El massatge turc és un dels tipus de massatge de bany. El massatge més popular va ser als països de Central i Àsia Menor. Fins ara, s'ha convertit en popular al nostre país.\nEs va fer una gran contribució al desenvolupament del massatge turc pel brillant metge Abu Ali Ibn Sina, que ens coneix amb un nom diferent: Avicenna. Va viure de 980 a 1037. Va utilitzar el massatge com a cura per a moltes malalties. A més, va desenvolupar la classificació de tècniques de massatge. Avicenna va poder dividir el massatge en els següents tipus: llargs, moderats, forts, febles, preparatoris, calmants o restauratius. Estava exactament segur que un massatge fort afavoreix el cos; feble: la relaxa i la fa més suau; perllongat - ajuda a fer front a l'excés de pes, moderat - afavoreix el desenvolupament del cos; preparatòria: ajuda a preparar el cos abans de començar els exercicis físics i s'aplica el massatge restauratiu després de l'entrenament.\nEl desenvolupament de la medicina a Aràbia ha contribuït al desenvolupament del massatge turc. Va començar a conquistar lentament els països veïns, com Armènia, Turquia i Pèrsia, i així successivament. En aquests països, el massatge sol realitzar-se en banys públics.\nEs pot afirmar de forma segura que el massatge turc absorbeix un gran nombre d'elements i tècniques diferents presos dels pobles que van ser conquistats pels àrabs. Entre ells hi havia especialistes indis. El massatge turc es considera migratori de cultura de massatge d'oest a est i d'est a oest.\nAquest tipus de massatge s'origina a Turquia. Va realitzar els centres de spa, hotels i banys turcs nacionals: hammams. La durada d'una sessió és de cinquanta minuts. Durant el massatge s'utilitza oli de massatge. Feu-ho per relaxar la pell i millorar la seva estructura. Les dones sovint utilitzen aquest massatge per millorar la seva forma. En general, el massatge s'acompanya de música transtoral.\nMassatge de sabó turc amb pelat\nAquest massatge és molt utilitzat i és especialment popular. També es celebra a l'spa i hotels de Turquia. La sessió dura 60 minuts i s'acompanya de música melòdica.\nPer fer-ho, necessiteu una taula especial escalfada. En primer lloc, la persona es renta i, després d'això, el massatgista comença a fer moviments circulars, aplicant una escuma de pelat pel pelat, amb l'ajuda d'una tela de llana dura o un kise - un guant especial.\nAquest tipus de massatge s'utilitza per renovar la pell i millorar la seva estructura. La pell humana es neteja de les partícules restants de la pell morta. El massatge ajuda a relaxar-se, millora l'estat general d'una persona amb malalties reumàtiques, osteocondrosi, sacsejades musculars, artrosi i qualsevol esforç físic.\nMassatge spa relaxant\nEl massatge spa relaxant es basa en un massatge turc clàssic. Bàsicament, s'utilitza per relaxar-se, descansar i meditar. La sessió de massatge no dura més d'una hora.\nEl massatge s'ha de fer amb oli calent. Aquest massatge serveix com a complement excel·lent als procediments habituals de bany tradicionals. Es pot celebrar a l'spa, hammam i sauna. L'ordre obligatori, en el procés de realització, hauria de sonar música tranquil·la, propici per relaxar-se. No serà redundant l'ús d'espelmes i encens. L'habitació s'ha d'enfosquir.\nMassatge del sultà\nEl massatge va ser nomenat en honor del títol de govern secular musulmà. Es basa en el massatge clàssic turc. Realitzar un massatge no és un sol, sinó dos massatgistes. Depenent de les preferències del gust del client, poden ser dues dones o dos homes. La sessió dura cinquanta minuts. Durant el procediment, la música turca nacional sona. El massatge ajuda a relaxar-se ia millorar l'estructura de la pell. Les dones, una vegada més, ajuden a aconseguir la figura.\nMassatge turc clàssic de peus\nEl massatge dels peus o el massatge pediàtic es basa en la tècnica de l'escola nacional de massatges a Turku. S'utilitza en banys, balnearis i gimnàs. La sessió mitjana dura vint o trenta minuts.\nEl massatge dels peus es realitza a terra. També és adequat per a tatami o prou dur. Les tècniques de massatge us permeten actuar en diferents parts de la columna vertebral.\nCal assenyalar que per dur a terme totes les tècniques, necessiteu suport. Com a suport, un pal de bambú o barres farà. El pes pesat no hauria de ser massa gran. El més important és que el client se senti còmode. Abans de la sessió, el client necessita escalfar-se al hammam. Els efectes sobre el seu cos s'han de dur a terme estrictament a través d'un full o un altre material. Un cop acabada la sessió, el client necessita descansar i potser fins i tot per dormir.\nMassatge de Cleopatra\nS'utilitzen algues. Porteu-vos també al hammam.\nAlgues conté una gran quantitat de diferents vitamines, fitohormones, minerals, aminoàcids, sals i altres nutrients. Al bany, la persona comença a suar i els seus porus comencen a obrir-se.\nDesprés d'això, el massatgista frega algues a la pell. A causa d'això, la pell s'enforteix, humiteja, la seva aparença millora. Aquest massatge ajuda a enfortir la pel·lícula protectora de greix d'aigua de la pell i calmar-la. Apte per a tots els tipus de pell.\nA més de les algues, també s'utilitzen diversos sucs de fruites, olis vegetals i aromàtics en el procés. El massatge cura l'inflor local, combat la cel·lulitis, elimina les toxines i altres substàncies nocives del cos. Elimina l'excés de greix a l'abdomen.\nMassatge d'Aloe Vera\nEl massatge es realitza en una sala de massatges o bany turc. Per a això, s'utilitza una barreja de mel i essències d'àloe vera. Apte per a tots els tipus de pell. Els minerals i les vitamines es rejovenen. Aloe vera hidrata la pell i elimina petites arrugues. Recomanat per a la protecció solar.\nSignes d'alcoholisme femení\nMalalties comunes que realment no existeixen\nCom emmagatzemar medicaments\nSopa de kharcho especial\nPer què és important la comunicació constant entre mare i nadó?\nFilet de Pangasius a la planxa de sèsam\nDieta en fruits secs: bo o dolent\nYana Rudkovskaya guanya a Buzovaya, video\nTot el més interessant sobre la pasta\nDolor abdominal fort en els nens\nMagdalenes amb xocolata i crema\nTinc 18 anys i encara no he tingut nuvi\nAmb quina freqüència hi ha un xoc anafilàctic?\nDesenvolupament professional i carrera professional\nCuina nacional espanyola


Sant Andreu Jazz Band | El món a RAC1\nen directe a RAC1: El món a RAC1 amb Jordi Basté06:00 - 12:00\nRAC1stics\tSant Andreu Jazz Band 12/01/2010\nEl PP català nega el cobrament de sobresous\nEl PP català ha negat que la seva presidenta, Alícia Sánchez Camacho, hagués cobrat sobresous, tal com avança el diari El Plural.com. En una entrevista a El món a RAC1, el portaveu adjunt del PP al Parlament, Santi Rodríguez, ha aclarit que són sous, no sobresous, que percep com a senadora i presidenta del PP, [...]\nAtemptat real que sembla ficció\nEmis.: Dijous 23-05-13 a les 08h\nUn miracle a Sant Joan de Déu\nEs diu Lucas, té 10 mesos, i ha nascut al ventre de la seva mare, que no tenia ovaris. Fa uns anys va patir un tumor i els metges li van congelar una part d’ovari. Un nou miracle mèdic a Sant Joan de Déu, que ha servit per al comentari matinal de Jordi Basté.\n“El dèficit de Catalunya és constant, com la velocitat de la llum”\nL'estratègia de José María Aznar\nEl Gatsby del segle XXI


La Generalitat licita les obres per implantar barreres paraallaus a l'aparcament de l'estació d'esquí de Tavascan La República\nLa Generalitat licita les obres per implantar barreres paraallaus a l’aparcament de l’estació d’esquí de Tavascan\nACN Tavascan.-El Departament de Territori i Sostenibilitat ha iniciat la licitació de les obres per a la instal·lació de barreres paraallaus a l’aparcament de l’estació d’esquí de Tavascan (Pallars Sobirà). […]\nACN Tavascan.-El Departament de Territori i Sostenibilitat ha iniciat la licitació de les obres per a la instal·lació de barreres paraallaus a l’aparcament de l’estació d’esquí de Tavascan (Pallars Sobirà). Aquesta actuació, que es licita per un import de 686.000 euros, permetrà millorar la protecció i la seguretat de la zona, a peu de pistes, davant de possibles allaus. El termini d’execució previst de les obres un cop comencin és de tres mesos. L’objectiu és que l’obra estigui finalitzada de cara a la temporada d’hivern que ve. Aquesta licitació s’emmarca en la voluntat del Govern de la Generalitat de mantenir activitat econòmica en el context de l’emergència pel coronavirus i permetre continuar a les empreses teletreballant en la preparació d’ofertes.\nEl contracte que s’impulsa inclou les obres necessàries per a la col·locació de barreres paraallaus al talús de l’aparcament de l’anomenada Pleta del Prat, a l’estació d’esquí de Tavascan, el funcionament de la qual es veu afectat periòdicament per allaus de diversa importància.L’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya ha analitzat la zona d’allau que afecta l’aparcament de l’estació. Aquesta zona es troba actualment protegida amb barreres paraallaus entre les cotes 2.015 a 1.915 metres, que eviten el desencadenament d’allaus des de les cotes superiors. L’actuació que ara s’impulsa permetrà evitar allaus més avall de la cota 1.915 metres i que arriben a afectar l’aparcament, situat a la cota 1.700 metres, molt freqüentat per usuaris de l’estació i del refugi existent.


El DOGC publica el nomenament de Torra, que ja pot prendre possessió com a president\nEl Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) ha publicat el decret de nomenament de Quim Torra com a president de la Generalitat signat per Felipe VI. És el pas necessari perquè pugui prendre possessió com a president, un acte que es farà molt probablement dimecres a la tarda. A partir de llavors, Torra ja podrà nomenar els consellers del seu govern. El president investit pel parlament ja ha avançat que jurarà el càrrec prometent lleialtat al poble de Catalunya, sense fer esment a la constitució espanyola. La mateixa fórmula que va utilitzar Puigdemont quan va prendre possessió el gener del 2016. L’acte de possessió s’està organitzant des del Palau de la Generalitat però encara sota el 155, per tant, el govern espanyol ja ha avisat que supervisarà el format i contingut de l’acte.


