, pur teatre. La política al servei de qui omple sobres no amb paperetes electorals sinó amb feixos de bitllets, és quelcom intolerable.Ara bé, mentre tothom condemna els corruptes, poques són les veus que es pregunten què caldria fer amb els corruptors. Sabem qui són i quins són els seus negocis però ningú amb pes polític sembla atrevir-se a proposar-ne solucions. Potser és pel dogma neoliberal que santifica aquesta aristocràcia financera (ser empresari és altra cosa), o potser és que l'esquerra ha oblidat algún que altre principi relacionat amb la justícia social. Legalitat a banda, sota cap concepte hauria de ser moral la riquesa desmesurada però, els límits i l'equitat són conceptes maleïts pel capitalisme.Segurament hi ha molta tela que tallar amb el tema del finançament dels partits polítics però serà sempre una lluita contra el vent mentre no impulsem la construcció d'una societat més equitativa, mesurada i justa. Cap llei no evitarà que el senyor R es compre un partit i per això hem de tendir a la desaparició d'aquests paràsits socials si no volem minar la democràcia de base.\n"El kit de la lucha en internet", de Margarita Padilla\ndimarts, 5 de febrer de 2013 | 19:09h\nMalgrat el títol, que per moments ens faria pensar en un llibre pràctic estil bricomanía, aquesta obra resultarà d'allò més interessant a qualsevol persona interessada en la lluita per la llibertat i la justícia social a la xarxa. Bàsicament es tracta d'una ràpida panoràmica històrica que abraça quatre punts claus de la mateixa, els analitza i n'extreu unes reflexions que més bé són proposicions per seguir construint aquest "kit de lluita". Així, el llibre s'organitza en capítols que estudien l'afer Wikileaks, els Anonymous, els Hacktivistes i algunes aportacions individuals i empresarials significatives. Temes com a llibertat d'expressió, el periodisme, la neutralitat de la xarxa o les formes d'organització i participació, entre molts altres, hi són presents.L'autora, més que defensar una tesi prèvia, cerca tots els angles possibles i vàlids de les qüestions amb una mentalitat oberta i una predisposició positiva. Recull fonts, explica detalls, posa en context i fa les citacions necessàries amb encert. Vol aprendre, comprendre i reflexionar sobre com encarar les lluites en aquesta nova frontera que és internet, i ens convida a fer-ho no des de l'autoritat sinó des del reconeixement mutu. En aquest sentit, sembla que ha interioritzat el model comunicatiu d'internet quan atorga a les lectores les característiques dels nodes que fan funcionar la xarxa: intel·ligència i autonomia.El llibre està escrit amb simplicitat formal i claredat expositiva, essent apte per qualsevol persona interessada en el tema, per bàsics que siguen els seus coneixements. És curt però alhora farcit de bones idees i, en fi, del tot recomanable. Traficantes de sueños l'edita sota llicència CC-BY-SA-3.0 i podeu comprar una còpia en paper per 6 € o bé descarregar-vos el PDF gratuïtament.\nUbuntu i Amazon, amistats perilloses\ndimecres, 30 de gener de 2013 | 18:44h\nDarrerament hi ha hagut molt de rebombori al món del programari lliure arrel de l'alliberament de l'última versió de l'Ubuntu. La raó ha estat la introducció d'una funcionalitat que permet fer cerques a Amazon mitjançant el dash i que suposa l'enviament inadvertit d'informació de l'usuari a Canonical, l'empresa que fa l'Ubuntu. L'objectiu declarat és obtenir finançament però la mesura va ser molt criticada tant per la Free Software Foundation com per l'Electronic Frontier Foundation. Richard Stallman va arribar a qualificar-la de espia (spyware). Sens dubte, implementar aquesta mena de comportaments sota programari lliure és creuar una línia roja. Que Ubuntu envie a Canonical qualsevol cosa que l'usuari escriu al dash és exactament el que fa anys que fan Microsoft, Apple, Adobe i la gran majoria d'empreses de programari privatiu. No discutiré ara si és ètic o no el patrocini d'Amazon però, s'ha de dir que moltes altres distribucions de GNU/Linux reben diners d'aquesta corporació mitjançant sistemes que no violen la intimitat de l'usuari. Per exemple, fent servir la barra de cerques del Firefox. Tal qual està concebut, el sistema de l'Ubuntu és totalment inacceptable.Segons ells, això no és cap problema donat que es pot desactivar manualment. No obstant, és evident que esperen que la gent o bé no voldrà fer-ho o, pitjor, que simplement no sabrà com. I aquest és un paràmetre important donat que Ubuntu es dirigeix a un públic general amb coneixements informàtics bàsics i no necessàriament conscient dels seus drets com a usuari. Tot això, sumat a la manca d'una informació adient al respecte, constitueix un clar abús per part de Canonical.Jo mateix si vaig decidir-me a fer servir un sistema operatiu GNU/Linux no va ser en primer lloc per cap raó ètica. Senzillament Mandriva, la distribució que vaig adoptar llavors, oferia més seguretat, estabilitat, facilitat d'ús, i cobria millor les meves necessitats que Windows XP, el qual tot just havia patit una hecatombe vírica. I a més, era gratuïta. Va ser després quan vaig interessar-me més per l'ètica que hi havia al darrere i pels principis del programari lliure, i als pocs anys vaig canviar a Ubuntu. A l'igual que la gran majoria d'usuaris, no sóc informàtic ni sé modificar el codi per més que ho permeta la llicència lliure.Per això mateix he decidit migrar el meu sistema operatiu i les meves donacions a Linux Mint. Per usuaris acostumats a Ubuntu és l'opció més fàcil i no requereix de gaire aprenentatge extra. A més de no espiar-me, inclou de partida tot el programari restrictiu que em caldrà sí o sí (controladors, flash, java, còdecs multimèdia...), es distribueix amb dos escriptoris de caire clàssic molt amigables, i és igualment senzill de fer servir. Altra opció ben considerada per usuaris corrents sembla que és Mageia.Ara mateix trobe que no hi ha cap raó ni per recomanar Ubuntu ni per suportar el seu espionatge. Gràcies al desenvolupament del programari lliure, tenim altres distribucions de GNU/Linux igualment vàlides i som ben lliures de triar-les. Exercim aquest dret i esperem que Canonical rectifique pel bé de tothom. En tot cas, val a dir que em sap greu per la bona feina que fa la gent d'Ubuntu.cat.\nLectures: The Great Northern Brotherhood of Canadian Cartoonists\ndilluns, 28 de gener de 2013 | 22:27h\nSethDrawn & QuarterlyAquesta novel·la gràfica deu tenir vora un any però, pels paràmetres de Seth, aquest és el millor moment per ressenyar-la, no us sembla? De què tracta? Doncs intentaré explicar-ho. Sabeu quan algun amic vostre ha llegit un còmic, un llibre, etc que li ha arribat al cor, i llavors tracta de transmetre-vos aquell sentiment? Quan algú que ha entès alguna obra o sintonitzat amb ella de manera especial, us recrea el seu record i significat personal? Pel qui escolta i sap empatitzar (cal saber i voler fer ambdues coses) això comporta un cert moment de comprensió i gaudi. Poc importa si després ens molestem en llegir aquella obra, donat que allò més valuós és el sentiment que ens ha transmés aquella persona. Fins i tot pot ocórrer que si anem a la font quedem decebuts per l'expectativa.Doncs aquesta és no ben bé la tesi d'aquesta novel·la gràfica, sinó les bases sobre les que s'assenta, que són les pròpies de l'estil de l'autor. Seth no fa una mena de fals documental sobre la gloriosa història del còmic canadenc i del club que va servir per agermanar els seus autors, sinó que rememora les emocions que van viure els protagonistes, i els sentiments que hi van projectar els lectors en aquells còmics. No sé si m'explique. Per exemple, Seth podia haver recreat aquell còmic de la mort de Kao-Kuk sobre el qual parla a un episodi, i haver-lo exposat tal qual. Però segurament seria una lectura sense cap mena d'interès, ingenu i pulp. En canvi, el que fa és exposar vinyetes més o menys connectades d'aquella obra i fer-nos-les veure, per mitjà dels quadres de text, a través dels ulls de qui en guarda un record emotiu. Cal dir que reeixir en tot això que acabe de comentar no és gens fàcil. Cal molta imaginació, habilitat per fer un guió tan inusual com rodó, capacitat d'evocació en el dibuix i un domini magistral sobre la narració gràfica que et permeta relacionar els diferents elements gràfics i les diverses capes del text. I no només això, també cal seduir el lector, amb canvis de ritme i de perspectiva en la història, i amb un estil visual atractiu per bé que d'inspiració clàssica. I tot això està en mans de ben pocs autors als nostres dies, tots ells independents, que és el mateix que dir veritablement lliures. Sens dubte Seth és un dels que més brilla en aquest sentit, i la prova és aquesta xicoteta joia en forma de novel·la gràfica. Tot plegat és com una volta de cargol més a l'enfocament que plantejava a "Wimbledon Green", obra que ell mateix admet que és gairebé una broma (sic). Però es tracta de la volta justa que li feia falta per arribar al refinament d'un gènere propi que podríem anomenar nostàlgia ficció. De fet, ell mateix el va portar a l'excel·lència amb una òptica més intimista a George Sprott, amb la qual va certificar la seva mestria i maduració artística. PS: Sí, aquesta vegada també apareix el seu amic Chester Brown en un cameo d'allò més recargolat.\nTripartit valencià i extinció autonòmica\ndivendres, 25 de gener de 2013 | 18:40h\nDesprés d'anys i anys parlant del "PPSOE", ara que el concepe havia calat en la societat, sembla que valencianisme polític que el va encunyar ha deixat de gastar-lo tan a sovint. La urgència per desallotjar al PP de la Generalitat Valenciana és gran, i Compromís veu possible un pacte amb el PSPV. Mònica Oltra ho va deixar ben clar en unes declaracions: "volem governar". En aquest sentit, a ningú se li escapa l'estratègica elecció de Ximo Puig, del sector dit valencianista, com a cap dels socialistes valencians. Per la seva banda, EUPV juga també les seves cartes a l'espera d'una aritmètica electoral encara llunyana. En general tothom es guarda de criticar els companys d'oposició a nivell autonòmic, i en als mitjans ja es parla obertament de tripartit valencià.Però, sobre quines bases podria funcionar aquest futur govern de coalició? No enumeraré ara els retrets que l'esquerra podria fer-li al PSPV, començant per la reforma de l'Estatut. Però sí hi ha dos factors que em semblen clau i que no s'estan explicant a la ciutadania. El primer és la liquidació efectiva de les Comunitats Autònomes programada pel 2020 per mitjà de la Llei d'estabilitat pressupostària. Aquesta forma part d'una estratègia declarada de recentralització administrativa que hauria de solucionar els dos principals problemes que pels epañolistes té Espanya: l'estat del benestar i les "nacions perifèriques". L'austeritat és la solució final per ambdues alhora.Les properes dues legislatures de la Generalitat Valenciana, atesa la llei i els deutes, hauran de ser necessàriament les de la liquidació dels serveis socials. Això, és clar, sota el marc actual, on les autonomies tenen totes els obligacions de despesa però gairebé ninguna capacitat de recaptació. I aquí és on hem de tenir en compte el segon factor: l'atzucac autonòmic català. És a dir, la demostració que és impossible no ja tenir una hisenda pròpia a l'estil de Navarra, sinó ni tan sols d'ampliar el sostre estatutari (incompliments a banda). En altres paraules, l'Espanya actual és una via morta i no plantejar una alternativa o altra, fora o dins, significa cometre suïcidi.Per això, trobe que si l'oposició valenciana vol assegurar la pervivència efectiva de la mateixa Generalitat Valenciana, hauria de comprometre's en dos aspectes. El primer, una urgent auditoria del deute per determinar quin és legítim, i quin és ilegítim i per tant no s'ha de pagar. Això hauria d'evitar la fallida econòmica immediata. El segon, engegar un procés democràtic per convertir la Comunitat Valenciana en un veritable Estat Valencià amb plena sobirania política i econòmica, sense perjudici de solucions federals, confederals o independentistes respecte d'Espanya. Fer això, és clar, és molt difícil i exigeix d'una gran capacitat de lideratge polític, però al meu entendre l'alternativa és la pobresa, la marginació i la liquidacio del País Valencià.\nMetall extrem, collita selecta de 2012\ndijous, 24 de gener de 2013 | 22:55h\nAsphyx - DeathhammerLa mescla entre el death més rítmic, el doom més sentit i alguns tocs punk, resulta en un disc emocionant i variat que demostra la vigència de la proposta d'Asphyx. Sense oferir cap novetat formal, la seva principal virtut és sens dubte una maduració del seu estil que es manifesta en la qualitat de les composicions. El disc de l'any?Incantation - Vanquish in vengeanceDens, pesat, fosc i complex, igual com la resta de discs d'aquest grup de referència del death. Definitivament no és per neòfits, demana gust adquirit i escoltar-lo amb calma però, recompensa l'esforç amb escreix amb una lliçó blasfema que posa la pell de gallina. Dying Fetus - Reign supremeAltíssimes velocitats, contrast entre aguts i greus, composicions ultra-tècniques i unes lletres compromeses. Vet aquí el que trobarem de nou al darrer disc de Dying Fetus, una banda que per moments enlluerna però que pot arribar a ser esgotadora.Grave - Endless procession of soulsDeath de la vella escola, d'aquell que en alguns moments sembla més emparentat amb el seu avi el rock'n'roll que amb son pare el metall. Greu, directe i salvatge, aquest nou lliurament de Grave confirma que segueixen en bona forma.Nile - At the gate of SethuNile segueixen eixamplant el seu domini virant poc a poc el seu estil, enriquint-lo amb nous ritmes i instrumentació oriental, amb l'acostumada originalitat de les línies de guitarra i bateria, i amb canvis de ritme perfectament encaixats en unes composicions magistrals. En suma, amb discos rodons com aquest en quant a execució i producció. Putrevore - Macabre kingdomL'esperada continuació del genial debut d'aquest projecte, si bé no arriba a igualar-lo, sí manté un bon nivell. Si més no, els paràmetres de contundència i guturalitat són els mateixos, i també la solvència contrastada dels líders d'Avulsed i Paganizer en la composició, l'execució i la producció.Desecresy - The doom skeptronEsotèric i atmosfèric, farcit d'un sentiment de melangia però brutal, el darrer disc de Desecresy els confirma com un dels grups més interessants del panorama doom/death. Especialment destriables resulten uns solos de guitarra que qualsevol altre hagués encomanat a un teclat.Cannibal Corpse - TortureGegants del death metal, amos i senyors del seu propi estil, imitats fins la mort, Cannibal Corpse semblen incapaços d'editar un disc fluix malgrat tot. "Torture" n'és la prova. Al marge de les seves ridícules lletres gore, segueixen personificant la brutalitat i l'excel·lència instrumental amb cançons plenes de girs i una producció contundent.My Dying Bride - A map of all our failuresÉs una llàstima que, essent un dels pocs grups d'aquella onada britànica de doom dels noranta que segueixen al peu del canó, insistisquen en una tornada als orígens que no aporta res. Com si recuperar els violins fos un acte desesperat per aportar alguna novetat al seu estil tràgic i lent. Paradise Lost - Tragic idolDigne continuador del reeixit de "Faith divide us, death unite us", aquest disc de doom i rock gòtic, amb veus netes i tonadeta inclosa, ben bé podria sonar a qualsevol ràdio en un món lleugerament menys idiotitzat. Plaent sí, però no indispensable.\nLlicència Creative Commons: Reconeixement, No comercial, Sense obres derivades 3.0\nTots els textos són propietat de Marc Pastor i Sanz, excepte si estan signats per algú altre, i es poden gastar sota les condicions de la llicència. Les imatges són propietat dels seus autors i s'utilitzen amb fins informatius.\nCanvi lingüístic a les tendes de Castelló\nBenavent: "No com un dèspota que es considera a si mateix amo del ramat" ...\nA Canes, Asghar Farhadi passa de la separació al divorci i Jia Zhangke esc...\nAlejo, aquell professor mal educat\n'La marxa Radetzky', de Joseph Roth\nDia Internacional contra l'homofòbia: reaccions dels eurodiputats a l'enqu...\nACCIONS'13: UNA NIT DE PINTURA, ESCULTURA, POESIA I MÚSICA\nNotícies VilaWebL'audiència de Palma apunta a Juan Carlos com a essència del cas Nóos18/05/2013 12:24hPresó provisional per als cinc anarquistes de Sabadell per integració a grup terrorista18/05/2013 12:00hS'ha mort l'actor i pallasso Joan Montanyès18/05/2013 12:19hL'estelada humana d'Igualada omple aquest matí la plaça de l'ajuntament18/05/2013 09:25hEl responsable d'immigració de la Generalitat compara l'estat amb la dictadura franquista pel cas Ziani18/05/2013 06:00hComiCatNovetat de maig de Base17/05/2013 11:00hTorpedo vol.315/05/2013 12:00hDemà comencen les Jornades d'història de l'humor gràfic 14/05/2013 14:29hMortadel·lo i Filemó. El cotxe elèctric13/05/2013 12:00hL'Edició Defintiva de Bola de drac pujarà de preu10/05/2013 14:46h


