Conchi Beteta i Paula Casado: “Vam posar el granet de sorra perquè ara moltes noies juguin al futbol” - elCugatenc\nConchi Beteta i Paula Casado: “Vam posar el granet de sorra perquè ara moltes noies juguin al futbol”\nDimecres, 8 de setembre de 2021 - 08:00h\nL’any 1971 el Sant Cugat FC, llavors CD Sant Cugat, va crear el seu primer equip femení per competir a la Copa Pernod. Hi van accedir des de la llista d’espera quan tres altres equips es van retirar de la competició. 50 anys després el club està de celebració, recordant aquella efemèride, clau perquè al 2003 el club recuperés ja de forma indefinida els equips femenins, vuit en la temporada actual.\nConchi Beteta i Paula Casado van ser dues de les pioneres que van formar el primer equip femení del Sant Cu, orgulloses d’haver posat el gra de sorra que ha permès fer créixer la participació de les dones al futbol santcugatenc. L’experiència del primer equip va durar una única temporada ja que la desaparició de la Copa Pernod i de la seva visibilització a través del diari Mundo Deportivo va provocar que molts clubs renunciessin als seus equips femenins, només deixant-ne uns pocs que competien en tornejos organitzats pels propis clubs. Ara la Federació Catalana de Futbol no renega del futbol femení però temps enrere les federacions no tenien tant en compte les dones.\n– Com va ser el sorgiment de l’equip?\n– Paula Casado [PC]: Un grup de noies vam tenir la idea de fer un equip. Recordo haver anat al camp de futbol de la rambla del Celler a preguntar. Va sortir un home i ens va dir que ho havia de preguntar. A la setmana següent ens van dir que sí. Llavors vam començar a entrenar.\n– Conchi Beteta [CB]: Van començar unes quantes noies, que van buscar més jugadores. Al final n’érem bastants. Moltes érem companyes de l’escola. Entrenàvem dos cops per setmana. Ens feien treballar molt perquè no teníem ni idea de futbol.\n– Què us van dir familiars, amistats..?\n– PC: Al meu pare li agradava molt el futbol clàssic. Va ser la primera persona a qui li ho vaig dir perquè pensava que potser no voldria que ho fes. Em va sorprendre que hi estigués d’acord. Ara bé, els entrenaments i els primers partits semblaven un espectacle de circ. La gent mirava i reia. Finalment el meu pare em va dir que no tornés pels comentaris del públic.\n– CB: Estàvem aprenent des de zero. Érem molt dolentes. Després de diversos entrenaments, vam millorar. Jo vaig estar pràcticament tot l’any però vaig marxar perquè el meu pare m’hi va treure per l’actitud de la gent. Ens deien de tot. Molts homes venien a mirar-nos les cames i a insultar. Però jo no n’era conscient. Estava tant contenta de poder jugar que ni ho escoltava.\n– Després vau anar a algun altre equip?\n– CB: No. Al Sant Cu vaig ser quasi un any i vaig marxar pel meu pare. Tenia 15 o 16 anys, no hagués pogut anar a cap altre equip.\n– PC: Decidir fer-ho i tirar-ho endavant em va agradar molt més que el fet de jugar. Era una forma de dir que nosaltres també podíem jugar al futbol.\n– Un cop sobre la taula?\n– CB: És que llavors fèiem tasques de casa, cosíem... No hi havia res més. A Sant Cugat no hi havia cap club a la ciutat amb equips femenins. Va sobtar molt que ho impulséssim.\n– PC: Ens vam decidir pel futbol però haguéssim pogut escollir qualsevol altre esport.\n– Us vau assabentar quan el Sant Cu va recuperar el femení al 2003?\n– CB: Jo havia marxat de Sant Cugat i no ho vaig saber fins més tard.\n– PC: Ho vaig saber però havia perdut l’interès tot i tenir molt bon record de l’experiència.\n– El club ara té vuit equips femenins. Què en penseu?\n– PC: Estem molt orgulloses! De fet, sempre he explicat l’experiència que vam viure. Hi ha gent a qui li sobta molt.\n– CB: A la presentació dels actes del 50è aniversari que es va fer per la Festa Major, moltes noies van venir a felicitar-nos. Ens sentim orgulloses perquè gràcies a nosaltres, que vam posar el granet de sorra, ara hi pot haver tantes noies jugant.\n– A l’acte, Xavi Puig, responsable de futbol femení del Barça, va dir que calia aprofitar els èxits esportius del seu club com a estel per a la resta del futbol femení. Hi esteu d’acord?\n– PC: Jo estic molt contenta dels èxits esportius del Barça femení. És il·lusionant.\n– CB: A poc a poc el futbol femení va guanyant presència a la televisió. Abans s’obviava per complet. Al final la gent se n’adonarà que és igual un home que una dona competint. Les dones guanyen menys, malauradament.\n– Al 2019 hi va haver la vaga del futbol femení professional per demanar un conveni que els permetés dedicar-s’hi i perquè se’ls respectessin drets com ara la baixa per maternitat.\n– CB: Chapeau! Si juguen a nivell professional, han de tenir un sou digne.\n– Són dos fronts. D’una banda, que les nenes arribin a l’esport base i se sentin cridades, deixant enrere la idea que el futbol és cosa d’homes. D’altra, que les que arriben a professionals s’hi puguin dedicar.\n– PC: Per sort sembla que tot va canviant. Ha evolucionat molt durant els darrers anys.\n– CB: I tant! Nosaltres quan vam fer l’equip femení ni pensàvem que podíem guanyar diners. Ho fèiem per gaudi. Anar en un grup de dones, sortir del poble... era una gran sort.


Música gitana, escudella catalana,\nl'esbojarrat sextet que\nfan farra i fanfarria!\nAssabè és un projecte musical que neix l'any 2009 amb la idea d'unir dues passions, la música gipsy i balcànica amb l'electrònica de vessant més raver.\nAssabè beu i es nodreix d'aquesta sonoritat tan característica: els metalls percutius i virtuosos de les fanfàrries, els ritmes accelerats, la música festiva i trepidant però amb tocs melancòlics. Emir Kusturica, Goran Bregovic, la Fanfare Ciocarlia... són alguns dels referents imprecindibles d'aquest estil que ha donat la volta al món.\nDos músics dalt l'escenari: un acordió diatònic, un saxo soprà amb pedalera, unes bases electròniques i unes línies melòdiques senzilles a dues veus és el que utilitza Assabè per crear la seva sonoritat tan personal i alhora universal.\nLes lletres, sempre en català i sovint de temàtica costumista, creen unes imatges d'un realisme màgic que voreja el surrealisme en què les vivències més quotidianes es barregen amb fets estranys o delirants. Les lletres també tenen una clara influència de la cultura popular catalana, els elements tradicionals i la cançó de corranda.\nL'abril del 2010 surt 'la maqueta', que s'enregistra de forma casolana i autoeditada amb la idea de plasmar exactament el directe del grup. Sense retocs ni condiments. Al natural. Amb aquest primer treball queden finalistes del III Concurs Sons de la Mediterrània i guanyen l'Emmaketa'm2010 del Clot-Camp de l'Arpa, i amb les hores d'estudi del premi graven la segona maqueta, '3poemes' (maig 2011 - Estudis MarleeRecords).\nDesprés de quatre anys i més de cent concerts, Assabè presenta el seu primer disc, 'els guardians del pou' (novembre 2013), en què agafen les seves cançons i les passen pel morter amb un nou ingredient: la fanfàrria. Així, Assabè passa de ser un all tendre a madurar, i mescla la seva essència amb oli de fanfàrria extret de bons músics amb denominació d'origen. El resultat final és un allioli producte de la terra, genuí, que qui el prova li pica la boca i no pot parar de botar!\nEn la gira de presentació del disc 'els guardians del pou' els acompanya l'esbojarrada Fanfarria On Band, quatre músics (saxo alt, saxo tenor, trompeta i trombó) encesos i il·luminats que faran bullir l'escudella i remenar l'olla de tothom qui en tasti el suc.\nKT: Veu i acordió diatònic\nRebor: Veu, saxo i bases electròniques\nLa Fanfàrria On Band som:\nGràcia Camps: saxo alt\nLaia Rovira: saxo tenor\nMarcel Puig: trombó\nCarles Borrell: trompeta