Wikiloc | Ruta ALINS-ESTERRI DE CARDÓS / Etapa 3/5 (Alins, Vall Ferrera, Pallars Sobirà, Lleida)\nSenderismo (Rutas Senderismo en España → Catalunya → Ainet de Besan )\nALINS-ESTERRI DE CARDÓS / Etapa 3/5 (Alins, Vall Ferrera, Pallars Sobirà, Lleida)\n4.178 125 1975\ncerca de Ainet de Besan, Catalunya (España)\nALINS - AINET DE BESAN - COLLADA D'AIXERTO - PLA DE NEGUA - ESTERRI DE CARDÓS\n(dimecres, 28 juliol 2021)\nUBICACIÓ: Alins - Vall Ferrera, Esterri de Cardós - Vall de Cardós, Pallars Sobirà, Lleida\nAquest itinerari és d'un cert nivell d'exigència física, tant pel desnivell positiu acumulat com per la llarga baixada (desnivell negatiu). Tanmateix no presenta cap dificultat tècnica remarcable. L'ascensió pel barranc d'Aixerto sembla un impossible, però era un camí ral que pujava a les bordes d'estiu; encara en queden vestigis del camí antic. L'espectacularitat de les panoràmiques, tant de la Vall Ferrera com de la de Cardós, paga l'esforç del trescador. És l'etapa reina!\nAquesta és la tercera etapa (de cinc) de la travessa autoguiada LO PALLARS FER (Rutes Pirineus):\nEtapa 3: Alins - Esterri de Cardós (per Ainet de Besan, barranc d'Aixerto i Pla de Negua)\nAlins. Placeta del poble. Església.\nEsterri de Cardós, entrada del poble.\nNo hi ha avituallament ni punt d'aigua en tot el recorregut.\nEl recorregut està senyalitzat amb marques grogues (petit recorregut). Tanmateix cal anar amb compte; en alguns indrets (tram de les Bordes d'Aixerto a la collada), cal estar molt atent a les interseccions i en alguns punts és molt útil fer servir el GPS.\nEn cas de necessitat o cansament, es pot encomanar un taxi o servei de trasllat per fer el tercer tram (Tram 3) del Pla de Negua a Esterri de Cardós per pista.\nAlins (plaça) - Ainet de Besan - Barranc d'Aixerto - Bordes d'Aixerto - Collada d'Aixerto - Pla de Negua - Portella - Esterri de Cardós\nNo ho puc entendre; l'itinerari semblava tan pla sobre el mapa! (Anònim)\nI com que de pla ho semblava, ens ha acompanyat en Miquel Robert. Érem cinc, ja que Francesc ha descansat: Assumpta (guia GPS - biònica i implacable), Mireia, Miquel, Lluís i EsPorqueret.\nAlins - Ainet de Besan - Barranc d'Aixerto - Bordes d'Aixerto\nSe surt d'Alins per refer el camí en direcció a Ainet de Besan (etapa anterior de la travessa). Vora el riu Noguera de Vall Ferrera, el sender fa baixada. Cal entrar a Ainet i, pel primer carreró a mà dreta, s'arriba a l'entrada del barranc d'Aixerto. L'ascensió és lenta, però es camina per l'ombra i el matí és frescal. A mig barranc es passen les primeres bordes (el que resta d'elles, de fet); testimoni d'altres temps de gent ferma i endurida. Cal girar la vista enrere per admirar el paisatge de la vall. Alguna aturada per prendre alè i fer un petit mos. Finalment les bordes d'Aixerto i els seus antics camps de conreu són a la vista. Se'ns havia advertit que per la contrada de les bordes hi ha un ramat de vaques blanques (vaca pallaresa) que tenen l'ull posat en qualsevol humà que s'hi apropi; creuen que els caminants són portadors de sal (per a elles un regal dels déus!). Al primer bram han acudit en massa! Si un no està avesat, un ramat com aquest pot arribar a espantar. Per sort, entre els aguerrits caminants n'hi ha que de vaques en saben tant com de lletres; només cal afrontar la situació amb calma, aixecar els pals, mirar-les als ulls i saludar-les amb respecte. Ens han observat, les hem observat i hem seguit camí. A partir d'aquest punt cal prestar atenció al GPS; les marques grogues es perden en algun tram de la pujada a la collada d'Aixerto.\nBordes d'Aixerto - Collada d'Aixerto - Pla de Negua\nA partir d'aquest indret cal prestar atenció al GPS; les marques grogues es perden en algun tram de la pujada a la collada d'Aixerto. S'arriba a una gran clariana amb una clapa de rosers; aquí no s'hi han trobat marques. Cal travessar la clariana en línia quasi recta amunt fins a tornar a retrobar el bosc i buscar el corriol perdut entre l'herba. La collada d'Aixerto és a tocar i les marques grogues marquen el camí del corriol que porta al Pla de Negua sense problemes. Corriol de panoràmiques sorprenents. El Pla de Negua és un lloc per quedar-s'hi! Cal una aturada per reposar, contemplar l'entorn extraordinari, escoltar el silenci i fer un mos.\nPla de Negua - Portella - Esterri de Cardós\nDes del Pla de Negua tot és baixada per corriols; dreceres, de fet, de la pista que porta al pla des d'Esterri de Cardós. Fins a la Portella no hi ha gaire problema d'equivocar el camí; després de la Portella cal prestar atenció a les marques per no desviar-se en direcció a Arròs (el llogaret situat a uns dos km d'Esterri). El descens es fa molt llarg, però el boscatge és d'una altra dimensió i espectacularitat; val la pena gaudir-lo. Sempre avall, però cal estar molt atents i és recomanable fer ús del GPS per no apartar-se de la via més directa a Esterri de Cardós.\nPel barranc d’Aixerto\nPanoràmica Vall Ferrera\nBosc Mata de Cardós


Curs 18-19 | CEIP Cervantes Denia\nInici » Curs 18-19\nCreat Per cervantes el Oct 22, 2019\nL’escola s’adhereix a la jornada de dol oficial en memòria de la dona assassinada aquesta matinada.\nCreat Per cervantes el Sep 11, 2019\nAVÍS AJUNTAMENT DE DÉNIA Amb motiu de l’establiment per part del 112cv de l’alerta roja i nivell de preemergència per pluges es suspenen les classes per al dijous 12 de setembre a tots els centres educatius i esportius.\nAlumnat de 6é\nCreat Per cervantes el Jul 15, 2019\nHistorial Acadèmic Dilluns a dijous Horari: 10 a 11h\nCreat Per cervantes el May 1, 2019\nConvidem a totes les persones interessades a conéixer la nostra escola. Us esperem divendres a les 10:00h. Si no podeu, però teniu curiositat, podeu llegir el codi QR del cartell, entrareu virtualment al...\nAquest curs, la Marató de Lectura ha estat dedicada a una novel·la de fantasia surrealista publicada al novembre de 1865 i escrita pel matemàtic, lògic i escriptor britànic Charles Lutwidge Dodgson, amb el pseudònim de Lewis Carroll: ALICIA AL PAÍS DE LES MERAVELLES. La novel·la conta la història d’Alicia, una nena que en caure per un forat de forma accidental arriba a un peculiar món replet de criatures fantàstiques. De fet,...\nCreat Per cervantes el Abr 18, 2019\nI després d’un gran treball de tota l’escola, coordinat per la Comissió de Convivència al voltant de la gestió de les frustracions, hem acabat amb un mantra tots i totes junts. Ja tenim al nostre clauer de valents i valentes una altra tira!! !#totalescola #fentunmantra #projectedeconvivència #comgestionarlafrustació...


COL·LECTIU D'ANTIARTISTES: de juliol 2011\nL'ÚLTIM VÍDEO DELS MANEL\nSi la memòria no em falla, Anthony Burgess, el cèlebre autor -entre moltes altres obres, algunes d'elles composicions musicals- de La taronja mecànica, va extraure el títol d'un dels seus llibres, La fi de les notícies del món, d'una frase aparentment rutinària i anodina que -canviada de context- suggeria un sentit totalment diferent. Així, una fórmula habitual per tancar una secció d'un programa informatiu passava a insinuar un sentit apocalíptic global.\nDe la mateixa manera, parlem de L'últim vídeo del Manel, frase que, en un context forçat i probablement induït per l'estranya història que es narra a les imatges del vídeo, podria llegir-se com la fi de la història -si més en producció d'obres d'aquest format - del grup.\nNo creiem que sigui així de cap manera, al marge d'especulacions gratuïtes o de la polèmica que sembla haver generat entre la seva legió de fans, on majoritàriament no sembla haver agradat. Potser, al marge del valor de l'obra en si, el principal retret rebut és que no desenvolupa, ni d'esquitllentes, el tema de la cançó. Una cançó de lletra sàvia, com totes les del disc, que ve a reproduir la carta a l'excompany de la parella, amb abundant mala llet i una mena de revenja retrospectiva que, al cap i a la fi, deu passar en algun moment pel cap de tothom que viu o ha viscut una situació similar.\nEspeculacions, doncs, sobre el significat del vídeo? Podem apuntar la possibilitat que els Manel vulguin matar la necessitat de fer vídeos per promocionar la seva música, la qual defensen realment -i com!- en les actuacins en directe. O un significat encara més sucós: els Manel estan escenificant i anunciant-nos les seves pròpies fractures i dissensions internes, que esclaten en ocasió de la molt intensa i sens dubte fatigadora gira que estan efectuant.\nApressem-nos a dir -repetir- que són especulacions gratuïtes. El més probable és que, simplement, l'obra sigui un divertimento. O una al·lusió genèrica a les lluites intestines que han acabat amb tants grups del pop-rock. Des dels més emblemàtics del naixement d'aquesta mena de formacions, els Beatles, a tants grups actuals, passant pels Pink Floyd, Genesis, Supetrtamp, etc, les emergències i topades entre liderats són habitualment la clau de la desintegració de les bandes. En molts casos, es tracta d'un cicle natural que fa que les personalitat creatives més fortes del grup, a mesura que aquest emprèn volada i el propi líder es veu més capacitat per desenvolupar les seves idees i, consegüentment, veu les dels altres membres més com un obstacle per realitzar-les que com una eina per millorar-les, el grup perd la cohesió i la motivació que l'unia. De vegades, el líder abandona la resta i vol que la seva obra sigui estrictament representada pel seu nom i la banda es desintegra -el cas de John Lennon o Peter Gabriel dels Genesis-, de vegades el líder abandona però la banda continua amb el nom -el cas dels Pink Floyd amb Waters, o els Supetramp amb Hodgson-, o és la mateixa banda que acaba expulsant el líder per raons diverses -els mateixos Pink Floyd amb Barrett, o els Fleetwood Mac amb diversos músics que s'han anat substituint-. De vegades, el grup acaba sent poc més que la marca d'un íder únic que en realitat va canviant la resta de la banda al seu gust -els Jethro Tull d'Ian Anderson, els Motorhead de Lemmy Kilmister, etc-, o, pel contrari, la banda és una successió de músics que entren i surten en funció de vaivens atzarosos, com el cas dels Deep Purple, seguir la història dels quals suposaria la necessitat de confegir un veritable índex cronològic.\nCrisis de creixement, en definitiva. O qüestions de drets de propietat intel·lectual i la seva palpable traducció en efectiu, en molts casos. Com diu la cançó de Cyndi Lauper, l'extraordinària cantant que aquests dies es passeja pel nostre país, Money changes everything. Els diners ho canvien tot.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 10:38 4 comentaris:\nEtiquetes: Eduard, Manel, Mercat, Mitologia, Música, Pink Floyd\nNO EM PREOCUPA REPETIR-ME\nQuin és el pes de la memòria? Quin és el pes de l'oblit? De tant repetir amb George Santayana que els pobles que obliden la seva Història estan condemnats a repetir-la, hem oblidat que alguns fabriquen amb mentides una Història a la seva mida.\nLa tan lloada Transició (que ens van fer creure que va ser un model mundial de trànsit pacífic a la democràcia) va segellar amb un nou silenci el conflicte que va ser la llavor del llarg silenci del franquisme. Ara que alguns volen rescatar la Història de l'oblit, altres s'apressen a adulterar-la, a pervertir-la, a canviar-la.\nLa memòria dels individus és feble i volàtil, sí, però la Història ha de reposar en fragments de veritat que el consens de les memòries i la tangibilitat d'alguns fets han de certificar. Però s'ha dit que la Història l'escriuen el vencedors. En veritat, són els poderosos qui l'escriuen i l'acaben afaiçonant d'acord amb els seus interessos.\nHan de concórrer les veus, els testimonis, els relats i... ¿per què no?, els cants i els poemes dels qui han presenciat, per aturar l'escomesa dels fabricants de la mentida i els seus vils servidors.\nLes veritats no solen ser còmodes. No és en un dels bàndols, quan hi ha guerra. Si un llegeix, per exemple, un poema tan immens com In memòriam de Gabriel Ferrater, estarà vacunat contra el partidisme i l'agombolament de les mitificacions i mistificacions dels interessats en veure la Guerra Civil com una història de bons i dolents -no importa de quin angle-.\nSetanta-cinc anys després que uns quants militars s'alcessin en armes contra la jove República Espanyola, aquí estem, entre les fàbriques dels somnis i els malsons. No m'importa repetir-me, com diu la cançó dels REM que encapçala el seu darrer disc:\nI don’t mind repeating, I am not complete (No m'importa repetir-me, sé que no sóc complet)\nÜberlin, la cançó, una curiosa menció a la capital alemanya amb una alteració que remet al subterrani, un passeig cap a estrelles, cap a la fi del dia i fins a la vora de la nit. Volàtil, amb aquelles etèries melodies i arranjaments d'harmonies càlides tan pròpies dels de Georgia.\nI també una certitud:\n(Sé què és el que busco\nSé que és el que em fa canviar)\nIl·lustració: fotografia de Josep Brangulí\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 20:22 2 comentaris:\nEtiquetes: Filosofia, Julio, Mitologia, Música, Política, REM