Sant Jordi 2013 – Portal d'entitats de Castelldefels\n23 abril 2013 AMPA Col·legi Frangoal - ampa.colegiofrangoal@gmail.com\nAvui dimarts 23 d’abril, amb motiu del dia de Sant Jordi, els alumnes de 6è de primària faran una petita representació sobre la llegenda de Sant Jordi. Els familiars que vulgueu veure aquesta representació podreu entrar al pati de l’escola, a les 15:25h per la porta petita.\nAprofitem per informar-vos que hi haurà unes parades d’INTERCANVI de llibres, contes i còmics, pels tiquets que li hem donat als alumnes que han portat llibres per aquestes parades. Tambè hi haurà una parada de llibres per adults, que es podran comprar al preu simbòlic d’1 euro.\nL’AMPA us obsequiarà amb xocolata i melindros per a tots els alumnes i families.\nEls alumnes de P3,P4,P5 i Cicle Inicial, quan acabi la representació de la llegenda de Sant Jordi, pujaran a les classes on prendran la xocolata. Sortiran per la porta i hora habituals.


POLÍTICA - 17/03/2020 16:44 / Redacció\nAlfonso Ussía fa el ridícul i li colen un fake d'un presumpte metge mort per coronavirus que en realitat és actor porno\nLa "broma", si és que és adient fer bromes, fa temps que córrer. Es va viral a les xarxes socials la imatge d'un conegut actor porno, conegut com 'Jordi, el niño polla' i amb un text que explica que és un prestigiós metge o científic que ha fet quelcom positiu a favor de la humanitat.\nFOTO: Alfonso Ussía\nEn aquest cas, l'actor porno s'ha convertit en l'Alberto Sánchez, un presumpte metge de l'Hospital de la Paz de Madrid que ha mort a l'edat de 24 anys a causa del coronavirus. Explica el text, que 'el Niño Polla' ha cuidat de milers de pacients i fa una crítica perquè la notícia no sortirà a la llum.\nEl periodista feixista de referència de l'espanyolada, Alfonso Ussía, hi ha caigut de quatre grapes i ha compartit la publicació. Es a dir, s'ha cregut que l'actor porno era un prestigiós metge, mort en acte de servei.\nParaules clau: PORNO


Com a conseqüència de l’estat d’alarma per la pandèmia de la COVID-19, el procés de valoració de les obres participants, la reunió dels diversos jurats i l’acte de lliurament dels Premis Castellitx 2020 quedaren ajornats. Tradicionalment els Premis s’han atorgat sempre al voltant de les festes de Pasqua.\nTot d’una que ha estat possible, ateses les circumstàncies, des de l’Ajuntament d’Algaida s’ha reprès la celebració dels Premis Castellitx amb la valoració per part dels jurats dels treballs presentats. En conseqüència, el veredicte del Jurat per a l’edició de 2020 dels Premis és el següent:\nXLIV Premi de Poesia:\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 34 titulat De sobte, la tardor de Joan Armengol i Puig, de Solsona, Lleida.\nXLIV Premi Pere Mulet Cerdà de Narració Curta:\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 143 titulat La feresta història d'en Pere Pur, de Joan Martorell Trobat, d’Algaida, Mallorca.\nXLII Premi Llorenç “Móra” de Poesia Popular (Glosat):\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 137 titulat Rèquiem en lluna plena de Joan Janer Rosselló, d’Algaida, Mallorca.\nXXV Premi d’Investigació\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 142 titulat El músic Francesc Solivelles Verdera (Randa 1840-Ciutat de Mallorca 1914), de Joan Círia Maimó, de Felanitx,Mallorca.\nXIX Premi Joan Balaguer Mulet de Fotografia\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros per l’obra titulada Projecció multilineal de Jaume Gaviño Morey, de Palma.\nXII Premi de Pintura\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros per l’obra titulada Marina de Josep Plaja López, de Begur, Baix Empordà.\nVIII Premi Juvenil de Narrativa Curta\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 123 titulat El perfum de la mort de Leila Echerifi Peñuela, de Rubí, Barcelona.\nI Premi de Curtmetratges en català\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 3 titulat Woody&Woody dirigit per Jaume Carrió Artigues, de Palma.\nI Premi de Guió de Curtmetratge en català\nRosa d’Or de la Pau i premi en metàl·lic de 500 Euros: Treball núm. 63 titulat El gran final de Ramon Pros Cervera, de Barcelona.\nEl VII Premi Musical. Composicions per a conjunt coral ha estat declarat desert.\nPer altra banda, la cerimònia de lliurament dels guardons s’ha suspesa. Des de l’organització es faran arribar els guardons a les persones premiades.\nLes obres guardonades en l’àmbit literari seran publicades a la Col·lecció Binària, edicions digitals de l’Ajuntament d’Algaida, accessible des de la pàgina oficial de l’Ajuntament d’Algaida www.ajalgaida.net.\nFrancesc Batle Pons\nA l’edició de 2020 s’hi ha presentat un total de 179 obres, distribuïdes en les següents modalitats dels àmbits literari, investigació, fotografia, arts plàstiques, musical i audiovisual.\nCurtmetratge en català 6\nFora concurs 4\nPDF nota de premsa guardonats Premis Castellitx 2020


Canvi de to - Mp3Doctor - Normalitzar el Canvi Mp3 to Mp3Gain Volum Programari Booster\nMp3Doctor PRO és capaç de canviar el to d'una cançó, El que fa sonar un to o dos més alt o més baix. El canvi que s'aconsegueix amb això és meravellós i sorprenent.\nÉs una opció molt útil. Algunes persones canviar el to d'una cançó per ajustar-se to de veu OTS propi.\nAltres persones canviar el to d'un mp3 per ser capaç de barrejar dues cançons, de manera que estan en harmonia amb l'altra. (A DJ professional no només busca beatmaching perfecte en barrejar, també presta atenció als tons de les cançons).\nAlguns altres simplement busquen millorar la veu del cantant. Què es pot fer amb Mp3Doctor PRO i el resultat gairebé sempre és increïble.\nFeu la prova vostè mateix. Descarregueu la versió de prova de Mp3Doctor PRO, triar una cançó i canviar el to cap avall (si el cantant és un home), una mena-2% i escolta amb atenció. Comparar amb la versió original i et sorprendràs ... Vostè pot ajustar la veu cantants amb Mp3Doctor PRO!\nPer comparar fàcilment la versió "ajustat" en contra de la versió original, feu clic al botó Reprodueix. A continuació, seleccioneu la casella PITCH i moveu el control lliscant cap a l'esquerra, una mica, fins a la seva en-2% com mostra la imatge.\n[IMATGE to amb el canvi 2] Després, utilitzant l'opció "Aplicar" i "Bypass" opcions prop del botó de reproducció, vostè serà capaç de comparar la versió millorada del tha (amb opció Aplicar) i l'original (amb l'opció BYPASS). Escolti amb atenció, deixa que la cançó es reprodueix 2 10 o 15 amb el Brea aplicada, i comparar. Molts cantants sonen millor!\n[IMATGE to amb el canvi 1] I tant que no hem canviar el to de totes les cançons. En alguns, canviar el to tindrà un millor efecte que altres. És una poderosa eina que li permetrà ajustar la veu d'alguns cantants.\nA més, com hem assenyalat anteriorment, la funció que li permet canviar el to cap amunt o canviar el to cap avall, També és útil per harmonitzar els tons de les cançons que volen un DJ per barrejar.


Coia Valls | Nosaltresllegim\nCol·lecció: Clàssica [Núm 858 ]\nVoleu saber què amaguen aquests ulls tan encisadors de la portada? Dons haureu de llegir-vos el llibre! Només avanço que descobrireu un món on la fantasia no té límits. Un relat on amor, fortuna i exotisme impregnen un camí de pols i saviesa.\nLa princesa de Jade se situa l’any 551 d. C. Justinià, emperador de Constantinoble, després de la mort de la seva esposa Teodora, organitza una expedició a la recerca del descobriment d’un dels béns més apreciats, la seda.\nRashnaw, Tistrya, Xenos i el seu fill, juntament amb monjos nestorians, viuran un viatge ple de secrets i sorpreses. Tres dones marcaran el seu camí. La primera, Teodora, prostituta i posteriorment emperadriu de Constantinoble. La segona, Najaah, filla del desert, i Yù, una jove princesa de la dinastia Liang que viu empresonada entre l’engany.\nUna història basada en fets reals reconstruïts en una ficció de tres parts, on ens presentaran cadascuna de les protagonistes, les quals canviaran els somnis i el destí dels expedicionaris.\nUs deixo un petit fragment de La princesa de Jade on ens parla d’una de les gran incògnites, el jade:\n“S’ha d’estar avesat a la contemplació de la bellesa per diferenciar el jade d’un simple còdol de riu. Us podria dir que infon vigor, elegància, puresa. Però no n’hi ha prou mirar-la amb els ulls, cal entretenir-se a rescatar-ne l’aspecte misteriós.”\nAquesta entrada s'ha publicat en 2011, Narrativa, Vam publicar-ho fa temps... i s'ha etiquetat amb Coia Valls, Escrit originalment en català el 14 de gener de 2011 per Marta Arnau.


Maite Salord » Blog Archive » Crònica d’un Ple XXV: Consell d’Illa, fòrum de participació ciutadana\nCrònica d’un Ple XXV: Consell d’Illa, fòrum de participació ciutadana\nEn la sessió plenària del Consell Insular de Menorca del mes d’abril, es va aprovar el Reglament del Consell d’Illa, fòrum global de participació ciutadana i, per tant, lloc de trobada de totes les entitats de Menorca inscrites en el corresponent registre.\nEs tracta d’una qüestió molt important perquè, des del primer moment, ha estat voluntat de l’equip de govern del Consell Insular de Menorca facilitar la participació de tots els ciutadans en la vida política, econòmica, cultural i social. És per aquest motiu que hem previst la constitució d’aquest Consell d’Illa perquè sigui l’òrgan més ampli de participació i deliberació de les problemàtiques que afecten el conjunt de l’illa.\nAixí, per poder fer realitat el Consell d’Illa, en el plenari d’abril, es va aprovar, per unanimitat, el projecte de reglament que en determinarà la composició, la forma d’elecció i renovació dels seus membres vocals, funcions i el règim de funcionament d’aquest òrgan col·legiat de caràcter deliberant i consultiu, etc, etc.\nL’objectiu del Consell d’Illa ha de ser el de debatre i valorar les grans línies estratègiques i els afers principals, un òrgan de consulta i participació que ha d’assistir el Consell Insular i ha d’implicar de la millor manera possible el conjunt d’agents socials de Menorca en l’activitat de la institució insular per tal de potenciar la màxima participació en la definició i el seguiment del futur de la nostra comunitat insular. Concretament, les seves funcions són:\nAssessorar el Consell Insular de Menorca en la definició de les grans línies de la política i la gestió insulars, així com generar consens ciutadà en temes d’interès general.\nConèixer i debatre els projectes estratègics de Menorca.\nConèixer els criteris del pressupost insular i fer el seguiment dels principals programes d’actuació insular.\nPromoure accions per al desenvolupament equilibrat i sostenible, la cohesió social i la millora de la qualitat de vida de la ciutadania de l’illa.\nEmetre informe sobre les consultes ciutadanes que es vulguin fer en aplicació del què preveu el Títol IV del Reglament de participació ciutadana.\nDebatre i, en el seu cas, emetre informe o dictamen, sobre altres temes vinculats al seu objecte a petició de la Presidència, del Ple del Consell Insular o de les entitats representades\nEsperam convocar-lo en els propers mesos, un cop s’aprovi definitivament el Reglament i es nomenin els seus membres, i que sigui un espai actiu de posada en comú d’idees i projectes que han de determinar el futur de Menorca.