Vilafranca del Penedès enceta una campanya informativa i sancionadora per al bon ús dels contenidors | Sostenible\nVilafranca del Penedès enceta una campanya informativa i sancionadora per al bon ús dels contenidors\nEs tracta d'una campanya de caire informatiu i coercitiu contra l'inicivisme de persones i establiments que deixen residus fora dels contenidors.\nL'Alcalde de Vilafranca, Pere Regull, ha comparegut en roda de premsa acompanyat pels regidors de Seguretat Ciutadana i de Serveis Urbans, Joan Manel Montfort i Josep Maria Martí, per presentar una campanya de caire informatiu i coercitiu contra l'inicivisme de persones i establiments que deixen residus fora dels contenidors. L'alcalde ha explicat que aquesta és una problemàtica que no es dóna només a Vilafranca. “Parlant amb diferents alcaldes, tots ens hi trobem. Fa temps que detectem aquest incivisme de deixar la brossa fora dels contenidors”, afirma. Regull ha explicat que es va encarregar un diagnòstic per saber si la gent ho fa perquè els contenidors estan plens “o senzillament per incivisme. En la gran majoria dels casos on es va detectar la presència de brossa fora, els contenidors eren buits o mig plens”. L'alcalde també explicava que es detecta la presència de molts objectes o mobles que s'haurien de portar a la deixalleria o avisar el servei corresponent perquè els recollís.\nPere Regull ha assegurat que, mentre el servei de neteja de la via pública funciona de forma satisfactòria, “la presència de brossa al carrer al voltant dels contenidors provoca males olors i sensació de brutícia i deixadesa. Si el problema és que els contenidors queden desbordats, ja buscarem la solució. Molts d'aquests residus són cartrons d'establiments. El fet que n'hagi baixat de preu pot haver fet que les persones que abans es dedicaven a recollir-lo ara no ho facin”. El regidor Martí ha recordat que els establiments que vulguin que se'ls reculli el cartró han de demanar-ho a l'Ajuntament i es passa a recollir 3 cops per setmana. “Si no és així, han de deixar el cartró ben plegat dins el contenidor”, ha dit.\nL'alcalde ha explicat que estan identificats més de 20 punts especialment conflictius a Vilafranca, distribuïts per tots els barris. “Encetarem ara una campanya informativa i sancionadora. Recordarem als establiments el procediment que han de seguir i sancionarem. Les multes per als particulars són de 150 euros i de 300 per als establiments. En cas de reincidència poden ser més elevades”. Pere Regull ha demanat la col·laboració ciutadana una vegada més. “Qualsevol col·laboració és bona. Els incívics gairebé sempre són els mateixos. Si se'ns informa, ja buscarem la manera d'enxampar-los i multar-los”, ha assegurat.\nPresentació de la campanya per un bon ús dels contenidors. Alcalde @pereregull denuncia “l’incivisme d’alguns ciutadans que, malgrat disposar de contenidors buits, ho deixen al terra, embrutant la ciutat”. pic.twitter.com/Q1rHhnx2Qs\n— Vilafranca Penedès (@VilafrancaAj) 29 d’octubre de 2018