Canvis per Reis | Dani Vilà | Articles | El Punt Avui\nCanvis per Reis Canvis per Reis Canvis per Reis Canvis per Reis + Canvis per Reis E-mail\nCanvis per Reis Canvis per Reis Canvis per Reis Canvis per Reis Canvis per Reis E-mail\nEls canvis empresos aquest any mostren una gran valentia\nEl Reis arribaran a Girona, com passa cada 5 de gener, però ho faran carregats de canvis. Després de 30 anys situant el campament als jardins de Fora Muralla, demà ho faran al Camp de Mart de la Devesa. La pandèmia, si una cosa ens haurà deixat és el nou descobriment de la Devesa. Per Sant Jordi hi vam muntar les parades de llibres i roses i tothom en va fer un bon balanç, i fins i tot es va qüestionar si no seria una bona decisió deixar-les altres anys en aquest espai més ampli. Ja es veurà què s’acaba decidint, però ara, amb els Reis, passarà el mateix. El Camp de Mart és un gran espai amb una capacitat molt i molt gran i resol algunes incomoditats de Fora Muralla. L’accés és a peu pla i s’evita l’estretor de les escales o rampes de pujada, en especial per als avis que a primera hora de la tarda són els encarregats de portar els nets fins a la màgia que suposa veure l’arribada de Ses Majestats.\nEls Manaies són els encarregats de fer més confortable l’estada dels Reis d’Orient a Girona i els canvis empresos aquest any mostren una gran valentia. És bo que tothom s’ho prengui amb calma, que som molt donats a criticar allò que encara no hem vist. La Devesa també serà protagonista del colofó de la passejada reial, perquè la Copa serà el lloc final on es farà un espectacle especialment dirigit als més petits i on hi haurà més garanties que tothom ho vegi millor que no pas a la plaça del Vi. És cert que la passejada sense carrosses porta més dubtes a l’espectacularitat del recorregut. Però, com deia abans, mirem primer com es porta a terme i ja hi serem a temps de proposar canvis o millores, que segur que se n’hi podran fer. El que importa és que aquest any els més petits tinguin la visita dels Reis com es mereixen, després que l’any passat els hi manllevessin, i, com deia Argimon, “són molt pocs anys”.\nLes restriccions faran que les mateixes Ses Majestats hagin d’anar amb mascareta per evitar que l’òmicron faci de les seves entre la il·lusió dels més petits de la casa. Un element menor davant les ganes de veure cadascun dels Tres Reis i cantar al ritme de la cançó mentre s’il·lumina el camí amb els fanalets. També es recomana que els més petits portin mascareta. Potser no ens deixarà veure el seu somriure d’orella a orella, però amb la brillantor dels ulls també els veurem la il·lusió.\nCases i destrals


Comprar Vi Pocapena rosat 75 cl | Carviresa\nT'apuntes a la festa?\nVi Rosat Lleuger\nPocapena Rosat és una línia de vins joves sense complexes i agosarats, els Pocapena, però sense perdre la identitat del territori i de la gent que ens és propera, i en aquest cas optem per la varietat Trepat, raïm autòcton de la D.O veïna, la Conca de Barberà, i que també es troba present en la nostra zona.\nEl raïm s’ ha premsat directament i ha fermentat durant 14 dies en dipòsit d’ acer inoxidable a una Tª controlada d’ entre 13 i 15ºC.Posteriorment, s´ha deixat en criança amb dipòsit en fred, fins el dia de l’ embotellat.\nEstil de vi Vi Rosat Lleuger\nMaridatge Ideal com a aperitiu i entrants, amanides de fruita, peixos més saborosos com el salmó i tonyina, quiche, pernil i carn blanca a la planxa.\nVista Vi rosat brillant, d´un atractiu i subtil color salmó.\nNas Destaquen els aromes a fruita fresca d´os, com albercoc, acompanyades d’ unes delicades notes de rosa i un rere fons de flors blanques.\nBoca Descarat d’ entrada, amb una enèrgica acidesa que acompanya durant tot el seu pas en boca i un esvelt cos, que conjuntament amb els aromes a fruita fresca i flors, el fa més persistent, cremós en boca i recorda que el primer glop, no serà pas l’ últim.


Els gegants de Sant Feliu celebren la seva Trobada Gegantera | Àncora\nInici Actualitat Els gegants de Sant Feliu celebren la seva Trobada Gegantera\nEls gegants de Sant Feliu van viure la seva trobada amb la participació d’altres colles vingudes d’arreu de Catalunya. Una cercavila que permetia tornar a veure els gegants pels carrers del municipi i gaudir dels balls de cada formació.\nFesta de gegants la que es va viure aquest dissabte a Sant Feliu de Guíxols. La Colla Gegantera Ganxona va celebrar la seva trobada acompanyada de les agrupacions de Mataró, Premià de Dalt, Calafell, Llinars del Vallès, Riudarenes i Calonge. Una jornada que significava recuperar l’activitat gegantera al municipi amb un recorregut des del Parc Central fins a la Plaça del Mercat. Les diferents colles van recórrer carrers del centre de la localitat per exhibir els balls de les formacions, amb una novetat per part de la colla local.\nAbans de començar, els gegants de la ciutat, en Feliu i l’Àngela, van oferir el seu primer ball als residents de l’asil Surís, a qui no visitaven des d’abans de la pandèmia. Dos balls que van servir per donar el tret de sortida a la ruta pel municipi.\nLa data és una de les marcades al calendari per part de la Colla Gegantera, ja que els permet reprendre el contacte amb la població. Aquest any també era especial perquè podien recuperar la seva activitat habitual i començar a escalfar motors de cara a la Festa Major d’agost.\nLa cercavila va cridar l’atenció de molts dels veïns que es van aturar per gaudir dels diferents gegants i capgrossos. La trobada gegantera es trobava dins de la programació de la setena edició de la Fira del Conte.\nArticle anteriorLa JOC i la 46a edició de la Nit dels Músics obren l’escena musical de la Festa Major\nArticle següentXerrada sobre la biodiversitat Marina de Sant Feliu de Guíxols


Finestreta única - API Lleida\nDades Col·legi d’Agents de la Propietat Immobiliària de Lleida\nAv. Prat de la Riba, 31 entresòl\nTelèfon: 973 242 948\nDe dilluns a divendres de 10.00 a 15.00 hores\nVies de reclamació i recursos en cas de conflicte entre consumidor o usuari amb un colegiat/ada o amb el Col·legi:\nEn cas de conflicte amb un col·legiat/ada o amb el Col·legi d’Agents de la Propietat Immobiliària de Lleieq pot utilitzar-se la següent via:\nTramitació de queixes o reclamacions al col·legi\nSi és el seu desig formular alguna queixa o reclamació relacionades amb l’activitat professional d’un API de Lleida col·legiat/ada o amb l’ activitat del Col·legi d’Agents de la Propietat Immobiliària de Lleida:\nEmplenar amb aquesta finalitat una instància que al menys ha de contenir:\nFets objecte de la queixa o reclamació.\nPersona que la presenta degudament identificada amb nom, cognoms, DNI, adreça postal, codi postal i telèfons de contacte.\nEn el supòsit en què actuï en nom d’una altra persona o entitat haurà de presentar la documentació acreditativa de la representació de qui presenta la queixa o reclamació.\nDades del col·legiat/ada a qui la queixa o reclamació es refereixi.\nAquest escrit podrà ser enviat o presentat a la secretaria del Col·legi, Av. Prat de la Riba, 31 entresòl, 1er pis, 25008 Lleida.\nLes dades personals recollides seran incorporades i tractades en un fitxer, la finalitat del qual és la gestió del servei d’informació, consultes i reclamacions, i no podran ser cedides, llevat de les cessions previstes en la Llei.\nL’òrgan responsable del fitxer és el Col·legi d’Agents de la Propietat Immobiliària de Lleida i l’adreça on l’interessat podrà exercir els drets d’accés, rectificació, cancelació i oposició és l’Avinguda Prat de la Riba, 31 entresòl, 25008 – Lleida. De la qual cosa s’informa en compliment de l’article 5 de la Llei Orgànica 15/1999, del 13 de desembre, de Protecció de Dades de Caràcter Personal.\nLa Junta de Govern resoldrà informant sobre el sistema extrajudicial de resolució de conflictes, remitint l’ expedient als òrgans col·legials competents en matèria disciplinaria, arxivant l’ expedient o adoptant qualsevol altra decisió conforme als Estatuts col·legials i la normativa vigent.\nLa Comissió disciplinària podrà acordar el seu arxiu directe sense ulterior recurs si a judici seu no hi vegés indicis racionals en quant a la possible existència d’infracció disciplinària. En cas contrari s’acordarà l’obertura de diligències prèvies.\nCondicions Generals alta de col·legiats\nREIAL DECRET 1294/2007, de 28 de setembre, pel qual s’aproven els Estatuts Generals dels Col·legis Oficials d’Agents de la Propietat Immobiliària i del seu Consell General.\nArticle 1. Requisits de col·legiació.\nPer a la incorporació a un Col·legi Oficial d’Agents de la Propietat Immobiliària es requereix acreditar, com a condicions generals d’aptitud, les següents:\nEstar en possessió del títol de graduat, llicenciat, diplomat, enginyer, arquitecte, enginyer tècnic o arquitecte tècnic, o del títol oficial d’Agent de la Propietat Immobiliària expedit pel Ministeri competent.\nNo tenir antecedents penals que l’inhabilitin per a l’exercici professional.\nDocumentació necessària per a fer l’ingrés\nSol·licitud de l’interessat dirigida al Col·legi.\nFotocòpia compulsada dell títol de graduat, llicenciat, diplomat, enginyer, arquitecte, o del Títol oficial d’Agent de la Propietat Immobiliària.\n3 Fotografies grandària carnet.\nQuota d’entrada que tingui establerta el Col·legi.\nQuota d’entrada que tingui establerta el Consell General.\nQuota mensual col·legial.\nFiança que tingui establerta el Col·legi.\nCopyright 2022 © API Lleida