La programació familiar del Petit Romea\n'Alícia al país dels mòbils' és un dels espectacles de la programació familiar del Petit Romea. FOTO: Cedida\nDescobreix l'espectacular programació familiar del Petit Romea\nEl Petit Romea ofereix al febrer i al març una programació familiar de qualitat\nPares i Nens 18 de març de 2022 12:30\nEl cicle Petit Romea, la programació familiar del Teatre Romea de Barcelona, convida als espectadors a somiar en família en aquesta temporada 2021-2022. L’art ens ajuda a trobar noves mirades i a buscar noves perspectives d’un fet, d’una situació, d’una conversa…\nUna programació familiar per somiar\nEl Petit Romea us proposa diferents espectacles on els artistes es converteixen en els acompanyants de la nostra ànima per somiar ben alt i imaginar fins a l’infinit. Veniu a gaudir de les arts escèniques en majúscula i de tots els seus llenguatges artístics, en una programació adreçada a infants des de 0 fins a 12 anys i els seus acompanyants, on parlem del coneixement i la responsabilitat, del pas del temps i de la necessitat de recordar per encarar el present amb optimisme, en un món on tothom es mereix poder somiar.\nLa temporada va començar al novembre amb una festa inaugural molt satisfactòria per a grans i petits. El mes de desembre les famílies van fruir de 'Bruna, el musical' de Mateu Peremiquel i Mar Puig i el mes de gener amb 'Les aventures del lleó vergonyós' de Ruth Garcia i Helena Bagué.\nDescobreix la resta d'espectacles que t'ofereix el Petit Romea.\n'Tot esperant Will', el musical'\nUn musical shakespearià per als menuts de Toni Sans i Albert Mora que fa un retrat humorístic de la condició humana.\n6 i 13 de febrer de 2022\nUn espectacle de Berta Ros, Lorena Lliró, Gisela Juanet i dirigida per ella mateixa i Lluís Juanet. Una experiència sensorial artística pel primer despertar escènic del nadó. Tres músics, actors i cantants ens porten a crear una adaptació d'un quadre de Joan Miró. Un clàssic del Petit Romea que enguany celebra les 500 funcions realitzades. Recomanat de 0 a 5 anys.\nUna obra de Marta Buchaca a partir de l'original mite de Lewis Carroll dirigida per Jordi Andújar i amb la composició\nmusical de Keco Pujol. Un espectacle que ens presenta una Alícia rabiosament contemporània i actualitzada que intenta recuperar el seu primer mòbil. Recomanat a partir de 6 anys.\n5 i 6 de març de 2022\nUn espectacle de Berta Ros i Gisela Juanet dirigit per Dani Coma. Una immersió sensorial en les rutines diàries dels infants. Cinemúsica estimula els sentits del nadó a través de la música en directe, les arts del moviment i el cinema. Recomanada de 0 a 5 anys.\nUna obra escrita i dirigia per Àngel Calvente i interpretada per Cristina Jiménez, Carlos Cuadros i Yolanda Valle. Una obra guardonada a millor espectacle familiar als Premis Feten2021, que explica la història de la Cristina, una nena trans que lluita pel seu dret a ser la persona que és i sent i per un futur replet de llibertat. Recomanada a partir de 6 anys.\nA partir del 27 de març de 2022


Ara bé, que la llengua és gairebé de goma es constata si recordem un engendro —introduït fins i tot al diccionari normatiu castellà— com «modisto». Com que el sufix -ista és sempre invariable, estem davant d'«una verdadera violencia morfológica». El disbarat és ideològic, és a dir, extralingüístic, i no em vull ni imaginar un món ple de «taxistos» o «periodistos».\nSegurament va haver-hi alguns modistes que no es van sentir còmodes amb una denominació tradicionalment femenina i es van autodenominar amb una expressió aparentment més viril, una paraula que els allunyava de les humils costureres. Un cop més la RAE va actuar com a notària de la seva ideologia i ja el 1984 la va admetre sense dir ni piu. El que més crida l'atenció del cas és l'extrema benevolència si la proposta prové dels homes. Contrasta amb l'animadversió que ha activat una invenció menys cridanera com és la de «portavoza».\nAl meu entendre, grinyola menys perquè s'arrenglera amb paraules com «capataza», «rapaza» o «jueza» que potser eren innecessàries però que s'han imposat. (Potser en certa manera s'arrenglera també amb «aprendiza» o fins i tot «caballeriza».)\nSegurament si s'hagués tractat d'una feina prestigiosa, hi hauria hagut més resistències a admetre «dependenta» per part d'algunes institucions\nD'altra banda, veiem que altres paraules d'una sola terminació han passat a ser de dues sense cap escàndol. Per exemple, tot i que l'adjectiu «dependent» és invariable, ho prova que l'adverbi resultant és «dependentment», percebem «dependenta» com un femení normal i corrent —cap parlant la qüestiona, segurament hi ajuda que n'hi ha moltes—. Com que els adverbis es formen sobre l'adjectiu femení («bàsicament», a partir de «bàsica»; «físicament», sobre «física») es demostra que l'adjectiu femení (i masculí) és «dependent».\nSegurament si s'hagués tractat d'una feina prestigiosa, hi hauria hagut més resistències a admetre-la per part d'algunes institucions. Recordem que la Real Academia encara ara no accepta una denominació com «cancillera» tot i que es tracta d'una formació del tot regular com, per exemple, «mercadera / mercader»! Un cop més, doncs, la RAE notària de la seva ideologia, de les seves jerarquies.\nÚltimament hi ha hagut altres fenòmens de llengua remarcables. Intents, en certa manera també formals, de minimitzar les dones, de rebaixar-les. Fa poc el president del Parlament, Roger Torrent, en una declaració solemne va omplir-se la boca referint-se a la vicepresidenta del govern espanyol com a «vicepresidenta Soraya». Torrent va demostrar que es pot carcamalejar a qualsevol edat, d'altres l'hi acompanyen. És especialment dolorós veure que ho fa l'esquerra, per exemple, l'exparlamentari Antonio Baños amb no menys acarnissament. Prefereixen intentar rebaixar amb mals modes sexistes la vicepresidenta que no pas criticar les polítiques que perpetra. Ells sabran per què.\nSi s'aplica la regla de la inversió, es constata que no diuen el «president Mariano», sinó que el tracten respectuosament (pensen que és millor polític que Sáenz de Santamaría?), amb una distància adequada, en canvi es rabegen amb la vicepresidenta tractant-la familiarment com si hi tinguessin una relació estreta.\nZapatero celebra una altra reunió setmanal. Els dilluns té convocats als pesos pesants del Govern i del partit. María Teresa, Solbes, Rubalcaba, Leire, Blanco... «No toman decisiones, pero coordinan», confessa un assistent.\nMentre és difícil de predir què acabarà passant amb «portavoza» o paraules tipus «dependenta» —el que sí sabem, com bé diu la professora Mercedes Bengoechea, és que arribarem a una societat més justa «siendo incoherentes e inconsistentes»—, és evident que denominar pel nom o pel cognom està en la mà, en la boca, de qui ho tria: Torrent s'hauria pogut referir a Sáenz de Santamaría, així, pel cognom. També ho és, que tothom hagués entès a qui es referia el fragment anterior, si en comptes de «María Teresa» i «Leire», l'article hagués dit «Fernández de la Vega» i «Pajín».\nD'altra banda, un exemple recent mostra que, de vegades, la minimització, el menyspreu, és una qüestió de contingut, no de l'ús de la llengua. A l'Iran cada cop més dones perfectament organitzades s'alliberen públicament del vel i el pengen d'un pal. Ja n'han detingudes unes quantes a causa d'aquest valent gest polític i les han castigat severament.\nDoncs bé, mentre la policia les descriu com a «enganyades» (si és que són com criatures...), el fiscal general, Mohamad Yafar Montazerí, opina que es tracta d'una conducta «infantil». Montazerí equipara una transcendent acció simbòlica contra l'opressió amb un joc de nenes. Si tan trivial i banal és el que fan les iranianes, si és una trapelleria, per què les empresonen? D'altra banda, gosaria titllar d'infantil una protesta si la fessin iranians?\nOpinions fàcils d'evitar si penses que les dones ni són eternes menors d'edat ni enzes. De fet, ni se t'acudeixen.\nVisites del contingut : 19127289


El litre de gasolina baixa per sota de l'euro per primera vegada des de gener | Consumer\nEl litre de gasolina baixa per sota de l’euro per primera vegada des de gener\nLa sense plom de 95 octanos es va abaratir 8,5 cèntims d'euro al setembre i el gasoil, 6,6 cèntims\nData de publicació: Divendres, 06 de Octubre de 2006\nFeia temps que els preus dels carburants no estaven tan baixos com ara, concretament des del passat mes de gener. En aquests moments el preu del litre de gasolina se situa per sota de l’euro gràcies al respir que ha donat el petroli.\nLa gasolina sense plom de 95 octanos i el gasoil d’automoció tornen als nivells que tenien al començament d’any després de baixar 8,5 cèntims d’euro i 6,6 cèntims al setembre, respectivament, segons dades extretes del Butlletí Petrolier de la Unió Europea (UE).\nAixí, la gasolina sense plom de 95 que costava el passat 4 de setembre 1,061 euros per litre se situa ara en 0,976 euros; mentre que el gasoil ha passat de 0,991 a 0,925 euros.\nL’1 de gener, la gasolina de 95 octanos es venia en les estacions de servei a una mitjana de 0,971 euros i el gasoil a 0,918. A l’estiu, els preus dels carburants van aconseguir els seus màxims històrics, pressionats per l’encariment dels productes derivats del petroli i el barril de cru.\nDes del 14 d’agost fins al 2 d’octubre, la gasolina ha baixat un 13,4% i el gasoil un 8,4%. En aquest període el barril de cru de referència a Europa, el Brent, ha passat de 74,30 a 60,45 dòlars.\ncarburants petróleo-ca precios-ca