Marcar distàncies – Francesc-Marc Álvaro\nFrancesc-Marc Álvaro | Marcar distàncies\npost-template-default,single,single-post,postid-6338,single-format-standard,mikado1,mikado-core-2.0.4,ajax_fade,page_not_loaded,,mkd-theme-ver-2.1,vertical_menu_enabled, vertical_menu_width_290,smooth_scroll,side_menu_slide_from_right,wpb-js-composer js-comp-ver-6.0.5,vc_responsive\n09 jul 2020 Marcar distàncies\nL’Executiu espanyol, dimarts, va dir que cal desvincular la institució de la Corona de les actuacions de Joan Carles I que investiga la justícia. Ahir dimecres, el president Sánchez, en la roda de premsa junt amb el cap de Govern italià, va agrair que la Casa Reial “està marcant distàncies davant aquelles informacions inquietants i pertorbadores”, referides al rei emèrit. Les notícies sobre altes sumes de diners que l’anterior monarca suposadament hauria rebut de l’Aràbia Saudita a través d’una fundació establerta a Panamà impacten sobre la societat espanyola, sobre la Moncloa i sobre la Zarzuela. I les recents paraules de Pedro Sánchez suggereixen un canvi de rasant en la gestió i en la concepció mateixa de la naturalesa dels problemes que envolten el llegat del pare de Felip VI. El PSOE té sentit d’Estat, tant que podria, fins i tot, abordar una cirurgia fina allà on a la dreta li tremolaria la mà.\nCaldrà guardar als arxius aquesta intervenció –mesurada però severa– del líder socialista. Quan la revisem, d’aquí un temps, ens il·luminarà sobre el que encara no hem vist ni hem sentit. És un missatge clar que apunta en una direcció: el poder executiu té com a prioritat preservar la reputació de l’actual cap de l’Estat i la institució, peti qui peti. Fins i tot si qui pot petar és aquell que alguns van qualificar, fa anys, de “pilot del canvi”. Al cap i a la fi, el passat no pot alterar-se, per molt que el relat oficial es presti a correccions d’estil. El que importa és el futur i el temor d’una erosió inercial de la Corona que, gradualment i sense aldarulls, acabés buidant de legitimitat aquesta peça central del sistema ideat el 1978, per sortir de la dictadura i aterrar en la democràcia conjurant el fatalisme de la Guerra Civil.\nEl PSOE té sentit d’Estat, tant que podria abordar una cirurgia fina allà on a la dreta li tremolaria la mà\nCal que se’n prengui nota: marcar distàncies és la consigna. Resulta irònic ja que aquesta operació es produeix en un moment de pandèmia en què tenir cura de l’anomenada distància social és un element clau per controlar el contagi de la Covid-19. Marcar distàncies és també elevar a oficial el que ara és ja descarnadament real: s’ha trencat el tabú sobre el rei i la monarquia a Espanya, el paradigma sobre el qual va funcionar el regnat de Joan Carles I ja no serveix per al de Felip VI, una cosa que és molt evident llevat que es faci abstracció del canvi de valors que ha tingut lloc en els últims quaranta anys. Però res no serà fàcil. La ruptura del tabú implica obrir en canal la narració canònica de la transició i això remou els fonaments dels principals partits polítics que van assumir responsabilitats en el seu moment. Al final, anem a parar a aquell angle mort on Felipe González i Pedro Sánchez s’enfronten en una batalla impossible entre la posteritat ferida i el pragmatisme de l’equilibrista.\nLa confessió de Jordi Pujol sobre els diners no declarats provinents de la deixa de l’avi Florenci va ser una bomba en la societat catalana i, singularment, en l’espai de Convergència Democràtica, que va acabar canviant el seu nom per aquest i per altres motius. Saber que el president que més apel·lava a l’ètica havia enganyat la ciutadania va derivar en una crisi moral que va deixar en estat de xoc molts coetanis –votants i no votants– de l’home que va governar la Generalitat durant més de dues dècades. Tinc amics i coneguts que no han superat aquella decepció. Comparem, ja que en la comparació rau una de les bases del coneixement. Quina transcendència tindrà la peripècia final de Joan Carles I en la societat espanyola? Hi haurà cràter moral de gran dimensió o el perímetre de la vergonya pública serà petit, reduït i suportable com un mal de cap passatger? Els pujolistes han gestionat el seu desconcert i la seva decepció com han pogut, he vist\nde tot. Què serà dels joancarlistes a partir d’ara? Marcaran millor o pitjor les distàncies?\nVivim temps d’hipercomunicació i megarepresentació. L’eventual desgast polític de la monarquia té relació directa no només amb la imatge de la institució, a la preservació de la qual se supedita tot, de manera automàtica i mitjançant accions que –sovint– semblen tretes d’altres èpoques. Hi ha un factor més substancial. Quin sentit té per a una societat contemporània, centrada en la igualtat, l’existència d’una peça institucional l’excepcionalitat de la qual és cada vegada més difícil d’explicar en termes racionals? Com fer “properes i normals” unes figures la funció de les quals prové únicament dels llaços de sang? Alguna cosa grinyola i, llavors, tot ha de basar-se en l’exemplaritat permanent i sense màcula del monarca, una via necessària però insuficient en ple segle XXI. L’exemplaritat –que ha d’evitar la sobreactuació tant sí com no– és el punt de partida més que el d’arribada, la condició prèvia perquè la veu de la Corona pugui ser escoltada pels ciutadans.\nJa s’ha donat l’ordre: “Marcar distàncies”. S’obre una etapa inèdita en què, a diferència del món d’ahir, el monarca ha de posar-se sota l’escàner cada dia, per voluntat pròpia i sense cap –aparent– reserva. Veurem.


Gegants de Monistrol de Calders: de maig 2013\nTrobada de Gegants de Vilassar de Dalt\nDiumenge vam tenir el plaer d'assistir a una trobada multitudinària de gegants a Vilassar de Dalt.\nNi més ni menys que 25 colles d'arreu, segons la organització totes aquestes i alguna més:\nGegants de la Bisbal del Penedès, Sant Pere Molanta, la Beguda Alta i la Llacuna, Sant Climent de Llobregat, Calafell, Monistrol de Calders, Sant Fruitós de Bages, Casc Antic de Barcelona, Puigcerdà, Caldes de Malavella, les Borges Blanques, Arenys de Mar, Cabrils, Teià, Tavertet, Falset, Ribes de Freser, Vacarisses, Aiguafreda, Montornès del Vallès i Parets del Vallès\nUn altre cop el Llúpol va viatjar sol, aquest cop per falta de portadors. Una altra vegada el Llúpol en va estar encantat i ... fins aquí us puc explicar (un altre dia vindreu per veure-ho vosaltres mateixos!)\nLa cercavila, pels costeruts carrers del poble va anar d'allò més bé. Com sol passar en aquests casos vem acabar a la plaça de l'ajuntament, on el Llúpol va haver de fer un ball en solitari. Tot i així la gent no va quedar indiferent a la seva acutació, ja que els cants d'algun graller reivindicatiu van fer aixecar les orelles a més d'un!\nPublicat per Gegants a 19:21 0 comentaris


La vida de Tennessee Williams és tan o mes interessant que les seves obres perquè està farcida d'una càrrega dramàtica d’alt voltatge. Martí Peraferrer (dramaturg i intèrpret) i Francisco Cerro (director) van veure en les 'Memòries' (Bruguera) publicades per l'autor un projecte teatral que li donés vida damunt de l’escenari, tot extraient fragments del llibre. De fet, el monòleg comença com el llibre: actor i director han imaginat Tennessee Williams a l’habitació d’un hotel a on dicta el relat a una gravadora.\nSi l’original no és una biografia corrent, ni segueix un ordre estrictament cronològic, aquest espectacle tampoc. I per això es fixa amb aquells paisatges que d’una o altra manera poden ajudar a perfilar la personalitat de l'autor, alternats amb fragments musicals de l'època. I és molt possible que per qui no ha llegit el llibre, el text resulti prou informatiu i esclaridor, però la voluntat de dramatitzar el que el protagonista recorda traeix el distanciament del record. Williams va escriure aquestes memòries per motius econòmics i malgrat la sinceritat, el relat, d’un gran nivell literari, no reviu el passat sinó que l’explica, els lectors i a si mateix. Si el plantejament inicial, amb un micrófon que tant està a les seves mans com a l’altra punta de l’habitació, resulta poc adequat, la direcció porta a l’actor a manifestar els estats anímics amb exageració, excés d’histrionisme i, per tant, amb poca credibilitat. És la diferència entre ser o representar. Tennessee, com diem, pot ser útil per qui vulgui conèixer allò que va marcar la vida de l’escriptor (des de la seva possessiva mare, la estimada germana Rose, les addiccions múltiples i la promíscua homosexualitat), però teatralment no acaba de funcionar. –Santi Fondevila.


QUAN SUCCEEIX L'INESPERAT - Saltamarti Llibres\nQUAN SUCCEEIX L'INESPERAT. EL 15-M I L?ESQUERRA\nTothom sabia que havia de passar, però ningú ho esperava. No encara. No d'aquesta manera. Però és en el clarobscur que sorgeixen els monstres. Res és més esfereïdor que allò desconegut, ocult i sense forma. I alhora, com saben bé tots els grans mestres del terror, res no ens atreu amb tanta força. És per això que sentim la imperiosa necessitat d'explicar-nos el moviment 15-M. Necessitem etiquetar, classificar sota alguna de les categories familiars tot allò que ha passat en els mesos que van d'abril a juny. Perquè ara ha succeït l?inesperat, i no pas fa un any, o l?any vinent? De quina manera ha passat? Qui ho ha endegat? El moviment, dotat d'una poc habitual intel?ligència col?lectiva, es resisteix hàbilment a ser explicat completament i ens obliga, per fi, a aventurar-nos fora de la nostra zona de confort. Aquest és un llibre elaborat amb urgència, sí, perquè és un llibre urgent. Parteix de l'anàlisi, des de Barcelona, de la progressiva presa de consciència respecte a la transcendència històrica de la cruïlla en què es troba la nostra societat, de les confluències i les aliances socials que han fet possible el naixement del moviment que ha sacsejat la vida política del país. Ho fa per tal d'aventurar algunes de les perspectives que s'obren per a aquest i a partir d'aquest. Però sobretot ho fa per tal d'apuntar algunes tesis que puguin ser útils al necessari procés de reconstrucció d'una esquerra ensems combativa i eficaç.