Un tomb electoral transitori? | Espanya | EL PAÍS Catalunya\nUn tomb electoral transitori?\nLes xifres de l'enquesta s'han d'entendre com una traducció de l'estat d'ànim ciutadà\n2 NOV 2014 - 12:23\tCET\nSi ara es fessin unes eleccions generals, l'estimació de Metroscopia sobre el resultat més probable apunta a una victòria de Podem, que superaria en 1,5 punts el PSOE i en 7 punts el PP. Resulta versemblant aquesta estimació? Sí, i amb les degudes precaucions, si s'entén —així realment escau— com un intent de traduir en xifres electorals l'estat d'ànim ciutadà existent en aquest moment concret; no, si se li atribueix un caràcter predictiu que de cap manera pot tenir. Falta molt de temps per a les eleccions, hi ha moltes incògnites per buidar i són moltes les variacions que poden experimentar les intencions de vot que ara declara la ciutadania.\nPel que fa al PP, l'enfonsament del qual —si es produeix realment aquest resultat— seria estrepitós, convé tenir en compte que el sondeig s'ha dut a terme en una nova “setmana negra” per al partit governant; que una part important dels seus anteriors votants està molt enfadada i opta en aquest moment per l'abstenció (el 20%: el doble que en el cas del PSOE); que fins i tot un 8% diu que votaria Podem, i que la millora de l'economia, en què tant confien els dirigents populars per recuperar suport ciutadà, no resulta encara tangible per als espanyols (el 89% segueix definint com a dolenta la situació econòmica general del país). S'ha de veure si les circumstàncies canviaran prou d'aquí al dia electoral per reanimar un electorat que ara es mostra tan desafectat.\nPel que fa al PSOE, tocat també per alguns dels escàndols que s'han sabut últimament, aconsegueix mantenir-se més en lloc segur gràcies a l'esforç del seu nou secretari general, Pedro Sánchez, per renovar i rellançar el partit, com reconeixen tres de cada quatre dels seus potencials votants. El seu principal desafiament és aconseguir recuperar aquest 31% dels seus votants anteriors que ara diuen que s'inclinarien per donar el seu vot a Podem.\nPerò la gran novetat, sens dubte, és el suport que en aquest moment sembla capaç de suscitar Podem, coincidint amb la consolidació formal com a líder de la seva figura més popular. Ara bé, diverses ombres graviten sobre el substancial capital electoral (27,7% del vots) que ara semblaria capaç d'obtenir aquest partit. D'una banda, una gran part dels que es diuen possibles futurs votants de Podem reconeixen que no ho són tant per identificació real amb el que aquesta formació representa com per l'empipament amb el partit que voten habitualment: és a dir, es tracta d'un sector de votants possiblement volàtil i de fidelitat dubtosa arribada l'hora de la veritat. D'altra banda, Podem capta una part substancial de suports (20%) entre els que el 2011 es van abstenir de votar (per cert, això pot explicar que el percentatge d'abstenció estimat resulti similar al del 2011: en bona part, els neoabstencionistes procedents del PP rellevarien els abstencionistes de llavors que ara es declaren futurs votants de Podem). A més, tot i que Podem hagi aconseguit erigir-se en portaveu de la ira popular, no per això és percebut per la majoria dels espanyols com l'únic partit en què es pugui confiar. Hi ha, certament, un profund descontentament amb els actuals partits, encara que no fins al punt de la seva total i irremeiable desqualificació. Tot això convida a agafar-se amb precaució el resultat estimat per a la formació de Pablo Iglesias. Però seria erroni infravalorar el que aquest moviment sembla en condicions de poder aconseguir. Senzillament, no sembla impensable que pogués irrompre en el tauler polític espanyol originant-ne una reestructuració de conseqüències imprevisibles.


UMH - ORGANITZACIÓ D'EMPRESES\nEstudiants: ORGANITZACIÓ D'EMPRESES\nL'assignatura d'Organització d'Empreses facilita els coneixements per comprendre el funcionament de les organitzacions. Per a això, el desenvolupament de les seves unitats temàtiques arrenca amb els coneixements bàsics adquirits pels alumnes en l'assignatura de Fonaments d'Administració d'Empreses de primer curs i aprofundeix en aspectes relatius a la direcció estratègica de l'empresa, el disseny de la seva organització, el comportament humà i les activitats de planificació i gestió de recursos humans.\n01Adquirir una visió global del procés de planificació estratègica i comprendre la seua relació amb la missió, els valors i els objectius perseguits per la empresa.\n02Conéixer el concepte d'estratègia empresarial i els seus nivells.\n03Comprendre els principals factors de l'entorn empresarial i com influeixen en les distintes fases del procés de planificació estratègica.\n04Conéixer i manejar les tècniques i eines d¿anàlisi de l'entorn.\n05Identificar els diversos tipus de recursos i capacitats de l'empresa.\n06Identificar com es crea i se sosté un avantatge competitiu.\n07Comprendre la relació entre la formulació i la valoració de diferents alternatives estratègiques i les activitats principals del procés d'implantació.\n08Entendre la importància de l'estructura organitzativa per a dur a terme l¿estratègia empresarial i identificar els paràmetres de disseny.\n09Conéixer els elements bàsics de la direcció del comportament i els diversos estils de lideratge, motivació i comunicació que afecten el procés.\n010Adquirir una visió integral de la funció estratègica del departament de recursos humans i conéixer les activitats relacionades amb la contractació, el manteniment, el desenvolupament i la gestió de les persones.\nU1ESTRATÈGIA I DIRECCIÓ ESTRATÈGICA\nU3.FORMULACIÓ I IMPLANTACIÓ D'ESTRATÈGIES\nU5FACTORS CONTINGENCIALS I CONFIGURACIONS ESTRUCTURALS\nU6LA DIRECCIÓ DEL COMPORTAMENT\nU7LA FUNCIÓ DE RECURSOS HUMANS EN L'EMPRESA\nA/ Avaluació pràctica que es desenrotllarà al llarg del curs (fins a 1,5 punts) , i que es dividirà en dos proves escrites que podran incloure exercicis, qüestions i casos desenrotllats durant el curs. Estes proves són voluntàries, no necessàries per a aprovar l'assignatura, i els resultats es guarden fins a la convocatòria de setembre.\nB/ Examen final de coneixements teorico-pràctics de l'assignatura, que constarà de dos parts, una tipus test i una altra d'exercicis y/o qüestions. La nota de cada part es guarda fins a la convocatòria de setembre\n- En el test, per a cada pregunta hi ha 4 opcions de resposta i una única resposta correcta.Por cada pregunta errada es restarà 1/3 de punto.Las preguntes sense resposta seleccionada no resten puntuació.\n- No es permetrà l'entrada a cap prova una vegada repartits els enunciats.\n- Els mòbils romandran completament apagats.\n- És possible la utilització de calculadora.\n- Imprescindible DNI o document acreditatiu d'identitat


Qui és l'esposa d'Adam Thielen? El seu Bio, Valor Net, Alçada - Esportistes\n3 Valor net i salari d’Adam Thielen\n4 Home casat (esposa i nens)\nAdam Thielen és un jugador de futbol americà que actualment juga als Minnesota Vikings de la National Football League (NFL) com a ampli receptor.\nAdam Thielen va obrir els ulls mentre Adam John Thielen endavant 22 d’agost de 1990, a Detroit Lakes, Minnesota, Estats Units d'Amèrica. A partir del 2019, la seva edat és de 29 anys mentre que el seu horòscop és Leo. És el fill de Jayne Thielen (mare) i Pete Thielen (pare).\nTítol: Adam Thielen amb el seu pare, Pete Thielen (Foto: Instagram)\nVa créixer amb la seva germana, Amanda Welken. Adam té una nacionalitat nord-americana mentre pertany a una formació ètnica blanca.\nVa completar la seva educació secundària a partir de Detroit Lakes High School, a Detroit Lakes, Minnesota. Més tard, es va incorporar Universitat Estatal de Minnesota, a Mankato, Minnesota.\nAl començament de la seva carrera, va ser membre de la Universitat Estatal de Minnesota Mavericks del 2009 al 2012.\nAnteriorment, era membre d’un equip de golf de Detroit Lakes que va guanyar un campionat estatal 2A l’any 2008.\nL'any 2009 va jugar en nou partits i va capturar 21 passades per 252 iardes, a més d'un toc.\nVa començar els 12 partits, a més de ser la selecció de la Segona Divisió All-NSIC South-Team l'any 2011.\nA més, va ser el principal objectiu de l'atac que va passar l'estat de Minnesota l'any 2012.\nL’any següent, també va anotar cinc partits de 100 jardins rebent contra els Estats del sud-oest de Minnesota.\nDesprés d'això, va començar com a equip especial per als víkings per guanyar-se el lloc a la llista.\nVa signar un contracte de tres anys aproximadament1,48 milions de dòlars amb els víkings de Minnesota.\nVa fer el seu debut a la NFL en l'obertura de la temporada en un partit de carretera contra els St. Louis Rams.\nDesprés d’acabar la seva temporada, va rebre el nom de la Unitat de Retorn Kick All-Pro Special Team.\nA més, també va rebre el nom de jugador de l'equip especial de l'All-NFC del nord per Pro Football Focus (PFF).\nTítol: Adam Thielen, jugador de futbol americà (Foto: Instagram)\nA més, va rebre l’honor com a jugador dels equips especials dels Vikings de l’any.\nVa signar una ampliació de contracte de tres anys amb els víkings l'any 2017.\nL'any següent, el quart any, va rebre el nom de Pro Bowl i va ser un All-Pro de segon equip.\nVa tenir un nou quarterback a Kirk Cousins l'any 2018.\nA la temporada 2018, va començar el partit amb sis recepcions per 102 jardins rebuts en una victòria de 24 a 16 sobre el San Francisco 49ers.\nL’any 2019 va signar un contracte de quatre anys al voltant 64 milions de dòlars amb els víkings amb més de 35 milions de dòlars garantit.\nA més, va tenir un rendiment de rebot, va registrar 7 captures per a 130 iardes i 2 touchdowns en la victòria 28-10.\nValor net i salari d’Adam Thielen\nAdam Thielen té un valor net aproximat 5 milions de dòlars a partir del 2019 que va guanyar a través del seu jugador de futbol. Actualment ha signat un any de 4 anys, 64,2 milions de dòlars contractes amb els víkings de Minnesota, inclòs un 9 milions de dòlars bonificació per signar, 33 milions de dòlars garantit, i un salari mitjà anual de 16,05 milions de dòlars.\nTítol: el fill d'Adam Thielen al seu cotxe (Foto: Instagram)\nL’any 2019 guanyarà un sou base de 805 milions de dòlars, un bonus de fitxatge de 9 milions de dòlars, un bo de llista 4,4 milions de dòlars i una bonificació d’entrenament de 100 milions de dòlarsmentre porta un cop de barret 8.105 milions de dòlars i un valor de tapa morta de 16,2 milions de dòlars.\nHome casat (esposa i nens)\nAdam Thielen és un home feliçment casat. Va lligar el nus del casament a la seva dona, Caitlin Thielen el 23 de maig de 2015 en casament privat. La seva dona, Caitlin, és llicenciada en Trastorns de la Comunicació i Patologia de la parla. Es van conèixer a través d'un amic mutu l'any 2011 i van sortir dos anys abans de compartir els vots del casament.\nTítol: Adam Thielen amb la seva dona, Caitlin Thielen i dos fills (Foto: Instagram)\nVan donar a llum dos fills, Asher John Thielen i Hudson James Thielen. El primer fill, Asher, va néixer l'11 d'octubre de 2016, mentre que el seu altre fill, Hudon va néixer el 7 de gener de 2019. A partir d'ara, tota la família Thielen viu una vida feliç i tranquil·la junts.\nAdam Thielen es troba a una alçada alta 6 peus 1 polzada mentre que el seu pes corporal és d’uns 91 kg. Els cabells i ulls de Thielen són de color marró.\nAdam està actiu en diversos tipus de llocs de xarxes socials com Facebook, Instagrami Twitter.\nFets d'Adam Thielen\nNom complet Adam Thielen\nData de naixement 22 d’agost de 1990\nEdat 29 anys 9 mesos\nLloc de naixement Detroit Lakes, Minnesota, Estats Units d'Amèrica\nEducació Detroit Lakes High School, Minnesota State University,\nCònjuge Caitlin Thielen (2015)\nNens Asher John Thielen i Hudson James Thielen\nEls pares Jayne Thielen (mare) i Pete Thielen (pare)\nGermans Amanda Welken\nInstagram Instagram de Adam Thielen