Apologia de la curiositat: Estic empatxat de banderes, de la meva i de la seva\nmolts anys a una calaixera. Més endavant, arran de la transició democràtica, la bandera amagada va proliferar en públic com a senyal de recuperació. Jo també en tinc una casa, proveïda de betes cosides als angles per penjar-la al balcó les dates assenyalades, en un impuls cívic que els hermanos de la meva infantesa van ser incapaços de fer-me sentir envers la seva.\nAra estic empatxat de banderes i celebro que les plataformes de la nova esquerra en prescindeixin als seus actes polítics, no como el PSOE. La bandera que sento meva ha servit durant les últimes dècades democràtiques per embolicar massa corruptes, els manipuladors en benefici propi que acumulen un “raconet” a Suïssa mentre rebaixen les pensions dels jubilats, tanquen escoles i hospitals, governen amb un 20% de la població activa a l’atur i prediquen la independència que serveixi perquè continuïn manant els responsables d’haver fet pagar la crisi dels especuladors a la classe mitjana i a la popular.


Un centenar d'empreses assisteixen a una jornada al Molí dels Frares — Les notícies i l'última hora del Baix Llobregat i l'Hospitalet - El Far\nUn centenar d'empreses assisteixen a una jornada al Molí dels Frares\nDurant l’acte es va aprofitar per presentar les subvencions destinades a l’activitat econòmica d’enguany\nDiverses empreses i càrrecs institucionals van debatre dijous a Sant Vicenç dels Horts sobre els beneficis de vincular els negocis al territori. L’acte, organitzat per l’Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts sota el títol Jornada Empresa i Territori, va tenir lloc a l’edifici municipal del Molí dels Frares.\nL’alcaldessa de Sant Vicenç dels Horts, Maite Aymerich, va destacar la importància d’aquest arrelament: “Moltes empreses poden estar a Sant Vicenç dels Horts, però el que busquem és que aquestes empreses siguin de Sant Vicenç dels Horts”. Precisament, la màxima representant municipal va destacar que “aquests vincles són un dels principals símbols d’identitat” per a moltes entitats.\nEn aquest sentit, el director general de Promoció Econòmica, Competència i Regulació de la Generalitat, Albert Castellanos, va subratllar la necessitat d’”implicar tots els agents del territori”. En aquest sentit, l’Ajuntament va oferir informació dels diferents serveis a disposició de les empreses per vincular els seus negocis al territori, com ara l’Oficina Municipal d’Informació al Consumidor (OMIC) o els departaments d’Igualtat i Emprenedoria i el Servei Local de Català. Castellanos va subratllar també la importància que els treballadors i les treballadores es vegin com una part important del projecte d’una companyia, i no només com a assalariats.\nPel que fa al món empresarial, el president del Grup Bonpreu Esclat, Joan Font, va subratllar la importància d’escoltar allò que diu el consumidor, i no fer prescripció: “La nostra feina no és jutjar si el client s’equivoca o no, sinó cobrir les seves necessitats”. En aquesta línia, va posar l’accent en atendre als consumidors en la seva llengua, perquè, segons va reblar, “fer-los canviar d’idioma és impensable”.\nAl seu torn, el gerent de la cooperativa Agrosocial, Rafael Vidal, va apuntar que “encara hi ha camp per córrer” en el seu àmbit, el de l’economia social, i va mostrar la seva voluntat de seguir treballant en aquesta línia. Alhora, Vidal va deixar clar que la seva companyia “és una empresa, no un ONG, i té com a objectiu maximitzar el benefici econòmic”. Ara bé, “cada euro de benefici s’invertirà a crear llocs de treball per als col·lectius més vulnerables”, va concloure el gerent d’Agrosocial.\nReconeixement per a la conciliació\nEls departaments d’Empresa, Igualtat, Consum i el Servei Local de Català de l’Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts van informar a més de cent empresaris i empresàries assistents dels recursos que el consistori ofereix. Precisament, van entregar un llapis amb tota la informació just abans de la sessió de networking que va tenir lloc al Jardí del Molí dels Frares per cloure l’acte.\nDurant l’acte es va aprofitar per presentar les subvencions destinades a l’activitat econòmica d’enguany. Les subvencions presentades són per modernitzar comerços, per contractar persones desocupades del municipi, per assistència a fires, i per a nous autònoms que en total sumen 300.000€ euros.\nEl Servei Local de Català va posar de manifest que ofereix eines i recursos per millorar l’ús de la llengua en els documents i diferents de canals de comunicació d’empreses i comerços, per aconseguir fidelitzar així els clients, ja que més d’un 90% de la població vicentina entén el català. Per la seva banda, l’OMIC va exposar durant l’acte que ajuda a les empreses a preveure i solucionar conflictes o desavinences amb els clients, per defensar així els consumidors.\nPer últim, el Servei d’Igualtat dóna les pautes necessàries a les empreses per vetllar per la conciliació laboral i familiar, mentre que el servei d’Empresa aporta respostes integrals pels reptes que es plantegen les empreses.