Lletres al carrer, pròleg de la Nit de Santa Llúcia | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana\nLletres al carrer, pròleg de la Nit de Santa Llúcia\nJa s'acosta la Nit de Santa Llúcia, la nit per excel·lència de les lletres catalanes. Enguany, amb la intenció d'apropar la festa als ciutadans, les lletres surten al carrer amb una setmana d'antel·lació. Òmnium Cultural i l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana han preparat una sèrie de lectures públiques i d'activitats literàries als barris barcelonins de Sant Andreu (plaça Orfila), Gràcia (plaça del Diamant) i Sant Antoni (Jardinets de l'Alguer) de Barcelona. Demà, dissabte 13 de desembre, s'hi faran lectures de textos guardonats amb els premis Sant Jordi de novel·la, Carles Riba de poesia o Mercè Rodoreda de narrativa. A banda de lectures, que faran escriptors, actors i tothom qui s'hi vulgui afegir, hi haurà actuacions musicals i animacions infantils. Els actes es faran a partir de les deu del matí.\nI una altra activitat prèvia a Santa Llúcia. Des de principis de mes i fins el dia 20 es redacta 'La història col·lectiva' a la web nitdesantallucia.omnium.cat. En la construcció de la història, coordinada per Borja Bagunyà, hi poden participar els internautes tot enviant fragments a la web.\nLa 58a Nit de Santa Llúcia se celebrarà el 20 de desembre al Palau de Congressos de Catalunya i s'hi lliuraran els premis Sant Jordi de novel·la, Mercè Rodoreda de contes i narracions, i el Carles Riba de poesia.


Una empresa de Màlaga descarta contractar la gironina Citylift perquè és catalana\npor Portalcat el Dl Feb 01, 2016 2:15 pm\nA l'e-mail de l'empresa andalusa es poden llegir diversos insults catalanofòbics\nEl Punt Avui informa que que una empresa de Màlaga ha descartat contractar la gironina Citylift perquè és catalana amb els arguments: “Personalment, prefereixo pagar un 15% més i no comprar res de Catalunya. Catalunya no és Espanya, és el que diuen, no?” i “Compro un cava d'Andalusia o d'Extremadura, però el dia de comprar alguna cosa, si ve de Catalunya, no ho compro”.\nD'altra banda aquesta setmana han començat a Cadis les "Chirigotas" i com cada any no hi han faltat cançons catalanofòbiques. I és que com s'explicava en un article publicat fa uns mesos existeix una catalanofòbia tolerada sense cap problema que forma part del costum habitual i l'espai mediàtic espanyol.


Peralada-Terrassa FC: cercant el primer triomf - Web oficial Terrassa FC\nEl palmarès del Terrassa FC és molt superior (en futbol, el tercer de Catalunya en títols), però l’afició sospira per guanyar algun partit contra aquest conjunt, esdevingut aquest any filial del Girona.\nAl camp del Peralada el màxim botí han estat dos empats: el 15 d’agost del 2004, a la Copa Catalunya, amb 0-0; i fa dues temporades, el 25 de gener del 2015, un 2-2, amb dues dianes de Jaime, una de penal. La passada campanya el 6-1 (gol d’Aaron Bueno) reflectia l’estat depressiu d’un equip que es va recuperar i es va salvar. Un equip que ara aspira a recuperar places de promoció d’ascens..


L’Ajuntament retransmetrà el primer ple municipal en directe de la seva història – Revista07500\non 11/04/2020 11/04/2020 actualitat ajuntament\nL’Ajuntament retransmetrà el primer ple municipal en directe de la seva història\nSerà aquest proper dimarts dia 14 a partir de les 19 hores\nEl confinament ha obligat a refer moltes coses quotidianes i a posar-mos al dia pel que fa a les noves tecnologies. L’interès per la comunicació i per fer arribar el missatge de la feina feta en aquests moments complicats, també propicia noves iniciatives. El consistori, tot i no tenir una vida diària normalitzada pel coronavirus, vol acostar ara el ple municipal a tots els ciutadans i així dimarts que ve, dia 14 d’abril dia de Sant Jordi, retransmetrà per primera vegada a la seva història un ple municipal en directe per internet.\nEl podreu trobar el dimarts 14 a les 19 h al següent enllaç:\nNo deixa de ser curiós que el COVID-19 hagi aconseguit el que fins ara semblava no ser possible, i era que els plens on es decideix bona part del futur del municipi no poguessin ser visionats al mateix moment per tot el poble. Fins ara s’enregistraven en video i es llençaven a la xarxa (youtube) dos o tres dies després del segon dilluns de cada mes, que es quan tenen lloc les reunions oficials entre els 21 regidors municipals.\nL’ajuntament de Manacor s’uneix d’aquesta forma al que molts ajuntaments mallorquins ja vénen fent durant anys i que suposa una passa més cap a la normalització tecnològica. D’aquesta forma, qui sap, tal volta s’aconsegueixi apropar els plens a més gent del que les sessions ‘en viu’ aconsegueixen reunir a la sala, on no solen passar de la desena de persones, mitjans de comunicació inclosos.\nPrevious Article Evolució positiva a Manacor: s'estabilitzen en tretze els infectats a planta\nNext Article Els pagesos desinfecten Porto Cristo i s'Illot per quart dissabte consecutiu