FEDA apropa l'electricitat i l'estalvi energètic als infants\nEl bon ús dels aparells de la llar o dotar d’elements i informació als petits són dos objectius dels tallers que ofereix la parapública\nUna de les xerrades de FEDA a l'escola francesa\nActualitzada 23/03/2017 a les 09:41\nUns 500 infants de 15 centres escolars del país han participat al llarg d’aquest curs en uns tallers a càrrec de FEDA, per tal de fomentar l’estalvi energètic a casa i conscienciar sobre els riscos de l’electricitat. El bon ús dels aparells de la llar o dotar d’elements i informació als petits són dos objectius d’aquests tallers que es fan des de fa quatre anys.\nEls nens i nenes dels darrers cursos de primària han gaudit de les aportacions d’en Pau Pampalluga, un personatge de còmic que apropa als infants diverses situacions quotidianes, per tal d’ensenyar les actuacions correctes en cada cas. L’objectiu és mostrar als petits els riscos dels aparells elèctrics, així com gestionar l’ús dels electrodomèstics de forma correcta mitjançant una eina interactiva com és el cas d’aquest personatge de còmic.\nEl tècnic de comunicació de FEDA, Claudi Sala, ha destacat la bona rebuda entre els infants d’aquest tipus d’activitat, ja que segons ha destacat “sempre es mostren molt interessats en tot i demanen moltes coses”. A més, Sala ha explicat que “el que més sobta als petits habitualment és la proximitat de l’electricitat i els riscos que comporta perquè moltes vegades no en són conscients”.\nEls mòbils i les tauletes són un focus de preguntes en els tallers que realitzen, atès que “són el que viuen més de prop i per això demanen molt sobre això”, tot i que reconeix que els electrodomèstics i les bombetes també “generen molt interès”.\nLa possibilitat que els infants puguin intervenir en l’estalvi energètic és un dels grans fils conductors d’aquestes xerrades que s’estendran fins a final de curs, per tal que els petits del país siguin cada cop més conscients de la necessitat d’afavorir un consum sostenible.\nEstà bé, fantàstic, tot el tema del foment de l'estalvi energëtic,però per més que s'estalviï haurem de segui r pagant els mínims establerts, i per tant les elèctriques segueixen amb facturacions a l'alça i ens demanen consum a la baixa


A vosaltres, futurs exclosos de la sanitat\n20 setembre 2020 00:49\nNo hi ha res més avorrit que parlar de «Noves Formes de Gestió Hospitalària» i de la privatització de la sanitat, la prova és que si es publica aquest article, possiblement poques persones siguin capaces de llegir-lo.\nÉs tan avorrit llegir sempre el mateix! Aquestes «Noves Formes de Gestió» no introdueixen un simple canvi de gestió sinó que es tracta d'un canvi del model sanitari de l'Estat espanyol, això no fa res més que fragmentar la xarxa sanitària pública i mercantilitzar l'assistència. No oblidem que parlar de rendibilitzar l'empresa pública caient dins uns criteris purament economicistes és molt fàcil que vagi en detriment de la qualitat assistencial.\nEn crear centres d'atenció amb autonomia pròpia, cada pacient i cada treballador passaran a dependre de l'esmentat centre amb unes condicions assistencials i laborals distintes a la resta de centres sanitaris, supòs que no fa falta dir que aquests centres autònoms rendibilitzaran el seu «regne de taifes» rebutjant els malalts «no-rendibles», com puguin ser els EPOC (respiratoris), malalts de sida, hepatopaties cròniques, etc...\nAquest rebuig de «malalts no rendibles» serà el que determinarà l'eficiència de cada centre en funció de l'obtenció d'uns objectius economicistes i, per tant d'uns resultats molt allunyats del que s'anomena «qualitat assistencial».\nVos puc dir que com a persona, i com infermer de professió, no hi ha res més trist que observar la mirada llastimosa d'aquell vell o d'aquell exclòs, pel motiu que sigui, quan l'intenten ingressar a un centre i és rebutjat com una deixalla, aplicant uns criteris de selecció que al final són totalment econòmics.\nTenim en compte que si ja de per si és fa difícil morir, encara més difícil és fer-ho com un exclòs, rebutjat pel centre sanitari en qüestió i per la família en particular.\nPobre de tu si penses que aquesta problemàtica no t'afectarà mai, que això són coses que passen als altres, que tu estàs aturat en la teva joventut... Què t'he de dir, ja et tocarà algun dia, però com va dir Bertol Brech serà massa tard per a donar una resposta. Per si de cas heu oblidat que després de l'estiu ve l'hivern, vos recordaré que els malalts «respiratoris» omplen els Serveis d'Urgències de Son Dureta, si hi afegim els malalts «rutinaris» i els de nova creació, no vull ni pensar quin és el resultat ni el possible paregut amb un hospital paquistanès qualsevol.\nVos vull recordar que hi ha comunitats autònomes millor dotades que les nostres Illes. Les Illes Balears sempre han estat, sense dubte «excloses» per l'Estat espanyol. La solució ha estat la doble assegurança pública/privada, augmentant els costos i pagant dues vegades pel mateix servei. Això ha conduït cap a la fragmentació d'allò que és sanitari enfront d'allò que és sociosanitari, afectant grans col·lectius molt necessitats (crònics, discapacitats, immigrants, vells, etc...); solució. crear ONG, moviments cívics... que per descomptat estan fent una gran tasca, però que no és ni molt manco el que hauria de ser.\nMalgrat tots els defectes que té el nostre sistema estatal de salut, és considerat un dels 7 millors del món, ja que inclou un ampli ventall de prestacions que ofereix tant qualitativament com quantitativament a més baix cost.\nL'experiència ha demostrat que aquestes «Noves Formes de Gestió» aplicades a països com per exemple Suècia o Anglaterra, han estat un fracàs. Aquests efectes negatius els ha fet replantejar que el camí pres no era l'òptim.\nA Anglaterra, sense anar més enfora, la reforma sanitària va suposar l'increment d'uns 20.000 directius més i uns 50.000 infermers i infermeres menys. Altres països de l'entorn europeu com França i Alemanya que mantenen sistemes més estranys, el pressupost es dispara a més del doble del nostre, estant en aquest moments replantejant-se una reconversió inversa.\nFinalment, i per no avorrir el lector, crec que la sanitat ha de ser pública i universal, la seva font de finançament ha de ser a través del pressupost estatal gestionat pels governs autonòmics com a única garantia d'igualtat amb el que té a veure amb la protecció de la salut.\nMiquel Bauçà Frau. Sindicat d'exclosos


Mossèn Nicolau Joan demana subvenció (1440)\nMiquel Ferrà i Martorell | 27 novembre 1998\nLa Sala proposa que el professor humanista mossèn Nicolau Joan, que és també capellà, rebi una subvenció oficial, sempre que la nòmina anual no passi de les vint-i-cinc lliures...\n«Que com mossèn Nicolau Joan, prevere, que és home molt discret i científic, ha ofert a precs d'algunes persones cobejoses d'adquirir ciència, que si li fan avinent alguna subvenció o paga, ell, contínuament, llegirà cada dia a la casa de la Sala dels Jurats d'aquest Ajuntament, retòrica i poesia per tal de donar instrucció als fills dels homes d'aquest Regne».\nÉs el cas de sempre. Els llumeners de la ciència no tenien un sou d'acord amb els seus esforços. Temps difícils que revaloraven els mecenes. Però què era això dels mecenes? Avui i ahir es fa servir aquest nom com a sinònim de protector de les lletres i les arts. La paraula té l'origen en el cavaller romà així anomenat, nascut a Arezzo, que aprofità la seva influència amb l'emperador August per afavorir les lletres i les arts. Virgili, Horaci i Properci reberen els seus beneficis i favors. Morí l'any 8 després de Jesucrist. Tornem però a la situació dels nostres savis i llecs en els segles XV i XVI, és a dir, durant el Renaixement.\nEn aquest temps, les noves idees desafien les concepcions medievals. Els artistes del Renaixement han vençut la vergonya de contemplar la nuesa del cos humà i els aspectes més ardits de la natura. L'home esdevé el centre de totes les visions i de tots els llenguatges. L'amor a la ciència substitueix l'excessiva religiositat dels segles precedents. Així, la ciutat de Florència es converteix en la gran seu de l'humanisme, sota el govern dels Mèdici, uns mecenes incondicionals. És una època de savis multidisciplinaris i famílies poderoses. Mecenes famosa fou, per exemple, Isabel d'Este, esposa del príncep de Màntua, Francesc II. Aquesta dama presidia sales que varen atreure artistes i escriptors de tot Itàlia. Dins aquest esperit, els homes i les dones del Renaixement gaudien d'una confiança que els feia aspirar a conèixer-ho tot. La persona culta de l'època desitjava, doncs, noves experiències artístiques i científiques i explorar totes les branques del saber.\nDins aquest ambient, profà, hauria de sorgir, per força, els fenòmens de la reforma protestant i de la contrareforma catòlica. Però l'una i l'altra prenien llum de les noves idees, dels nous raonaments. La religió cristiana s'obria, doncs, a la modernitat, és a dir, a la fam de coneixements i la polèmica filosòfica. Dins aquest marc hi haurien de situar, segurament, mossèn Nicolau Joan, que no pretenia, com Ramon Llull, formar missioners sinó intel·lectuals, i en el millor dels casos, savis.