Un Toc de Rock: Un Toc de Rock 11-76 Fi Temporada\nUn Toc de Rock 11-76 Fi Temporada\nEnllac per descarregar-se el programa\n(Link to download the radio program)\nAvui i per a aquest programa, l'últim de l'onzena temporada d'Un Toc de Rock ja que vaig a agafar-me l'acostumat descans estival, us he seleccionat una sèrie de cançons que suposo identificareu ràpidament, tindrem a Rare Earth. Dr. Feelgood, The Hollies, Beatles, Sleepy LaBeef, The Animals, el recordat Clarence Clemons, Ronnie Milsap, Family of The Year, Roger Whitteker i una curiositat, el grup Bacon Brothers on trobem a l'actor Kevin Bacon. Amb ells farem aquest recorregut pels últims 100 anys de la nostra història musical que t'arriba des de les emissores per les que surto les ones dues vegades per setmana o via internet, si t’el descarregues del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs de totes les emissores que ho permeten. Sóc Mario Prades i ara obriré la barraqueta\nDr. Feelgood – See you later Alligator 1986/1997\nEscoltarem ara al grup britànic Dr. Feelgood que són una de les bandes històriques del rock and roll anglès i aquesta cançó que us he seleccionat per començar Un Toc de Rock, una gran versió que ens fan del clàssic de Bill Haley & This Comets que en el país vam conèixer sempre com "Hasta luego cocodrilo" i va donar títol al concert organitzat per Gay Mercader a Barcelona, a mitjans dels 70 que va representar la volta al candeler de molts grups dels seixanta que semblaven oblidats. Tornant a Dr Feelgood, es diu que el nom deriva del terme usat en l'argot britànic per referir-se, indistintament, a l'heroïna i als metges poc escrupolosos que recepten alguns fàrmacs gens recomanables, però altres fonts diuen que es va inspirar en la cançó "Dr Feel - Good", un clàssic del blues, del 1962 que va gravar el pianista i cantant nord-americà Willie Perryman i que a Anglaterra va ser versionada per Johnny Kid & The Pirates. Dr Feelgood es va crear a Canvey (Essex), l'any 1971 i originalment eren el cantant Lee Brilleaux i el guitarrista i pianista Wilko Johnson, al costat de John B. Sparks com a baixista i John Martin enfront de la bateria. Va ser el ressorgiment del rock & roll a Anglaterra i el seu millor àlbum, d'aquella primera època, va ser "Stupidity" que es va publicar al 1976, encara que el seu primer número 1 el van aconseguir un any més tard amb "Sneakin' Suspicion", però enfrontaments entre Wilko Johnson i Lee Brilleaux van fer que el primer abandonés el grup, sent substituït per John Mayo. La veritat és que els canvis de músics en Dr Feelgood han estat molt abundants. Lee Brilleaux, nascut el 10 de maig de 1952, va morir el 7 d'abril de 1994 a causa d'un limfoma. Aquest tema us ho he extret del doble CD "Twenty Five Years of Dr Feelgood" que es va publicar el 9 de febrer del 1997 per commemorar el seu 25 aniversari i com a homenatge a Lee Brillaux, encara que originalment es trobava en l'àlbum "Classic" de 1986. Al gener de 2013 es va saber que el guitarrista Wilko Johnson patía un càncer de pàncrees aparentment incurable, però sembla ser que finalmente s’ha recuperat. Actualment Dr. Feelgood segueixen en actiu i el grup l'integren Kevin Morris, Phil Mitchell, Steve Walwyn i Robert Kane, no queda ningú dels components originals.\nSleepy Labeef – Hillbilly guitar boogie 1977\nUn dels grans pioners del rock and roll, encara que en el seu moment no va tenir prácticament difusió a Espanya és el gran Sleepy LaBeef, i en dir gran em refereixo en tots els seus aspectes, com a músic, com a persona i per la seva envegadura, més de dos metres d'alçada i superant els 150 quilos de pes. De fet el seu àlbum més famós a Espanya, quan en els setanta va començar a distribuir-se la seva vasta discografia, va ser "Rock and roll de pes pesat". Aquest tema carregat de boogie que escoltem ara us el he extret del seu disc "Rockabilly 1977" que es va publicar l'any 1977 als Estats Units i a Espanya mitjançant el segell del meu amic Mikel, Barsa Promocions ja en els 90, però també va incloure la cançó a l'àlbum "I'll Never Lay My Guitar Down" que es va publicar en format CD l'any 1996. En diverses ocasions he organitzat gires amb el cantant i guitarrista nord-americà Sleepy LaBeef, però recordo amb especial afecte una que vam començar a la sala Level 0 de La Pineda, a Tarragona. El concert en què el grup d'acompanyament van ser els madrilenys Montana que també actuaven com teloners, es va celebrar la revetlla de Sant Joan i els cartells que vaig enviar a la impremta, a la capital del regne, l’anunciaven com "Rock and Coca". Em va trucar immediatament el meu soci Mikel Barsa des de Madrid per preguntar-me si m'havia begut l'enteniment, dient-me que amb un anunciat semblant la policia precintaria el local abans de començar el concert. Em va costar explicar-li que a Catalunya i per Sant Joan, tenim la popular coca de fruites i que aquí la coca ens la mengem, no és per ficar-se-la pel nas, no en totes les ocasions, és clar. Finalment els cartells van arrivar. Vam tenir problemes en la segona cançó amb el saxofonista de Montana que en actuar acompanyant un mite com Sleepy LaBeef se sentia mestre entre els mestres i va començar a fer sols que no venien al cas, finalment Sleepy s’el va andur a part i ja no va tornar a sortir a l'escenari. Quan li vaig preguntar que havia passat em va manifestar molt cortesament i cavaller: "El rock and roll és solsament veu, guitarra, baix i bateria". Curiosament vam realitzà una roda de premsa a l'Hotel Caspel de Salou, on havíem allotjat al músic, jo tenia una bona relació amb l'amic Josep, director de l'establiment. Van acudir un munt de mitjans de comunicació, però la veritat és que el nivell de les preguntes fetes a Sleepy LaBeef, un home a qui va telonejar el propi Elvis Presley i al que va acompanyar al baix, formant part de la seva banda Roy Orbison, entre altres moltes coses, van ser més aviat fluixes i pobres. Vaig haver de intervenir i en la meva condició de periodista del Diari de Tarragona, em vaig unir a la roda de premsa i a no ser per les preguntes d'Eduard Prats de la Cadena SER i les meves, l'entrevista hagués estat un vist i no vist. Per cert, quan va marxar al seu hotel després del concert al Level 0, tota una lliçó de rock and roll pioner, Sleepy LaBeef es va endur una coca de quilo i mig que li havia regalat la direcció del local i se la va cruspir sencera del Level O a l'Hotel Caspel. Li va agradar tant que va enviar al xofer a buscar-ne una altra per menjar-se per esmorzar al matí. I és que aquest home de més de dos metres d'alçada i cent cincuanta quilos de pes és d'una religió d'aquestes que proliferen als Estats Units que no li permet beure alcohol, anar amb una altra dona que la seva i fumar, entre altres moltes coses i ell la pràctica fidelment, clar que menjar si li ho permet i menja, i tant que menja. Thomas Paulsley LaBeff va néixer el 20 de juliol de 1935, en Smackover, Arkansas.\nThe Beatles – Get Back 1969\nAquest tema que compartirme ara a Un Toc de Rock, havia de donar títol a un àlbum que hagués representat la tornada als escenaris de The Beatles i que es va quedar en un concert sorpresa al terrat de l'edifici Apple. Finalment els problemes de relació i antagonisme existents entre els membres del grup van influir de tal manera que va representar la fi de The Beatles. La cançó es va incloure a l'àlbum "Let it be" que tot i constar com l'últim disc dels nois de Liverpool, s'havia gravat abans que "Abbey Road", encara que aquest es va editar primer. El tema va ser escrit per Paul McCartney, però com era costum entre ells, està signat per ell i John Lennon. El single es va publicar l'11 d'abril de 1969, encara que a Estats Units va ser el 5 de maig i en la composició també consta Billy Preston que els va acompanyar en tots els enregistraments de l'àlbum "Let it be". Es va mantenir durant disset setmanes a les llistes d'èxits i el 26 d'abril va arribar al primer lloc del Billboard, romanent en aquesta posició durant sis setmanes. També va ser número 1 al Regne Unit, Canadà, Austràlia, França, Alemanya i Mèxic. La cançó, amb un metratge més curt, ha estat inclosa en el disc de The Beatles "Let It Be... Naked" que es va publicar l'any 2003 i en el qual intervenen Ringo Starr, Paul i les vídues de George Harrison i John. Per cert, us explicaré una curiositat sobre aquest single. Jo treballava a Ràdio Juventud la Voz de Catalunya quan es va publicar, feia un programa nocturn i en arribar a l'emissora em vaig trobar un sobre amb diversos singles que m'havien enviat d'EMI, entre ells estava aquest i el vaig estrenar ràpidament en el programa. Però quan aquella matinada vaig agafar un taxi per anar a casa, em vaig oblidar el paquet en el vehicle i em vaig quedar sense aquell disc promocional i els altres, posteriorment vaig aconseguir que em enviessin un altre.\nThe Animals – We’ve gotta get out of this place 1965\nL'any 1965 The Animals editarien un single amb aquest tema “Hem de sortir d'aquest lloc” que es va convertir, al costat de "La casa del sol naixent" en els temes més representatius d'aquesta bona banda britànica de R & B liderada per Alan Price i que va comptar amb la gran veu d'Eric Burdon. A Espanya va ser molt versionada, però el títol va passar a ser “Muy lejos de aquí”. La cançó, escrita pel matrimoni nord-americà Barry Mann i Cynthia Weil, va ser catalogada per la revista Rolling Stone en el lloc 233 entre les 500 Millors Cançons de Tots els Temps i es va fer molt popular entre les tropes nord-americanes que lluitaven a la guerra del Vietnam. La parella va escriure el tema inicialment perquè la gravessin The Righteous Brothers, però problemes amb la casa de discos retardaven l'enregistrament, va ser llavors quan Allen Klein, executiu de la discogràfica, va passar la demo a Mickie Most, productor i manager de The Animals i aquests, després d'escoltar-la es van afanyar a gravar-la, convertint-la en un clàsic, encaraque he de dir que van canviar alguns fragments de la lletra. Va aconseguir el segon lloc en les llistes angleses el 14 d'agost del 65, arribant al 13 a Estats Units i el segon també al Canadà. Existeixen bones versions a càrrec de The Partridge Family, Bruce Springsteen, BlueÖyster Cult, Wynonna Judd, Alice Cooper, Steve Bender i molts altres, però a Espanya, on també va ser molt versionada en el seu moment, cal destacar la que van fer Lone Star. The Animals eren originaris de la ciutat portuària de Newcastle-upon-Tyne, es van crear l'any 1962, després de la incorporació d'Eric Burdon al Alan Price Rhythm and Blues Combo que havia creat Alan Price, veritable cervell de la banda de R & B i que va ser l'arranjador que va crear la versió de "La casa del sol naixent" que avui tots coneixem i els va donar fama mundial. Al costat del cantant Eric Burdon i l'organista Alan Price, trobàvem al guitarrista Hilton Valentine, el bateria John Steel i al baix Chas Chandler. Al maig de 1965 Alan Price va abandonar la banda per motius personals, es diu que tenia por a volar, però la veritat és que l'antagonisme entre Alan Price i Eric Burdon era notori. L’any 1967 van passar a ser Eric Burdon & The Animals, es van desfer el 1969 i Eric Burdon va crear War, amb músics nord-americans.