El Serrat de la Sarga és un serrat del terme municipal de Tremp que antigament feia de termenal dels antics termes municipals de Fígols de Tremp, al Pallars Jussà i Sapeira, de lAlta Ribagorça, però agregat administrativament al Pallars Jussà des ...\nEl Serrat dels Corralets és un serrat de la part nord-est de lantic terme de Benés, a lAlta Ribagorça, actualment del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà. El Serrat dels Corralets és paral lel pel costat de llevant de la Serra ...\nEl Serrat dels Corrals és un serrat que de la part nord-occidental de lantic terme de Benés, de lAlta Ribagorça, ara del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà. Comença la zona de la Mosquera, a llevant del poble de Benés, en el ...\nSerra de la Pala és el nom de dues serres properes, una dins del terme municipal de Sarroca de Bellera, al nord dels pobles de Vilancòs i Avellanos, i laltra molt a prop seu, al nord-est, al límit dels termes de la Torre de Cabdella, del Pallars ...\nLa Serra de Plandestàs és una serra de la part central nord de lantic terme de Benés, a lAlta Ribagorça, actualment del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà. El seu extrem sud-occidental és el Tossal de la Pala, on enllaça amb ...\nLo Raller de la Santa és un serrat de lAlta Ribagorça a lantic terme del Pont de Suert, dins de lantic enclavament de Cellers. El seu extrem de ponent és un penya-segat damunt del pantà dEscales, i el de llevant, el Tossal de Cabosi, al límit amb ...\nEl Serrat del Riconco és un serrat de lAlta Ribagorça que fa de termenal entre els termes municipals del Pont de Suert i de la Vall de Boí. Antigament, però, la seva meitat sud-occidental feia de termenal entre Llesp i Malpàs, tots dos integrats ...\nLa Serra de Llats, també anomenada, en alguns mapes, Serreta de Casesnoves, és una serra situada en el terme municipal de la Vall de Boí, la comarca de lAlta Ribagorça, i dins de la zona perifèrica del Parc Nacional dAigüestortes i Estany de Sant ...\nLa Serra de Casesnoves és una serra al terme municipal de la Vall de Boí, la comarca de lAlta Ribagorça, en el límit del Parc Nacional dAigüestortes i Estany de Sant Maurici i la seva zona perifèrica. El nom prové "del llatí casas novas, cabanes ...\nLa Serra dAncosa és una serra situada entre les comarques de lAnoia, lAlt Camp i lAlt Penedès, amb una elevació màxima de 1002 metres al puig Formigosa, i arriba fins la serra de Puigfred. La vegetació és de transició entre la mediterrània de ter ...\nEl torrent de la Baga de les Llanes és un torrent que discorre pel terme municipal de Talamanca, de la comarca del Bages. Neix a prop del termenal amb Monistrol de Calders. Es forma al nord de Bonesfonts, a lextrem nord-est del terme municipal, a ...\nEl Torrent de Cal Conill, en alguns mapes Torrent del Conill, és un afluent per la dreta del Cardener, la comarca del Bages. El curs del Torrent de Cal Conill transcorre íntegrament pel terme municipal de Navars, en el sector més occidental daque ...\nEl Torrent de la Fàbrega o Rasa de la Fàbrega, que en el seu primer tram també rep la denominació de Riera de Vallbona, és un afluent per la dreta del Cardener. Neix al vessant nord de Comabella, a llevant de Fontelles del Mas i desguassa al Card ...\nEl Torrent de Queralt és un afluent per la dreta de la Riera de Valldeperes, al Bages. El seu curs transcorre íntegrament pel terme municipal de Navars.\nLa Serra de Montner és una serra situada als municipis de Cardona la comarca de Bages i de Clariana de Cardener la del Solsonès, amb una elevació màxima de 638 metres. La serra transcorre direcció sud-oest nord-est, com a finalització del pla de ...\nEl Serrat del Rossinyol és un serrat a cavall dels termes municipals de Monistrol de Calders, del Moianès, i de Mura, del Bages. Està situat a ponent i al sud-oest de la masia del Rossinyol, a llevant de la carretera B-124, que discorre pel seu v ...\nLa Serra de Castelladral és una serra situada principalment al municipi de Navars i en part al de Súria, al nord del Bages. Forma part dels diversos contraforts marginals de la Depressió Central Catalana i comprèn una sèrie de relleus suaus, amb ...\nLa Serra de Castelltallat està situada entre loest del Bages i el sud del Solsonès. La major part de la serralada pertany al municipi de Sant Mateu de Bages mentre que la part més occidental es troba dins els municipis de Pinós i la Molsosa. Al n ...\nEl Serrat del Vintró és una serra situada entre els municipis de Calders i de Talamanca al límit de les comarques del Bages i del Moianès. A més, en lextrem nord-est, aquest serrat toca breument el terme municipal de Monistrol de Calders, també d ...\nEl Barranc de les Alzines és un curs fluvial del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. Sinicia vora el Mas del Fideuer, entre la via i la carretera de Montblanc, ara C-14. Baixa en direcció sud-sud-est per la partida del Burgar, paral ...\nEl Barranc Brut o Barranc del Mas de Gusí, és un curs fluvial del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. Sinicia vora el Mas del Pere Sanç, al Burgar. agafa la direcció sud-sud-est i passa pel cantó est del Mas de Gusí. No triga a trave ...\nEl Barranc de la Buada és un curs fluvial del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. Comença als Plans del Puig, al terme de Castellvell, i fa frontera entre els termes daquest poble i de Reus, però aleshores sel coneix com a Barranc de ...\nEl Barranc de Calderons és un curs fluvial del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. A Castellvell es coneix com a Barranc dels Forns o de les Roquetes, ja que sinicia en aquell terme municipal, la Plana del Puig, i passa pel cantó de ...\nEl Barranc de Castellet, també anomenat Riera de Castellet és un curs fluvial al terme de Reus, la comarca catalana del Baix Camp. La gent també nhi diu de Castellets, en plural. Es forma de la unió de les rieres del Molinet, de la Beurada i de l ...\nEl Barranc dels Cinc Ponts és un curs daigua del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. Sorigina entre Calderons i els Estellers, la vora i al sud dallà on la riera de Castellvell suneix amb la de la Vidaleta, a lindret conegut pels Cin ...\nEl Barranc de lEscorial és un curs fluvial al terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. És un nom relativament modern, que al segle xvii saplicava a una mina daigua. Es forma de la unió, sota el Mas Vil la Maria i tocant a Sol-i-vista al n ...\nEl Barranc de la Font dels Capellans és un curs fluvial del terme de Reus al Baix Camp. També sen diu Barranc dels Capellans. Comença al camí Fondo de la Bassa Nova, travessa el Passeig de la Boca de la Mina, on a poca distància hi ha la Font del ...\nEl Barranc dels Gossos és un curs daigua del terme de Reus la comarca catalana del Baix Camp. Va de la Munta-i-Baixa ara sen diu plaça de Pompeu Fabra la Riera de la Beurada. De recorregut curt, només uns 600 metres, és estret i relativament prof ...\nLa Serrat de la Matella és una serra situada quasi totalment al municipi de Gósol i, només en la seva part nord-est, al de Saldes, ambdós la comarca del Berguedà. És la part final de la carena que, del Cap dUrdet, es desprèn cap a llevant per la ...\nLa serra de Picancel és una serra situada al municipi de La Quar la comarca del Berguedà, amb una elevació màxima de 1.172 metres. És una serralada prepirinenca típica situada al bell mig de la comarca del Berguedà, que es caracteritza pel seu re ...\nLa Carretera de la Coma és una pista rural recentment asfaltada del terme municipal de Monistrol de Calders, la comarca del Moianès. Arrenca del Collet, al poble mateix de Monistrol de Calders, des don surt cap al nord deixant la dreta els Pins d ...\nEl Camí de Monistrol de Calders la Closella és una pista forestal en algun tros i un corriol en daltres dels termes municipals de Monistrol de Calders i de Castellcir, la comarca del Moianès. El camí arrenca de lextrem sud-oriental del poble de M ...\nEl Camí de Monistrol de Calders al Coll és una pista forestal en algun tros i un corriol en daltres dels termes municipals de Monistrol de Calders i de Granera, la comarca del Moianès. El camí arrenca de la Urbanització Masia del Solà, de Monistr ...\nEl Camí de Monistrol de Calders a Granera és una pista forestal en algun tros i un corriol en daltres dels termes municipals de Monistrol de Calders i de Granera, la comarca del Moianès. El camí arrenca del Camí de Monistrol de Calders la Closell ...\nEl Camí de Monistrol de Calders a Marfà és una pista forestal dels termes municipals de Monistrol de Calders i de Castellcir, la comarca del Moianès.\nEl Camí de la Païssa és un camí rural del terme municipal de Monistrol de Calders, la comarca del Moianès. Actualment, en alguns trams només és transitable a peu, tot i que en temps pretèrits era transitable amb vehicle motoritzat. Arrenca de Mon ...\nEl Camí del Rossinyol és un camí rural del terme municipal de Monistrol de Calders, la comarca del Moianès. Arrenca de la carretera B-124 a prop del triterme entre els municipis de Granera, Mura i Monistrol de Calders, al Coll Blanc, en el punt q ...\nEl Camí de Sant Pere Màrtir és un camí forestal del terme municipal de Monistrol de Calders, la comarca del Moianès. Actualment només és transitable a peu, tot i que en temps pretèrits era transitable amb vehicle motoritzat. Arrenca de la carrete ...\nEl Camí del Trull és un camí rural del terme municipal de Monistrol de Calders, la comarca del Moianès. Arrenca de la Carretera de la Coma, al nord del poble de Monistrol de Calders, al nord del lloc on el torrent de Colljovà desguassa en la Gola ...\nEl Camí de la Baga és un camí rural que uneix el petit nucli a lentorn de Sant Andreu de Castellcir amb la masia del Bosc, dins del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. Arrenca de Ca lAntoja cap al nord, per la riba dreta de la ...\nEl Camí del Bonifet és un antic camí rural que uneix el Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra amb la masia del Bonifet, en el terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. És un curt camí de poc més de 300 metres de recorregut que ...\nEl Camí de Can Sants és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. El camí arrenca de la cruïlla de lAvinguda de Sant Quirze amb lúltim carrer pel costat de migdia que surt cap a llevant. Daquest lloc baixa cap ...\nEl Camí de Castell és un antic camí rural que uneix el nucli antic del poble de Castellcir i el Castell de Castellcir. Discorre totalment pel terme castellcirenc, la comarca del Moianès. Des de Sant Andreu de Castellcir cal seguir cap al nord el ...\nEn la major part del seu recorregut coincideix amb el Camí del Molí Vell. El camí arrencava de lextrem de ponent del Carrer de lAmargura, des don calia seguir per la carretera BV-1342 fins a prop de la cruïlla amb la BV-1310. Just abans darribar- ...\nEl Camí de la Font és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. El camí arrenca de la cruïlla dels carrers del Sot de les Moles i dEsteve Torrentó, cap al sud-oest, i en uns 150 metres mena la Font del Poble. A ...\nEl Camí del Molí del Mig del Bosc és un camí rural que uneix el petit nucli a lentorn de Sant Andreu de Castellcir amb lantic Molí del Mig del Bosc, dins del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. Arrenca del nucli format per lesg ...\nEl Camí de Santa Coloma Sasserra, també anomenat Carretera de Collsuspina o Carretera de Santa Coloma Sasserra, és un antic camí rural que uneix els pobles de Castellcir i Santa Coloma Sasserra, la comarca del Moianès, tot i que adscrits el prime ...\nEl Camí de Santa Coloma Sasserra a les Berengueres o, senzillament, Camí de les Berengueres, és un antic camí rural que uneix lesglésia de Santa Coloma Sasserra amb la masia de les Berengueres, en el terme municipal de Castellcir, la comarca del ...\n. El Camí de la Talladella és una pista rural del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. Actualment, el camí més directe i accessible per anar la Talladella és el Camí de Santa Coloma Sasserra, que passa per davant de la casa, per ...\nEl Camí del Verdeguer és una pista rural del terme municipal de Castellcir, la comarca del Moianès. Arrenca cap a ponent del Camí de Santa Coloma Sasserra entre el Quintà Nou ponent i les Saleres, coincideix en el primer tram amb el camí daccés a ...