Del 29 /01 al 09/03 la negociació segons ERC - Empordà\nDel 29 /01 al 09/03 la negociació segons ERC\nAixí van anar les converses entre Esquerra i Convergència, segons els republicans\n29.01.2016 Albert Ballesta ofereix a ERC-MES l´entrada a govern. Només ofereix la regidoria de Cultura. Cap proposta de ciutat, d´àrees ni organitzativa concreta.\n30.01.2016 ERC-MES rebutja entrar al govern al·legant «discrepàncies de fons pel que fa a model de ciutat.\n14.02.2016 Albert Ballesta es reuneix amb Maria Mercè Roca per informar-la de la proposta de modificació del cartipàs i li demana el vot favorable. Roca li comunica que no veu clars alguns elements, com el salari, els assessors o la figura del vicealcalde.\n15.02.2016 CiU presenta públicament la seva proposta de cartipàs, sense pactar-la amb ningú. No hi ha, després, cap intent de negociació amb ERC-MES.\n18.02.2016 ERC-MES anuncia que no donarà suport a la modificació del cartipàs municipal. Al·lega que no està d´acord amb alguns detalls -sous o càrrecs- i que el govern no ha estat capaç de negociar-ho amb ningú.\n19.02.2016 Davant de la manca de suports, el govern desconvoca el Ple de cartipàs. Es torna a convocar per al dia 25.\n23.02.2016 CiU guarda silenci durant uns dies i no presenta cap proposta de cartipàs a ningú, a dos dies del ple. La situació s´encalla. ERC-MES, per responsabilitat, fa un pas endavant.\n€ 8.00h - La coalició es reuneix amb CiU per presentar-los una proposta de cartipàs. ERC-MES obté acusació de rebut i el compromís que el govern estudiarà la proposta.\n€ 12.00 -ERC-MES presenta la proposta en roda de premsa i la fa arribar a tots els grups.\n24.02.2016 Els mitjans de comunicació, de bon matí, publiquen que CiU ha arribat a un acord amb PP i Ciutadans. ERC-MES no té retorn de la proposta del dia anterior.\n€ 12.00h - CiU celebra una roda de premsa on carrega contra ERC-MES i demana, tanmateix, que entrin al govern.\n€ 17.00h - PP i Ciutadans confirmen l´acord de cartipàs amb el govern.\n25.02.2016 Dia del Ple de cartipàs.\n€ 12.00h - Ciutadans anuncia que trenca el pacte amb CiU.\n€ 16.10h - Ballesta truca a Maria Mercè Roca per informar-la que accepten la proposta de sou d´ERC-MES. Roca respon que la proposta va més enllà del sou.\n€ 16.30h - Se celebra el Ple de cartipàs, on el govern perd la votació.\n26.02.2016 Després del ple del dia anterior, l´Alcalde celebra roda de premsa.\n€ 12.00h - Ballesta reconeix els errors comesos i obre un "període de reflexió".\n€ 13.00h - ERC-MES agraeix el to de l´alcalde i assegura que estan "oberts al diàleg".\n27.02.2016 24 hores després, ERC-MES torna a seure a la taula per parlar.\nBallesta i Roca es reuneixen i acorden començar negociacions pel cartipàs. Acorden "lleialtat" mútua. Es decideix que la negociació la durà Martí Terés, per part d´ERC-MES; i Maria Àngels Planas, per part de CiU.\n28.02.2016 Terés envia a Planas un document de negociació, partint de les propostes originals d´ERC-MES.\n29.02.2016 Terés i Planas es reuneixen. S´arriba a un principi d´acord en el tema sou (68.500€) i els càrrecs de confiança. Cal afinar en aquest darrer tema -nombre exacte d´assessors i les seves retribucions- i acabar de parlar dels temes de barri.\n01.03.2016 Terés envia una proposta a Planas, desenvolupant els dos temes relatius a les regidories de barri i als Consells Municipals dels antics pobles annexionats a Girona.\n03.03.2016 Planas i Terés es tornen a reunir. Planas no veu malament els temes de barri. Li comunica que li passarà els principis d´acord a l´Alcalde, i comunica també que mirarà si la modificació del cartipàs entrarà d´urgència en el proper Ple o si s´haurà de celebrar un Ple extraordinari a tal efecte.\nTerés contacta amb Planas després de 4 dies de silenci del govern. Planas li respon que l´alcalde ho té sobre la taula i que trucarà a Maria Mercè Roca per acabar de polir-ho.\n08.03.2016 Els mitjans comencen el dia publicant que CiU pacta amb PSC i que Ballesta dimiteix.\n€ 12.00 -Ballesta anuncia la seva dimissió i el pacte amb PSC.\n€ 13.00h -ERC-MES manifesta la seva "perplexitat" i explica que estava esperant una trucada de l´alcalde per tancar els acords.\n€ 17.00h -Madrenas i Paneque escenifiquen el pacte.\n09.03.2016 ERC-MES celebra una roda de premsa per valorar els darrers esdeveniments.


Adeu a la "farola" de la plaça del vi de Girona! « Toni Vilches Fotografia- El teu fotògraf a Girona.\nAdeu a la "farola" de la plaça del vi de Girona!\nLa “farola” de la plaça del vi (plaça de l’ajuntament) ha estat retirada. Després d’uns anys d’iluminar la plaça s’ha decidit retirar la farola-escultura que tantes opinions a generat al llarg d’aquest temps. FOTO/TVF VIA MOVIL.\nBy Toni Vilches Fotografia on 19 setembre 2011 / Notícies


Ya rayah // يا رايح: Futbol huwa futbol\nFutbol huwa futbol\nL'estadi d'Alexandria està considerat, diuen aquí, un dels estadis olímpics més antics del món. Inaugurat els anys 20 amb el nom del rei Fouad representa un suposat homenatge a l'olimpisme. Ho pretenen certificar les seves parets decorades amb motius hel·lènics, les seves columnates victorianes i l'espectacular arc olímpic que el retrata. Fins i tot té una famosa portalada dedicada a la marató. Però d'esport, ben poc, i la bellesa, la que es veu amb una passejada en cotxe pels seus voltants. I és que la bellesa de l'estadi es troba portes enfora donada la seva absurda distribució interna, obra d'un rus, que impedeix una mínima perspectiva del rectangle de joc des de la majoria de seients. Si a això li sumem una pista d'atletisme en pèssimes condicions, la gespa dura i seca, plena de brossa acumulada, tindrem un còctel perfecte per a la millor pràctica esportiva que un pugui imaginar.\nPerò Egipte, coses de l'esport-que-mai-es-barreja-amb-la-política, és aquest any la seu del Mundial de Futbol sub 20. I això ha convertit Alexandria i el seu estadi en una de les ciutats d'aquest torneig. Avui hi ha partit entre els Emirats Àrabs i Sud-àfrica i els voltants de l'estadi s'han començat a animar hores abans de l'inici. Grups d'escolars vestits amb la bandera cuadricolor dels emirats comencen a desfilar entre grups de policies a cavall que, més que controlar la seguretat, es dediquen a fardar amb els vianants. Uns homes comencen a regalar entrades a tort i a dret. Col·loquen les entrades a les mans dels vianants, fins i tot d'aquells que ni tant sols es plantejaven veure el partit. Ràpidament una corrua de gent s'arremolina al voltant d'aquests curiosos revenedors sense benefici. Son indiscutiblement emiratís. Els delata la seva blanca kandora i la hatta vermella. La típica vestimenta dels EAU. Els petrodòlars paguen, doncs, la claca egípcia, que encantada comença a cantar les meravelles dubaitís abans i tot d'accedir a l'estadi.\nA dins l'ambient s'escalfa sols per moment amb la reproducció a la gran pantalla dels millors moments dels campionats anteriors. La gent s'escalfa quan surten imatges dels jugadors egipcis. A la llotja presidencial destacats xeics emiratís esperen l'inici del partit mentre controlen el treball dels seus sicaris. La majoria àrab a l'estadi és aclaparadora. Tan sols una bandera sud-africana sembla trencar la monotonia àrab de l'estadi. Fins i tot apareixen a un dels gols nombrosos grups d'homes vestits amb colors llampants. Groc, verd mostassa, blau cel. Son membres de l'exèrcit. La dèria del Règim Mubarak de que aquest torneig sigui un èxit ha provocat que la majoria d'estadis s'hagin omplert de militars ridículament disfressats que, a més, s'esforcen en provocar que el públic faci la onada fins i tot abans de que comenci el partit.\nPerò l'animació, que no vindrà de la gespa precisament, corre a càrrec d'un altre grup de personatges. Un ridícul home, vestit amb una gel·laba amb els colors nacionals dels emirats, anima el públic als ritmes sincopats d'una derbuca. La versió egípcia de Manolo el del Bombo, vaja, que substitueix els seus grinyolats crits d'ej-pa-ña per igualment cacofònics crits d'ànims als emirats. Crits que el públic respon com vol. Alguns fan broma i criden que volen feina a Dubai, d'altres tant sols aplaudeixen com bojos i d'altres, que de debò sembla que no saben quin partit han vingut a veure, animen la selecció egípcia entre banderes i cares pintades amb els colors patris del país del Nil. Una animació que durarà tot el partit, amenitzada per moments per curiosos e inexplicables personatges que aniran agitant la claca local. La moral local prohibeix un grup de xeerleaders ensenyant cuixa però un nan amb barba i un grup de tamboriners pretenen suplir, sense massa èxit, l'avorridíssim joc que els adolescents jugadors despleguen sobre el terreny de joc. Més de la meitat de l'estadi prefereix seguir el partit per les pantalles donades les ja comentades excel·lències de l'arquitectura local.\nI del futbol pròpiament dit, allò que va succeir en aquella gespa seca i dura, millor ni parlar-ne. Tant sols destacar allò que un dia va dir un tal anònim: que entre futbol i Déu hi ha dues coincidències. La devoció que li professen molts creients i la desconfiança que li professen molts intel·lectuals.\nYa hawwa Beirut.\nPregària de Ramadà\nالخياط, el sastre\nUna casa de barrets síria


per Jordi Ruiz, Director de Virtèlia Escola de Música\nLa infinitat de tendències musicals que hi ha avui ens interpel·la i ens qüestiona si de vegades el que ensenyem és el que realment els nostres alumnes volen aprendre.\nA Virtèlia aquesta frase és el motor que empeny la tasca ingent d’adaptar constantment els nostres currículums de música a les realitats canviants del món tecnologic-digital, que ens ha fet plantejar-nos una i mil vegades com arribar al cor de l’alumnat i com motivar-lo perquè consideri els estudis de música com una eina més del seu aprenentatge global, que podrà continuar desenvolupant al llarg de la seva trajectòria vital.\nActualment, estem donant classe de música a persones a partir de l’any de vida. Els nostres programes estan orien-tats majoritàriament a la franja formativa de caràcter no professional, tot i que també tenim l’opció de seguir un programa orientat a la professionalitat. Un alumne que comenci als 3 anys pot fer un recorregut amb nosaltres fins als 16 anys, seguint tot el currículum complet, que compren cinc etapes educatives: Música en família (d’1 a 2 anys); Sensibilització (de 3 a 5 anys); Iniciació (de 6 a 7 anys); Music Tools (de 8 a 11 anys) i Music Lab (de 12 a 16 anys). Els quatre primers corresponen a les etapes educatives d’infantil i primària del sistema educatiu general, i Music Lab correspon a l’educació secundària. Cadascuna d’aquestes etapes presenta particularitats metodològiques, sempre orientades a la pràctica instrumental, ja sigui amb instruments de percussió en les dues primeres o amb l’instrument escollit per a les dues següents.\nA banda, qualsevol persona de qualsevol edat que vulgui continuar la pràctica amb algun dels instruments de la nostra oferta pot fer-ho sense necessitat de seguir un programa específic, i ens adaptem al seu ritme d’aprenentatge. Els programes es complementen amb grups de música, com les orquestres de corda, la Big Band o els grups més petits de combos o cambres, on l’alumnat posa en pràctica les habilitats apreses amb els seus instruments i aprèn la dinàmica de treball en un conjunt musical.\nTota aquesta oferta també es dona a les escoles Thau, amb el servei extraescolar de classes de música des de P3 fins a ESO, i a l’Escola Nausica de la Fundació els Arcs, en les etapes d’infantil i primària. Al llarg del curs fem col·laboracions amb altres entitats, com el Concurs Internacional de Piano Maria Canals o el Trinity College London, del qual som centre examinador, i també organitzem diversos concerts i activitats que complementen l’oferta per als nostres estudiants i famílies.