\nClarence Clemons – Cristina 1985\nEl gran saxofonista Clarence Clemons, al que ara escoltarem a Un Toc de Rock, va morir el 18 de juny de 2011, a Florida, a causa d'un vessament cerebral. La seva última aparició pública va ser en el vídeo "The Edge of Glory" de Lady Gaga. Clarence Clemons va néixer l'11 de gener de 1942 en Norfolk, Virginia. El gran saxofonista va ser component de la E Street Band de Bruce Springsteen. Sempre s'ha parlat de les excentricitats dels artistes en les seves gires, donçs bé, Clarence Clemons era l'únic membre masculí de la E Street Band que gaudia d'un camerin privat. En ell, demanava que hagesin sempre galetes Carr's Water i Caviar de Beluga. Addicionalment, Clemons demanava també un pollastre sencer, rostit i servit puntualment a les 9,45 del vespre, durant cada actuació amb la banda. Clarence Clemons també va treballar amb Gary U.S. Bonds i amb ell va gravar dos àlbums. Aquest tema que compartorem ara a Un Toc de Rock es va gravar per al LP "Hero", editat per Clarence Clemons en solitari, l’any 1985. A la foto amb Bruce Springsteen a un dels concerts del Boss.\nRare Earth – Tobacco Road 1969\nEls Rare Earth als que escoltarem ara a Un Toc de Rock, van ser la primera banda de la Tamla Motown que tenia músics blancs, fins aquell moment el segell estava reservat només per a gent de color, perquè veieu que el racisme sempre té dues direccions. Van ser primer The Sunliners i es van crear a Detroit el 1961. L’any 1967 es van convertir en Rare Earth i van estar en actiu fins al 1979. Aquest tema, tot un clàssic composat i interpretat per John D. Loudermilk l’any 1960 i que també va ser gravat per The Nashville Teens al 1964, es trobava dins del LP "Get ready" de Rare Earth, el seu millor disc amb la cançó que donava títol ocupant tota la cara A, ja que durava més de 21 minuts i va ser la segona cançó "llarga" de la història del rock, la primera era "In-a-Gadda-da-vida" d'Iron Butterfly. El grup Rare Earth estava integrat en aquesta primera època per Gil Bridges (cantant, saxo, flauta i percussió), Rod Richards (guitarra i veu), John Parrish (baix i veu), Kenny James (orgue i piano) i Pete Rivera (bateria i veu), tots ells grans instrumentistes. Es van produir canvis entre els seus components i van arribar a ser vuit o nou músics. A Espanya es va realitzar una gran versió en els anys 60, a càrrec del grup barceloní Los Extraños i la hem escoltat a El Temps Passa, programa que fem Quimet i jo a aquesta meteixa emissora i us vaig prometre punxaros aquesta versió a Un Toc de Rock i per tant, aquí està.\nThe Bacon Brothers – Architeuthis 2008\nA l'àlbum "New Years Day", publicat el 11 de novembre del 2008, el grup nord-americà The Bacon Brothers va incloure aquest tema que us he escollit per escoltar avui a Un Toc de Rock, una bona cançó carregada de rock amb connotacions celtes / irlandeses que compartirem en aquest programa en el què ara la música té com a protagonista a un actor que la veritat, sembla estar molt en el seu element dins de l'apartat musical. La pregunta que us faré ara és: Qui són els Bacon Brothers? Bé, els Bacon Brothers són un duet de country-rock, nord-americans, integrat per el compositor, cantant i músic Michael Bacon (Philadelphia, Pennsylvania, 22 de diciembre de 1949) i el seu germà Kevin. La curiositat és aquest últim, ja que es tracta de l'actor Kevin Bacon, el mateix que va protagonitzar "L'home invisible", "Línia mortal", "Tremolors", "JFK", "Apollo 13", "Pena de Mort", "Mystic River", “L’últim esglaó”, “Homicidi en primer grau”, etc. Kevin Bacon que en el grup s’encarrega de la guitarra i canta, va néixer el 8 de juliol de 1958 a Filadèlfia, Pennsilvània i al costat del seu germà Michael tenen aquest grup creat l’any 1995, amb els que ja ha gravat 7 o 8 àlbums, ¡Ahí es na! A gaudir-lo. Per cert, no hem de confondre a aquest grup amb un altre del mateix nom que crec són suecs o noruecs i són tres.\nFamily of the Year – Hero 2012\nAquest tema us el he extret de l'àlbum "Loma Vista", el seu segon disc gran que el grup nord-americà Family of The Year va publicar el 10 de juliol de l'any 2012, possiblement sigui el seu millor treball fins el moment i en les llistes dels Estats Units es va classificar en el lloc 35. De fet en l'àlbum es trobava el tema "Hero", aquest que escoltarem ara a Un Toc de Rock i que es va editar també en format single i ha estat el seu millor hit fins ara, arribant al lloc 7 en Estats Units, la cançó que us vaig prometre que escoltariem, també s'ha inclòs a la banda sonora de la pel·lícula "Boyhood". Els californians Family of The Year són una banda d'indie rock que es van crear a Los Angeles l'any 2009, amb components de Unbusted i The Billionaires i estava integrada en aquest enregistrament per Joseph Keefe (cantant i guitarra), el seu germà Sebastian Keefe (bateria i cors), James Buckey (guitarra i cors) i Christina Schroeter (teclats i cors), encara que pel grup tot i el poc temps que porten en actiu, han passat altres músics, entre ells Vanessa Jeanne Long, Brent Freaney i Meredith Sheldon. Family of The Year van debutar discogràficament amb el CD "Songbook" que es va posar a la venda el 17 de novembre de 2009 i fins al moment ha tret 4 singles, 4 EP's i 3 discos grans, l’últim “Family of the year” publicat l’any 2015.\nThe Hollies – He ain’t heavy he’s my brother 1969\nTot i que aquest tema es diu que es una cançó de Neil Diamond, la veritat és que els seus autors van ser Bobby Scott i Bob Russell i la primera a gravar-la va ser Kelly Gordon l’any 1969. Neil Diamond va gravar-la l'any 1970 i es va incloure en el seu àlbum "Tap Root Manuscript". De fet The Hollies, un grup de Manchester, la van editar en single l'1 de setembre de 1969 abans que el nord-americà. The Hollies van comptar per a la gravació amb la col·laboració d’un desconegut i jove pianista en la gravació, de nom Reginald que passaria poc després a ser Elton John. La seva versió dóna molt més protagonisme als jocs de veus, una cosa que The Hollies sabien utilitzar molt bé. "He ain't heavy, he's my brother" és una frase feta i la traducció vindria a ser alguna cosa així com "Tot l'hi perdono per que és el meu germà". L'1 de desembre de 1969 el single va arribar al tercer lloc a Anglaterra i al setè als Estats Units i va ser Disc de Platí. The Hollies eren un grup de Manchester creat a principis de 1960, encara que la majoria dels integrants eren de Lancashire. La primera formació va estar integrada per Allan Clarke (cantant), Graham Nash (guitarra i veus) que anys més tard s'incorporaria al primer super grup nord-americà de la història Crosby, Still, Nash & Young, tots dos venien de The Deltas, al costat de Vic Steel (guitarres), Erick Haydock (baix) i Don Rathbone (bateria). Vick Steel deixaria al grup i va ser reemplaçat per Tony Hicks, mentre que Rathbone deixa el seu rol de bateria per a convertir-se en el representant i va ser reemplaçat per Bobby Elliot provinent de Shane Fenton and The Fentons. Us explicaré una anécdota, l’any 1962 i quan The Beatles van començar a funcionar comercialment, The Hollies van passar a ocupar el seu lloc com a grup resident al The Cavern Club de Liverpool.\nRonnie Milsap – Any day now 1982\nAquesta cançó va ser composada per Burt Bacharach i Bob Hilliard l'any 1962 i el primer que la va gravar va ser Chuck Jackson el mateix any. Al 1965 ho va fer Alan Price, després seria gravada per Elvis Presley l'any 1969, però la millor versió la va realitzar Ronnie Milsap l'any 1982 que la va portar al lloc 14 en les llistes del Billboard de pop i al primer lloc en les de country als Estats Units i al número 1 a Canadà. El cantant i pianista de nom complet Ronnie Lee Milsap, va néixer el 16 de gener de 1943 a Robbinsville, Carolina del Nord i és un dels artistes que més han influït en les generacions musicals dels 70 i 80. Ronnie Milsap va néixer amb un trastorn congènit que el va deixar pràcticament cec. Va ser abandonat per la seva mare quan era un nadó i criat pels seus avis fins que als cinc anys, va ser enviat a l'Escola Governor Morehead per a Cecs a Raleigh, Carolina del Nord. Durant la seva infància va perdre la visió restant i posteriorment i a causa d'un coàgul de sang li van ser extrets quirúrgicament els seus ulls. Durant la seva infantesa es va interessar per la música, sobretot les emissions de ràdio nocturnes, bàsicament escoltava country, gospel i rhythm and blues. En els seus concert, Ronnie Milsap ha rendit en moltes ocasions, homenatge als artistes que el van inspirar entre ells pianistes i cantants com Ray Charles, Little Richard, Jerry Lee Lewis i també Elvis Presley. Posseeix sis Grammy i ha col·locat 40 temes al número 1 de les llistes de country del Billboard, només ha estat superat per George Strait i Conway Twitty.\nRoger Whittaker – Durham Town 1970\nRoger Whittaker amb el que avui acabarem aquest darrer programa de la oncena temporada, néix a Nairobi, Kenya, el 22 de març de l’any 1936. Cantant i compositor, Roger Whittaker té la nacionalitat britànica si bé és a Alemanya on ha aconseguit els seus millors èxits i on és més valorat. El desembre de l’any 1970 va treure aquest single que avui escoltem a Un Toc de Rock i va ser un èxit immediat, arrivan al lloc 12 a les llistes d’èxit del Regne Unit, però i curiosament, no va funcionar als Estats Units fins que es va reeditar al pais de l’Oncle Sam l’any 1975 clasifican-se llavors en la posició 23 de les llistes, cosa que no havia conseguit abans. Aquí i com era acostumat, en la coberta del single el títol de la cançó es va traduir al espanyol i va passar a ser "La partida". Roger Whittaker, enquadrat en un estil a mig camí entre la música pop i el folk, amb tocs de crooner, ha venut més de 55 milions de discos a tot el món. Pert cert i aixó es tota una curiositat, el cantant Roger Whittaker es va donar a conèixer com a xiulador. Roger Whittaker te publicats més de 90 àlbums, solsament als Estats Units.\nLa dita per acabar el programa es del genial científic Albert Einstein, aquell dels pels esbuxarrats que va manifestar:\n“Si Déu va crear el món, la seva preocupació principal\ncertament va ser fer que no fos fàcilment\ncomprensible per a nosaltres”\nArriba el moment d'acomiadar el programa, acabaré avui l'onzena temporada i vaig a agafar-me les acostumades vacances anuals. Però després de la Diada tornaré de nou i posaré en marxa la dotzena, seran ja dotze anys compartint música, vivències i records des d'Un Toc de Rock, dues vegades per setmana. Sóc Mario Prades i ara baixo la barraqueta..\nApa, ens veiem pel món\nEnllaç per descarregar-se el programa (Link to download the radio program)\nPublicado por Mario Prades en 12:13\nEtiquetas: Animals, Bacon Brothers, Beatles, Clarence Clemons, Dr. Feelgood, Family of the Year, Hollies, rare Earth, Roger Whitaker, Ronnie Milsap, Sleepy LaBeef\nUn Toc de Rock 11-75