'Avui ets tu' primer senzill de Julia Cutler - auva!cat\n12 juny 2017 12 juny 2017 RedaccióLeave a Comment on ‘Avui ets tu’ primer senzill de Julia Cutler\nEl passat divendres 9 de juny Julia Cutler va presentar ‘Avui ets tu’, el seu primer senzill amb el segell RGB Suports.\nNascuda a Girona però amb família nord-americana, de ben petita es va sentir atreta pel món de la música i tot el que envolta els estudis de gravació i els escenaris.\nAra, acompanyada del productor Marc Martín, presenta el seu primer senzill i amb la clara voluntat de seguir desenvolupant el seu projecte artístic. A cavall entre els sons electrònics i avantguardistes, Cutler presenta un treball fresc, elegant i ple de ritme de cara a l’estiu del 2017.\nDes de divendres 9 de juny ‘Avui ets tu’ està disponible a totes les plataformes digitals.\nJulia Cutler – Avui ets tu\n‘Present’, el nou disc d’Hora de Joglar\n13 març 2017 14 març 2017 Redacció


El Port de Tarragona instal·la una nova xarxa contra incendis en la zona d’hidrocarburs | Notícies / Noticias Tarragona diari digital Tarragona21\nLa nova xarxa contra incendis s’unirà a les quatre xarxes ja existents a les instal·lacions portuàries tarragonines. Foto: Port\nEl Port de Tarragona implantarà una nova xarxa d’aigua contra incendis a la zona d’hidrocarburs, complementant la xarxa contra incendis de titularitat privada que ja existeix en el mateix moll. Aquesta nova xarxa, de gairebé 2 km de longitud, s’alimentarà de les ja existents del moll de Cantàbria i de l’Estació Intermodal de La Boella. Actualment al Port de Tarragona compta amb 4 estacions de bombeig de titularitat pública que donen servei a les diferents xarxes contra incendis que cobreixen la gran part dels molls de les instal·lacions portuàries.\nA més a més, hi ha altres xarxes de titularitat privada que o bé disposen d’estació de bombeig pròpia o bé es connecten a la xarxa de l’Autoritat Portuària de Tarragona. Algunes d’aquestes xarxes disposen d’interconnexions que permeten reforçar i assegurar l’abastament d’aigua en les situacions més crítiques.\nUn futur encara més connectat\nLa nova xarxa a la zona d’hidrocarburs ja quedarà preparada per poder connectar-la a la del moll de la Química, unint els dos costats del riu Francolí i per tant creant un immens sistema contra incendis a tot el Port de Tarragona. Aquesta obra també permetria desenvolupar una xarxa contra incendis pública al moll d’Andalusia que actualment en disposa una de titularitat privada.\nLa darrera actuació serà la col·locació d’una nova estació de bombeig al moll Catalunya, assegurant així l’abastament d’aigua contra incendis a tot el Port inclòs el moll de Balears tant en primera com en segona fase de construcció del nou moll.