El barri arrasat per la ciutat olímpica – Opinió de Mercè Ibarz\nLa Perona gitana reviu en les fotos d’Esteve Lucerón\nLa Perona, 20 de desembre de 1980 (detall). Fotografia: Esteve Luzarón.\nÉs estrany evocar un barri desaparegut per vergonya. No un barri tan transformat que ja no és ni serà com era, sinó un barri eliminat de rel. La Perona. Abans de la Vila Olímpica i de l’obertura al mar, les primeres imatges que proclamen el canvi que s’acosta són fotografies de l’alcalde Pasqual Maragall de visita a les obres que tiren avall les barraques de la Perona. És el 1989. La destrucció allisa i neteja el camí dels Jocs. Som en un barri gitano de mala reputació, a la ronda de Sant Martí entre el pont d’Espronceda i la riera d’Horta.\nLa vida hi era difícil, sempre entre el conflicte i l’exclusió, però no és això el que el fotògraf Esteve Lucerón hi havia vist. Treballador metal·lúrgic ara amb feina i ara no, es va fer seva la gent de la Perona i l’ha fotografiat seguint un projecte personal formidable de documentació artística (segur que ell no s’ho diu, això, però ho és) al llarg de deu anys, fins a la desaparició total, aquell 1989 de la visita de l’alcalde olímpic. L’ha substituït el parc de Sant Martí.\nEsteve Lucerón (la Pobla de Segur, 1950), fill de represaliats del franquisme, obrer, ha sentit la Perona com a micromon no sé si propi però sí ardent en el seu cor. No s’hi ha guanyat pas la vida, no n’ha tret ni un cèntim. Fins deixa el pis a l’Hospitalet per instal·lar-s’hi a la vora. El 1985 encara s’hi posa més a prop, si així es pot dir, perquè feia temps que els veïns el deixen entrar a casa i parlen de tot amb ell, a qui anomenen el Payo Largo. Aquell any aconsegueix ser contractat com a vigilant dels tallers ocupacionals que miraven per la inserció dels peronins. Hi ha tirat més de 2.000 fotos. No n’ha publicat cap fins el 2017 que el consistori barceloní li edita (i alguna cosa li paga) un llibre, amb textos d’Ángel Marzo, mestre de l’Escola d’Adults de la Perona. Ha exposat algun cop, fa poc, i el Reina Sofía madrileny li ha comprat algunes fotos. Lucerón ha donat el seu arxiu a la ciutat. Ara se n’exposa una part significativa a l’Arxiu Fotogràfic, fins el 22 de maig. Val molt la pena.\nHi ha poca memòria, tret dels que les han viscut o tingut a la vora, que les xaboles de Barcelona van durar fins el 1990. Les primeres a desaparèixer van ser aquestes, les més poblades, tant que eren un barri. Havia arribat a aplegar 5.000 persones en 1.000 barraques, que quan les tiren avall en són 55 i els habitants, 400. La seva destrucció inaugurava de forma visible el camí cap a la ciutat olímpica i nova que des de llavors ha emergit. D’altres assentaments eren els del Carmel, de Montjuïc i d’alguns racons de la Diagonal, encara.\nLa Perona té el nom no pas de la mongeta tendra –com durant anys vaig pensar–, sinó de la visita de suport al règim franquista de la primera dama argentina Eva Duarte de Perón, justament anomenada “la Perona”, el 1947, el primer any d’aquest assentament urbà. De l’argentina es deia que venia a ajudar els pobres, i així surt el nom, no sense ironia. Llavors només hi ha paios, els migrants peninsulars de la postguerra, que s’hi estan fins el 1967, quan hi arriben els gitanos del Somorrostro, desplaçats a la Perona per les autoritats quan les casetes i els campaments vora mar són foragitats perquè Franco hi ve de visita, el 1966, i la ciutat ha de fer més patxoca. Els paios se’n van al barri veí de la Verneda.\nDes de llavors, la Perona serà exclusivament gitana. Quan és eradicada més de vint anys després, els veïns es traslladen a pisos proveïts pel consistori. Ara recordem amb aquesta exposició com s’estaven al seu barri, però no en sabem res, de com s’han adaptat als nous barris uns veïns que vivien el carrer com a espai social i en habitacles a la vora, no en pisos, per més pobres que fossin. Potser algun dia algú ho explicarà.\nEsteve Lucerón segur que ho sap, els va seguir retratant mentre la vista li ho va permetre. Ara està malalt greu i no ha pogut atendre els periodistes en ocasió de l’obertura de l’expo. Hi continua en contacte, els seus retratats d’alguna manera són de la família d’aquest home de la càmera que no és un professional però sí un fotògraf format al Centre Internacional de Fotografia del Raval que tan bona feina va fer a finals dels setanta. Tirava les fotos, les revelava a casa i l’endemà en duia una còpia als protagonistes. L’acostament sense prejudicis, la mirada neta, ha donat unes imatges tan bones i eloqüents, per sistemàtiques i continuades, sense èmfasis ni ornaments, com les de Walker Evans i Dorothea Lange durant la depressió dels anys vint als EUA. O potser més, ja que Lucerón només ha fotografiat la Perona i la seva gent, durant anys, cosa que el distingeix també d’altres fotògrafs barcelonins que han retratat el món gitano.\nFotos que rescaten la vida amb naturalitat, seguint la fortalesa d’unes vivències sostingudes per la família –“que és un arbre”, en paraules del mestre Marzo– i per les criatures que es van fent grans acompanyades per la mirada de les àvies, que representen “la connexió amb la línia d’un temps que no s’acaba”. En aquell asfalt gitano hi va lluir molt de sol, no només el conflicte i la droga.\nLes transfiguracions modulen la vida urbana i una ciutat canvia més de pressa que el cor humà, molt més de pressa; però, així i tot, acostuma a retenir alguna cosa dels cors i les vísceres que l’han feta. En aquest cas, no. Una forma de vida urbana de fa quatre dies ha quedat sense rastre: ni carrers ni cases, ni bars ni mercats ambulants, ni nens ni vells ni adults, ni policia ni mestres ni passavolants ni estafadors. Sort de les fotos d’Esteve Lucerón. Al parc que ha substituït la Perona ara s’hi deuen trobar de tant en tant alguns veïns, imagino. I els migrants, que com aquells veïns, viuen de la ferralla a Sant Martí i al Poblenou, nous nòmades barcelonins, ara vinguts de la diàspora de la pobresa mundial.


geografia - Ensayos universitarios - 2836 Palabras\nPáginas: 12 (2836 palabras) Publicado: 2 de noviembre de 2013\nEn el pòstum llibre de Tony Judt 'El món no se'n surt' ens parla de com podríem pal∙liar els\nmalestars socials a través d'un anàlisi del context social, polític i econòmic de les societats\noccidentals des de les dècades de postguerra fins l'actualitat. Considera que avui en dia s'ha perdut la confiança i la fe en que l'Estat pugui dur a terme una\npolítica útil per a la societat degut als error que ha comès i pel creixent individualisme de la\npoblació. El liberalisme econòmic, sobre els anys 70 quan les rancúnies dels horrors de les guerres\nmundials va anar dissipantse, va anar prenent més terreny fins a dies d'avui. Les privatitzacions dels serveis socials que abans estaven en mans del sector públic han anat en augment, i amb la\nglobalització capitalista reactivada cap als anys 50 del segle passat, les polítiques liberals semblen la\núnica solució cap a l'imperatiu globalitzador.\nL'autor fent crítica tan de models polítics de dretes com d'esquerres, ens convida a que fem memòria\nde totes les millores fruits d'Estats socialdemocràtics, on la població creia en la col∙lectivitat i en les administracions públiques.\nConsidera que a inicis de l'últim terç del segle XX l'individualisme de la societat ha anat en\naugment, i ho veu com un dels factors decisius que han motivat el declivi de la política institucional\nen pro al liberalisme mercantil i les privatitzacions, fent que allò que abans tenia l'objectiu en pro a la col∙lectivitat i societat ara tingui l'objectiu en el benefici individual de corporacions i empreses.\nL'Estat cada cop va perdent més sentit dins d'aquest sistema neoliberal capitalista, desfentse de\ntasques a través de consorcis públicsprivats per a garantirse compradores, sembla que avui dia\nl'obediència i l'autoritat siguin les úniques realitats que lliguen ciutadania i Estat. La decreixent participació en la política institucional també és una senyal d'aquest escepticisme polític promogut\nper aquesta falta de relat moral que ha perdut la figura de l'Estat.\nEn aquest context, Tony Judt ens proposa que repensem l'Estat i altres conceptes, com la 'utilitat', el\ndebat públic en el qual sentim que no hi tenim lloc. Convida a la lectora 1 a que surti del conformisme i es reivindiqui per allò que no troba just, pensant amb i des de la col∙lectivitat i que\nno es deixi tot a mans de funcionaris corruptes.\nPosa emfàsis a que intentem no deixar a un cantó els errors, els assoliments, els fets històrics que\nhan marcat punts d'inflexió en el transcurs de la humanitat que son els passos que ens han portat\nfins al present.\nQuè m'ha aportat?Aquest llibre ha enfortit la meva posició política enfront la societat, i no per estarhi d'acord\namb l'autor, sinó per estarhi bastant en desacord.\nConsidero que Tony Judt te un discurs poc profund, les seves reflexions es queden en un nivell\nsuperficial. Te una visió de que la socialdemocràcia serà la que procuri un Estat òtptim i eficient, i es basa en el passat històric per a demostrar la seva eficiència, però considero que no te en compte els\ncontextos socihistorioculturals que son ben diferents, i potser voler defendre en el present un\nmodel polític que en el passat va funcionar ens pot nubla la vista i no veure les infinites possibilitats\ncreatives que te el nostre present.\nPer un altre cantó l'autor parla de política en un marc molt institucional i no te en compte les pràctiques polítiques autònomes que suceeixen al marge d'allò Estatal. És com si consideres que\nnomés l'Estat pogués solucionar els problemes del present i que la nostra feina es repensarlo.\nContràriament penso que hi ha tot un seguit de solucions autogestionades i autònomes que ...\nSEC/Ley 18410 y NCh 4/2003