Per què hi ha gent que no es contagia malgrat estar en contacte directe amb el virus?\nUna alteració genètica podria explicar com és que hi ha persones resistents al virus de manera innata\nHi ha parelles que han conviscut amb el virus i una de les dues persones no s'ha contagiat. // CC0\nActualitzada el 31-01-2022 09:48\n“La meva parella va donar positiu, ens vam confinar tots dos junts i vam conviure amb normalitat. A mi em van fer dues PCRs i van sortir negatives, al CAP no s’ho creien”. És el testimoni de la Marta Mestre, una noia de Vilassar de Mar, i el que explica va passar l’estiu del 2020, abans de vacunar-se. Li va tornar a passar el mateix l’estiu següent, i tampoc es va contagiar.\nSegurament molts coneixeu algun cas així. Persones que han estat directament exposades al virus però que no s’han arribat a infectar mai. Com s’explica això? Una de les hipòtesis principals té a veure amb un component genètic que les fa resistents a la infecció.\nMÉS - On i com és més probable encomanar-se de la variant òmicron\nHi ha persones que no es contagien tot i estar en contacte amb el virus. // EFE - Robert Ghement\nUn component genètic que evita la infecció\nEl cap del Grup de Virologia i Immunologia de l’IrsiCaixa, Julià Blanco, explica a RAC1.cat que això ja passa “en moltes altres infeccions”. Diu que “l’exemple més clar és el VIH”, que no pot infectar les persones que tenen “un defecte genètic en un dels receptors del virus”.\nTenim exemples en moltes altres infeccions. Sempre hi ha persones que són resistents a la infecció per algun virus\nJulià Blanco cap del Grup de Virologia i Immunologia de l’IrsiCaixa\nPel que fa al covid-19, l’investigador explica que “el virus necessita moltes proteïnes de les nostres cèl·lules per poder-se replicar”. Per tant, “si n’hi falta alguna, no podrà fer-ho i no ens podrà infectar”.\nSi el virus no pot trobar el receptor, no podrà entrar mai a les cèl·lules i aquella persona quedarà protegida\nAquesta possible immunitat genètica l’estan estudiant a l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (Idibell) , que participa en una investigació internacional per identificar quines característiques concretes té el genoma d’aquestes persones resistents al coronavirus.\nUn estudi internacional amb participació catalana investiga aquest factor genètic contra el covid. // ACN - Gemma Sánchez\nTrobar medicaments nous\nEls científics confien que si troben un patró, podria ajudar a desenvolupar tractaments nous contra la malaltia.\nSi identifiquem aquests factors, ens donaran dianes terapèutiques per poder dissenyar fàrmacs contra el virus\nJulià Blanco aclareix que la resistència al virus també “pot ser per altres factors”, com ara una “immunitat innata molt eficaç, capaç de controlar la infecció molt ràpid, sense que en quedi cap rastre”. Això també tindria una base genètica.\nA més, el viròleg i immunòleg de l’IrsiCaixa afirma que en aquestes persones “la vacuna no seria necessària, però tampoc contraproduent”. I diu que és “impossible precisar el percentatge de població que hi podria ser resistent”. En tot cas, seria un percentatge baix.\nÉs impossible precisar el percentatge de població que hi seria resistent. Probablement és baix\nL'ètnia és un factor important que determina certes peculiaritats genètiques. // EFE - Jagadeesh Nv\nEn últim lloc, Blanco explica que el component genètic “depèn molt de l’ètnia i que, per tant, podríem trobar “percentatges diferents de persones resistents a l’Àfrica, l’Àsia, Europa o Amèrica”.\nEl component genètic depèn molt de l’ètnia. Podríem trobar percentatges diferents de persones resistents a l’Àfrica, l’Àsia, Europa o Amèrica\nL’investigador recorda que “totes les persones som diferents i cadascú respon diferent a l’atac d’un virus”. I celebra que això permeti que “per molt destructiu que sigui un virus, sempre hi hagi un percentatge d’individus que puguin sobreviure”.\n28-01-2022 15:52 RAC1.CAT\n28-01-2022 16:21 COVID