UGT no firma perquè considera que el pacte perdona una sanció a l'empresa de 40 milions. També creu que vincular la integració dels treballadors a l'aprovació de plans urbanístics és inacceptable i no veu clara la integració dels treballadors a una nova empresa mercantil\n24.07.2018 - 23:56\nCCOO firma l’acord per integrar 1.600 treballadors de falses cooperatives al grup Jorge foto: CCOO\nFort cop a les falses cooperatives. El grup industrial Jorge, propietari de Le Porc Gourmet amb un escorxador a Santa Eugènia de Berga i també una segona planta a Mollerussa ha tancat un acord amb CCOO de Catalunya i un comitè específic creat a les esmentades factories que suposa que aproximadament 1.600 treballadors i treballadores que tenien vincle amb l’empresa a través de cooperatives simulades, entrin a formar part del grup Jorge adquirint tots els drets d’un treballador assalariat: salari segons conveni, Seguretat Social i drets laborals convencionals com vacances, segons els representants de la federació d’Indústria de CCOO. El procés ha comptat amb la mediació del Departament de Treball de la Generalitat.\nUGT discrepa i no firma\nEl pacte es va firmar dimarts al vespre a Barcelona. UGT de Catalunya no hi ha estat d’acord i no ha participat en l’acte. Hores més tard, en un comunicat, el sindicat de tradició socialista ha explicat la seva oposició. UGT afirma que en la taula es va presentar un acord tancat i no es va donar la possibilitat al sindicat de parlar amb el grup Jorge. Acusa el secretari general de Treball, d’actuar “de part”. També justifica la seva negativa en el fet que l’acord suposa no aplicar al grup empresarial la sanció que li hauria correspost, que xifra en 40 milions. També explica que “la vinculació de l’acord de laboralització dels treballadors de dos centres de treball en dos municipis diferents a canvi que un dels municipis doni permisos urbanístics al Grupo Jorge. Pressió cap aquest municipi que la UGT –FI CA considera inacceptable”.\nFinalment, UGT denuncia també que la laboralització dels treballadors procedents de les falses cooperatives es faria “en una empresa mercantil, que no s’especifica, i que, per tant, la UGT – FICA de Catalunya considera que deixa en la incertesa laboral els treballadors i treballadores”.\nL’acord ha estat molt ben valorat pel secretari general del departament de Treball, Josep Ginesta, que ha explicat part del seu contingut. Segons aquest alt càrrec, el grup industrial aragonès s’ha compromès a regularitzar 1.600 llocs de treball, dels quals 1.200 a la comarca d’Osona i la resta al Pla d’Urgell. No obstant això en l’acta firmada, la societat ha fet constar que l’operació està condicionada a l’autorització per part de l’Ajuntament de Santa Eugènia de Berga d’obres d’ampliació i millora de les instal·lacions industrials de l’escorxador. «Amb aquesta autorització l’empresa ha dit que podrà afrontar els increments de costos que li suposarà la regularització dels treballadors», ha dit Ginesta, que no ha especificat quines són les ampliacions i millores que condicionarien l’acord definitiu ni quina seria la inversió que hauria de fer el grup Jorge.\nPrimer pas per a CCOO\nPer la seva banda, CCOO ha valorat positivament l’acord perquè suposa assolir un resultat positiu en el procés de lluita contra les falses cooperatives. Es tracta d’un primer pas que en opinió de la federació d’Indústria de CCOO hauria de ser seguit per altres empreses que han fet de la utilització de falsos autònoms i falses cooperatives un avantatge competitiu que ha fet que els treballadors i treballadores d’aquestes empreses patissin unes duríssimes condicions laborals i rebessin a canvi salaris per sota del conveni de les indústries càrnies i es veiessin afectats per accidents laborals i malalties fruit dels alts ritmes de treball.\nCal recordar que fa un temps fruit de les accions sindicals el Parlament de Catalunya va canviar la llei catalana de cooperatives precisament perquè no es poguessin utilitzar societats amb aparença de cooperatives per a reduir les condicions laborals. Fruit d’això les inspeccions de treball va imposar fortes multes a algunes empreses. Com a reacció alguns grups industrials van amenaçar de deixar Catalunya i traslladar els seus escorxadors a autonomies amb unes lleis laborals més laxes.


L’empat de l’Inter i la victòria del Vall Banc ajornen fins dijous, darrera data del ‘playoff’, l’adjudicació del títol\nL'Inter Escaldes no va poder aprofitar la segona oportunitat per proclamar-se campió de lliga.\nActualitzada 20/07/2020 a les 06:59\nNovell en aquestes fites, l’Inter Club Escaldes sembla voler viure al límit. Els homes d’Adolfo Baines van llençar per l’aigüera la segona oportunitat per decantar el títol de lliga i el desenllaç queda ajornat a un all in dijous en la darrera data del playoff. L’empat sense gols dels escaldencs davant la UE Engordany, barrejat amb la victòria del Vall Banc Santa Coloma a l’Estadi Nacional contra el Sant Julià (0-2) –amb gols de Nico Medina i Àlex Martínez– redueixen el matalàs de l’Inter a un sol punt i amb l’alè dels colomencs al clatell.\nEl partit entre els blau-i-negres i l’Engordany podia provocar cert morbo per trobar-se davant de l’equip que va presentar el recurs per una suposada alineació indeguda. Amb Genís Soldevila sancionat, l’Inter va buscar fer mal amb Cristian Martínez i Ricardo Oliveira. A l’hora de la veritat, la transcendència de tot plegat va deixar poques concessions i atacs desesperats per provocar les errades del rival. Van faltar dents a l’Inter per posar el segell al títol i va topar davant d’un sòlid Engordany que no va permetre esdevenir en acompanyant de la festa. Amb un futbol pastós, amb imprecisions, i amb els de Baines havent de gestionar els nervis i la tremolor de cames, els dos equips van protagonitzar poques visites als porters. Al tram final i obligat a apujar el volum per la victòria parcial del Vall Banc, l’Inter semblava trencar a jugar, però no li va arribar amb una centrada xut verinosa de Ricardo Oliveira, una falta de Marc Pujol i un cop de cap d’Emili que va refredar Coca. Dijous, sentència definitiva per als dos aspirants.\nDescens de l’Ordino\nLa penúltima jornada de la Lliga Multisegur va decidir, d’altra banda, el descens a la Lliga Unida. L'Ordino va perdre la categoria després de caure per 0-5 contra la UE Santa Coloma, en un partit que els ordinencs van tornar a jugar en inferioritat numèrica. A la segona part, un jugador de l’Ordino es lesionava i es va decretar el final del partit per falta d'efectius. Per part seva, el Carroi jugarà l'eliminatòria de promoció, tot i la derrota contra l'Atlètic Club Escaldes per 0-2 –gols de Xavi Vieira i Leo Maciel– i s’enfrontarà al segon classificat de la Lliga Unida, la Immobiliària CISA la Massana.\nLliga nacional 1a divisió\n1a JORNADA ‘playoff’ títol\nUE Engordany - Inter Escaldes 0-0\nUE Sant Julià - Vall Banc 0-2\n1.Inter Escaldes 49 23 14 7 2 38 13\n2. Vall Banc 48 23 14 6 3 46 11\n3. UE Engordany 39 23 21 11 6 35 27\n4. UE Sant Julià 36 23 11 3 9 27 27