L'ELIXIR DE MARIO GAS QUE FARà EMOCIONAR EL LICEU\nEl proper diumenge 7 de geners’estrena al Liceu L’elisird’amore, de Donizetti, en la històrica versió de Mario Gas, amb el Nemorino de Pavol Breslik i l’Adina de la soprano Jessica Pratt. Es podrà gaudir al colisseu de la Rambla fins diumenge 28 en 10 funcions que, de ben segur, ens faran vibrar.\nLa història de L’elisird’amore és la d’una obra de circumstàncies que esdevé una obra mestra per una mena de conjunció astral. La primavera de 1832, Alessandro Lenari, l’empresari del Teatro della Canobbiana de Milà, havia entrat en pànic després que el compositor Giovanni Pacini l’hagués deixat plantat amb l’òpera que havia d’estrenar aquella mateixa temporada i, desesperat, es va adreçar a Gaetano Donizetti. La llegenda diu que la que havia de ser la genialitat artística que havia de persistir en el temps i arreu del món es va composar en només quinze dies, tot i que probablement es tracta d’una exageració. El fet és que la bellesa i la joia musical, la feliç construcció dels personatges, l’enginy que mostra la trama i la frescor vocal que projecta la composició van fer de la seva estrena, la nit del 12 de maig de 1832, un èxit rotund, fins al punt que l’autor va ser aclamat al final de cada acte. L’impacte que va provocar en el públic i la crítica de l’època, i que encara ens produeix gairebé dos segles després, va ser el resultat de la sàvia mescla de comicitat i lirisme, de diversió i sentiments.\nEl fet que L’elisir romangués a la cartellera milanesa durant trenta-dues setmanes consecutives– cosa que va resultar providencial per a un deprimit Donizetti, que només dos mesos abans havia fracassat a La Scala, amb Ugo, conte de Parigi– va afavorir la seva ràpida programació arreu del món, començant per Barcelona, la primera ciutat fora d’Itàlia que rebria l’òpera, el 1833. Aquell mateix any s’estrenaria a Madrid i, al següent, a Lisboa i Berlín; després seguirien Viena (1835), París (1839), Brussel·les (1840) i Rio de Janeiro (1841). Més a més, cal recordar que entre 1838 i 1848 va ser el títol més representat a Itàlia i, des de la seva estrena, un dels més representats arreu del món, a banda de ser una de les òperes que acumula més gravacions enregistrades. Finalment, té una de les àries més famoses de la història de l’òpera,“Una furtiva lacrima”, la romança per a tenor de la vuitena escena del segon acte que, després de ser estrenada per Giovan Batista Genero, han interpretat i enregistrat figures estel·lars com Enrico Caruso, Mario Lanza, Tito Schipa, Alfredo Kraus, Luciano Pavarotti, Plácido Domingo, Josep Carreras o Juan Diego Flórez.\nEl llibret és de Felice Romani, un dels millors llibretistes italians de l’època. Nascut a Gènova el 1788, era poeta i professor de literatura i ja havia treballat amb Bellini (I Capuleti e i Montecchi, La sonnambula, Norma), amb Rossini (Ilturco in Italia) i, el 1830, havia escrit l’Anna Bolena per a Donizetti. En aquest cas, ens trobem davant d’un text paradigmàtic del reciclatge literari, perquè L’elisir és, ni més ni menys, que una adaptació de cinquè grau: l’adaptació del text que, el 1831, Eugéne Scribe havia escrit per a l’òpera Le Philtre, de Daniel-François Auber i que, per la seva banda, es basava en una versió que Stendhal havia fet d’Il filtro, de Silvio Malaperta, una lectura jovial i intranscendent de la llegenda del filtre de Tristany i Isolda, que Wagner tractaria en clau tràgica trenta anys després.\nLa trama té els trets de l’opera buffa i funciona com un mecanisme de rellotgeria. El primer actearrenca amb el cor de segadors que torna cap a casa, després d’una jornada feixuga i calorosa (“quandoil sol piùferve e bolle/ sotto un faggio, appiè di un colle/ riposarsi e respirar”), en un inici molt propi de Donizetti. Entre ells apareix Nemorino, un noi més aviat beneit que està perdudament enamorat de la bella Adina, la granjera lletra ferida que està llegint la història de Tristany. Nemorino entona “Quanto è bella”, la seva primera ària, d’una bellesa només superada per “Una furtiva lacrima”: “Quanto è bella, quanto é cara/ Piú la vedo e più mi piace…”. Quant a Adina, canta l’amor sense esperança de Tristany per Isolda: “Della crudele Isotta/ il bel Tristano ardea, né fil di spemeavea/ di possederla un di”, fins que “certo elisir d’amore” transforma la fredor de la princesa en un amor apassionat: “Cambiata in un istante,/ quella beltà crudele/ fu di Tristano amante/ visse a Tristan fedele”. A la primera escena ja s’ha plantejat el tema de l’elixir màgic. A la segona, el sergent Belcore, tot un miles gloriosus, declara el seu amor a Adina, davant la desesperació de Nemorino, que trobarà la sortida a l’escena cinquena, amb l’elixir que li proporcionarà el fals doctor Dulcamara, quan arriba amb un carro ple d’ungüents i remeis per vendre’ls als pagesos (“Udite, udite, o rustici…”). En el duo entre Nemorino i Dulcamara, aquest darrer dóna una ampolla de vi al jove enamorat com si fos “la bevanda amorosa/ de la regina Issota”, amb la condició que guardi el secret del beuratge, que només farà efecte un cop hagi passat “un giornointero”-el temps suficient per fugir l’enredaire (“Tanto tempo è sufficiente/ per cavarmela e fuggir”).\nL'elisir d'amore, de Donizetti, en la versió de Mario Gas\nAdina s’estranya del canvi de tarannà de Nemorino, que fingeix desinterès per ella mentre espera que arribi el dia següent. El meravellós duo entre els dos joves s’interromp am l’arribada de Belcore, que proposarà matrimoni a la noia, cosa que ella accepta per despit davant l’aparent indiferència de Nemorino, segur de l’efecte de l’elixir. L’acte acaba amb el noi trastornat, que suplica a l’estimada que esperi fins demà: “Aspeta ancora… un giorno appena…”\nL’acte segon comença amb el banquet de noces i amb l’absència de Nemorino, cosa que incomoda Adina, perquè sent que la seva venjança no és completa: “S’egli non è presente/ compita non mi par la mia vendetta”. Nemorino demana una altra ampolla d’elixir per refermar l’efecte, però Dulcamara li exigeix uns diners que no té, amb la qual cosa Belcore li proposarà d’enrolar-se a l’exèrcit a l’escena tercera: “Se danari non hai,/ fatti soldato.. e vente scudiavrai”. Però, de sobte, tot canvia, perquè Nemorino, sense saber-ho, ha heretat la fortuna d’un oncle i totes les noies li van al darrere. Adina, que tampoc no sap res de l’herència, s’assabenta per Dulcamara de les penalitats amoroses de Nemorino i canta “Quanto amore!. Ed io, spietata,/ tormentai sí nobil cor”.\nA l’inici de l’escena setena, Nemorino canta “Una furtiva lacrima”, el moment culminant d’aquesta òpera i de l’òpera en general, amb la seva melodia suau acompanyada de l’arpa, plena de sentiment. Adina torna a escena i, al principi es mostra freda, cosa que irrita Nemorino, que canta que prefereix morir com a soldat abans que no tenir l’amor de l’estimada: “Poiché non sono amato, / voglio morir soldato”. Ella confessa que l’estima i que vol la seva felicitat: “ilmio rigor dimentica,/ tigiuro eterno amor”. És un final feliç. L’amor ha triomfat, Belcore es proposa noves conquestes amoroses i Dulcamara anuncia la sobtada fortuna de Nemorino.\nEn l’Elisir, l’acció mai s’atura, en una interminable successió d’escenes en les quals preval la interacció entre els personatges principals enlloc de buscar només el protagonista del cant i el virtuosisme vocal. Aquesta òpera comença un camí que finalitzarà Giuseppe Verdi, el de buscar una sinceritat humana rere les convencions, investigar més a fons els matisos de sentiments, participant en el canvi d’emocions d’aquest Romanticisme imperant que influeix en els compositors italians.\nDonizetti té la voluntat d’involucrar l’espectador, vol ensenyar-nos la realitat en les seves múltiples facetes, siguin còmiques o sentimentals, i ho aconsegueix amb els diferents colors que confereix a la seva composició, enmig d’una buscada brillantor rossiniana. Inesperadament, comença a destacar el timbre dolgut i solitari de l’oboè, el clarinet, el fagot, episodis plens de patetisme romàntic en què l’orquestra comença a participar de l’univers emocional dels personatges sobre l’escenari. Aquesta opera buffa, de sobte, es rendeix en un arpegi de l’arpa, on les emocions arriben fins al fons de la platea, fins a la profunda intimitat de l’espectador.\nEn aquest sentit entenem “Una furtiva lagrima”, que ens emociona perquè transmet el noble sentiment del personatge. Potser resulta balder exalçar les seves conegudes virtuts, però la bellesa de l’arpegi que li dóna entrada, el recolliment de la melodia del fagot que sorgeix del no-res perquè el tenor reculli el seu testimoni i la passió que embolcalla cada nota fan que, des de la seva estrena, tots caiguem rendits a aquest plaer per als sentits. De fet, el gran Alberto Zedda afirmava sobre la intervenció del fagot que: “En les introduccions que precedeixen els cantabili donizettians, només en l’ària ‘Una furtiva lagrima’ trobem el fagot elevat al rang de protagonista absolut. El famós solo de fagot anticipa la frase cantada i actua, al llarg de l’ària, de contracant trist i afligit a les frases de l’infortunat enamorat”.\nDe fet, al primer acte, “Quanto bella, quanto è cara!”, una ària amb cavatina que ja expressa els sentiments de Nemorino envers Adina ens transporta a un melodisme ple de bellesa. En l’ària en què la protagonista llegeix la història de Tristany i Isolda (“Benedette queste carte”), Donizetti empasta molt bé les veus d’Adina i Giannetta amb el cor, omnipresent durant tota l’òpera, així com amb l’anhelant Nemorino. No deixa de ser un divertimento en què Adina es llueix en una ària plena de joia i certa frivolitat pel fet de tractar, amb grandiloqüència, la llegenda que recull l’amor tristannià, tan transcendent. També és remarcable el duo “Esulti pur la barbara”, un fragment d’embolics que desperta joia i dóna fe de l’amor entre els dos protagonistes. Al segon acte, el duo “Quanto amore! Ed io, spietata” és un clar exemple de com Donizetti descriu musicalment dos personatges com Dulcamara, que pertany a la categoria còmica, i Adina que, malgrat que comparteix amb Nemorino aquest caràcter de comédie larmoyante francesa, és molt més desperta i juganera que el seu amat, que simbolitza la força transformadora de l’amor. I ja en la recta final, el “Prendi, per me sei libero”, introduït pels vents, es desenvolupa en una melodia cantabile i legato que desvela que els amants ja no poden amagar més el seu amor en una pàgina plena de lirisme on la soprano ha de fer un ús subtil dels reguladors per transmetre tota la tendresa. El duo va creixent en intensitat en la mateixa mesura que els seus sentiments.\nUna crítica de La Gazzetta Privilegiata de Milà dos dies després de l’estrena absoluta deia: “L’estil musical d’aquesta partitura és viu, brillant, divertit de veritat. La transició entre la comicitat i la seriositat es duen a terme amb una graduació sorprenent, i allò sentimental es tracta amb aquesta passió musical, per la que és ja famós l’autor d’Anna Bolena”.\nEl Liceu recupera la històrica versió firmada per Mario Gas que ambienta l’acció a la Roma feixista amb un marcat flaire a cinema neorealista. Un pati de veïns ben concorregut fa encabir tota la màgia de l’elixir que, en aquesta ocasió, ens arriba amb l’al·licient del Nemorino del tenor eslovac Pavol Breslik, l’Adina de la soprano australiana Jessica Pratt, el Belcore del baríton Paolo Bordogna i el Dulcamara de del buffo veterà Roberto de Candia. Sense oblidar la guanyadora del Primer Palau 2017, la soprano Mercedes Gancedo, en el rol de Giannetta. En aquest cas no s’acompliria el que va escriure Donizetti: “Teim una prima donna alemanya, un tenor que tartamudeja, un baix buffo amb veu de cabra i un baix francès que no val gaire cosa. Però hem d’estar a l’altura. Valor, estimat Romani, endavant…”.