DKV, l'única asseguradora que ofereix el servei de recepta electrònica homologat per la OMC - ASSEGURIS\nDimecres, 10 juny 2020\t/ Publicat a Corredoria assegurances, SERHS Serveis Gestiona\nDKV ha activitat el sistema de Recepta Electrònica Mèdica Privada (REMPE) homologat per l’Organització Mèdica Col·legial a Espanya. El dia d’avui ja s’han emès més de 80 receptes. DKV atén de forma telemàtica el 50% de les consultes mèdiques per tal de poder donar una resposta àgil i descongestionar els centres sanitaris.\nA més, està incorporant als professionals del quadre mèdic al servei de la telemedicina perquè l’usuari pugui realitzar consultes online al seu metge habitual.\nEls clients de l’asseguradora poden sol·licitar cita amb un metge i és atès via telemàtica per video o xat, a través de l’app “Vull Cuidar-me més”, descarregable des de les stores d’Apple i Android. Durant el temps de consulta el metge pot prescriure qualsevol fàrmac de manera que en finalitzar la visita, l’usuari rebrà la recepta de forma automàtica a la seva app; més tard podrà retirar el medicament a qualsevol oficina de farmàcia. Un cop a l’establiment, per aconseguir el subministrament del medicament només s’haurà de presentar la recepta rebuda al mòbil, o el DNI, sense necessitat de cap document addicional.\nLa crisi derivada de la COVID-19 ha mostrat l’eficàcia de la telemedicina, ha contribuït a disminuir la seva propagació i a reduir la pressió sobre el personal mèdic i sanitari. De fet, DKV ha atès de forma telemàtica el 50% de les consultes mèdiques en les últimes setmanes per tal de poder donar una resposta àgil i descongestionar centres sanitaris.\nLa Recepta Electrònica Mèdica Privada (REMPE), homologada per l’Organització Mèdica Col·legial a Espanya (OMC), serveix per emetre ordres de prescripció i tractament de medicaments a l’àmbit privat i assegurador, i el seu dispensament des de les Oficines de Farmàcia.\nREMPE dona resposta al Reial Decret 1718/2010, de Recepta Mèdica i Ordres de Dispensament a l’àmbit privat, doncs des del mateix sistema es pot definir la prescripció, visat, dispensament en oficines de farmàcia, remborsament i finançament requerits per asseguradores i mutualitats.\nLa incorporació d’aquest servei a la plataforma de telemedicina de DKV, aporta valor afegit al servei de medicina digital de l’asseguradora que inclou xat, trucades i videotrucades amb el personal, tant de medicina general com de qualsevol especialitat, i permet la comunicació entre metge, farmacèutic i usuari. La recepta mèdica està disponible per a clients privats i de Muface.\nA més, a les últimes setmanes DKV ha començat un procés de desplegament de la seva plataforma de telemedicina als professionals del quadre mèdic el que permet la continuïtat assistencial, combinar consultes presencials i virtuals, i oferir a l’usuari la possibilitat de fer consultes al seu metge via online. Respecte a la seguretat, el Grup DKV garanteix la seguretat i confidencialitat de la informació i de les dades.\nAsseguris, com a corredoria d’assegurances, treballa amb les millors marques asseguradores per ajudar-te a triar el millor camí en matèria d’assegurances. Marques líders en el sector que vetllen per posar-t’ho fàcil en totes les cobertures al llarg de la teva vida.


Apareixen pintades a les seus de Junts per Calella i ERC | Ràdio Calella Televisió\nAtac a les seus de Junts per Calella i ERC, que han aparegut amb pintades en façanes, persianes i portes. També al Mercat Municipal, al·lusiva en aquest cas a l’alcaldessa i candidata a la reelecció, Montserrat Candini. En conèixer-se la notícia, que els propis partits han donat a través de les xarxes scoials durant el matí, s’han produït les reaccions d’altres candidatures en la línia de condemnar els fets i reclamar el lògic respecte a la diversitat ideològica. Fins a aquesta hora, han arribat des dels equips del PSC, la CUP i Calella en Comú.\nDes de la candidatura de Junts per Calella, Marc Buch ha reprovat l’acte vandàlic que ha patit la seva seu i que suposa un atac a la democràcia. A tot això, Buch ha denunciat haver estat patint un sabotatge constant durant la campanya.\nA part d’atacar directament a la nostra cap de llista, ens ataquen a tots perquè no demostren cap respecte per la política ni la democràcia, i això acaba embrutint la campanya. Nosaltres estem per les campanyes netes i, tot i que no ho hem dit abans, gran part dels nostres cartells han estat arrancats de manera constant. Sap greu que algú entengui que la millor manera de fer campanya sigui arrancar cartells i sabotejar els actes dels altres.\nBuch ha agraït les mostres de suport que han anat rebent en les últimes hores, també d’ERC, que justament ha vist com li feien una pintada a la porta de la seva seu a mig matí, quan teníen la persiana pujada.\nL’alcaldable republicà, Xavier Ponsdomènech, ha aprofitat per demanar respecte i ha condemnat l’atac a la seu de Junts per Calella, i molt directament a la seva cap de llista.\nHan atacat també la vidriera de la porta, damunt el cartell on hi apareixem tota la candidatura han fet una pintada. No li volem donar gaire importància. Als companys de Junts per Calella han fet una pintada dirigida a la seva alcaldable. Ho condemnen i demanem respecte (…) Som els del joc net i sempre hem dit que farem una campanya en positiu i ho mantenim del primer a l’últim dia.\nA la façana del Mercat Municipal també s’hi ha fet una pintada en color verd al·lusiva a l’alcaldessa i candidata de Junts per Calella que s’ha netejat immediatament.\nSegüent 13.067 calellencs i calellenques decidiran la nova Corporació Municipal del mandat 2019-2023\nAnterior El 15è Campionat de Catalunya de Futbol 7 per a persones amb lesió cerebral es disputarà dissabte a La Muntanyeta