Montse Frauca | paper de vidre | contes\nMontse Frauca Cantó (Granollers, 1964). Fa anys que es dedica al món de la cosmètica. La seva pulsió vital, però, són les lletres. La seva dèria és llegir i escriure. La inspira gairebé tot, però sobretot, la bellesa de les paraules ben escollides… La inspira la bellesa imperfecta de Modigliani i la fragilitat de l’ànima humana que canta Nina Simone. Creu en la màxima menys és més. El pavelló Mies van der Rohe és el racó on troba l’essència, la serenitat. Empesa per la passió de materialitzar el que capten els seus sentits, ha recorregut escoles d’escriptura, i així, ha anat escoltant escriptors, editors, traductors i companys de lletres. I la seva biblioteca ha crescut exponencialment perquè ha recollit totes les referències que la intuïció li ha dictat. S’obsessiona pel detall i esmicola un text fins a trobar la paraula que encaixa en el que vol expressar. Empesa per l’obsessió de dominar l’ofici d’escriure, s’ha fet fan del bisturí literari de Borja Bagunyà a l’escola Bloom. Actualment, escriu en un blog, lletresminúscules, on desgrana lectures que l’han commogut i relats propis amb el propòsit honest de seduir. El seu horitzó és veure un dia les seves lletres en paper i amb coberta acolorida.\nLa calor és intensa. Ni una taca trenca la llisor del cel. La puresa del blau fa mal als ulls. S’està aixecant la marinada que escombra la capçada dels arbres. El camí fins al poliesportiu és polsós, estret i les pedres petites se li claven a la sola de les sandàlies. En obrir la porta un baf de clor l’embriaga estranyament, plàcida.\nEstira els braços per davant del cos, després per damunt del cap i nua els dits per fer més força; doblega el tors cap endavant, expulsa aire un parell de cops.\nEl vestit de bany li estreny el cos i se sent lleugera. S’ajusta el casquet i les ulleres i se submergeix.\nUna, dues, tres, quatre…, agafa aire, amaga el cap, deixa anar aire. Una, dues, tres, quatre, agafa aire, amaga el cap, deixa anar aire i així enfila els primers vint-i-cinc metres. Els millors. Deixa anar bombolles fluorescents que s’escampen com confeti. Sent com l’aigua embolica els seus plecs, dits lleugers que li fan pessigolles i la propulsió harmònica dels peus la dirigeixen a un univers blau, rítmic i sord. Flueix després de cada braçada, l’aigua molsuda la gronxa, màgica, i s’hi fon. És aigua.\nCom un amfibi, gairebé no treu el cap per respirar, un gest subtil per recollir la dosi justa d’oxigen per arribar, virar, prendre impuls i continuar. Al carril de la seva dreta hi neda un home. Al de l’esquerra, també hi ha algú. Només ha vist el remolí que deixen uns peus. Segueix onejant amb braçades llargues tot empaitant aquests peus que endevina femenins i que es podrien confondre amb uns peixos petits perquè li sembla reconèixer aquest ball sincopat. Li recorden uns peus menuts i gràcils que va seguir cegament el que va durar una tardor i els primers dies d’hivern. No pot ser! Però tampoc treu el cap per sortir del dubte. Se sent cosida a l’aigua i es limita a seguir-los. Una pila d’imatges s’embullen i passen veloçment per davant seu. S’omple de tendresa i d’un amor infinit. I si són els peus de l’Emma? Conèixer-la va ser obrir l’escletxa a una vida que la va descol·locar. Va ser inquietant descobrir que congeniava millor amb ella que amb el Joan, que se li eriçaven els cabells quan les seves mirades coincidien en el vestidor, que compartien sempre el carril i dansaven dins l’aigua impassible i que es llegien els cossos a cada braçada. Sentia les seves vibracions que la torbaven i li despertaven un delit inesgotable de tastar la seva pell i d’explorar les rutes amagades del seu cos. Preferia la pell blanca de l’Emma a la pell bruna i peluda del Joan, preferia els seus petons, suaus epitelis, als petons arrauxats, bavosos, d’ell. Va ser excitant fondejar en una vida diferent i despullar-se de la pell que l’havia abrigat durant trenta anys per mudar-la tota i saber-se una persona inexperta. L’Emma no era una dona guapa, ni alta i esvelta, ni vestia una talla 38. Era la seva posada en escena, neta i directa: Véns a dinar? T’està molt bé aquesta faldilla. M’agrada com somrius. I després seguir garlant de la darrera pel·lícula que havia vist o del llibre que li acabaven de recomanar. Això la feia desmesurada i atractiva. Tenia alguna cosa més que la fes diferent d’alguna amiga seva? Rotundament sí. Milers de papallones voleiaven dins el seu estómac. La volia per a ella. I la va tenir. I es van tenir… No pot ser. Treu el cap. No hi veu ningú al carril de l’esquerra. Amb els ulls esbatanats, fixa la mirada a cada racó de la piscina, però no hi corren aquells peus menuts i gràcils. S’enlluerna amb el reflex de l’aigua tremolosa i reconeix com la història d’amor que va viure va ser extraordinària però ja no li pertany. L’Emma va marxar sense fer soroll però sense amagar-se i amb la mirada neta es va acomiadar.\nS’ha submergit. Somriu serena i es diu que no era ella. Pren impuls i recorre els darrers metres per arribar als mil. La seva història es difumina darrere els seus peus fins a desaparèixer.\n—Olga?—exclama l’Eva, una veu amiga, tot eixugant-se els cabells amb la tovallola—. Feia dies que no et veia per aquí. Ja m’ha semblat que eres tu—. I dibuixa amb el braç un seguit d’ones, rient afectuosa.\n—Ei! Eva! Què tal?—L’Olga es treu les ulleres i surt de la piscina, pren la tovallola, s’eixuga la cara.— He canviat l’horari. Vinc als migdies. Ara no coincidim. M’alegra veure’t. Tu, tot bé?—I va encaminant-se cap el vestidor pel perímetre de la piscina, deixant delicades petjades a les rajoles aspres.\n—Sí, sí, com sempre. Cuida’t—diu l’Eva, picant-li l’ullet, i es tomba a parlar amb les dues dones que l’esperen per anar a la gespa a prendre el sol.\nEs respira una humitat xafogosa que l’Olga no nota. Dins el recinte de la piscina sol respirar-se així, més a l’estiu que a l’hivern. Avui, els raigs de sol que traspassen els finestrals abaten l’aigua i la pinten d’un to turquesa, irisat, hipnòtic.\nMentre es vesteix veu el mòbil carregat de missatges i una trucada perduda de la seva germana. Se’ls llegirà després. La trucarà més tard.\nSurt amb els cabells molls i va de pressa per tornar a l’oficina, tot acabant de queixalar un entrepà que s’ha preparat abans de sortir de casa. La bossa li rellisca de l’espatlla i li cau a l’ascensor. Va justa de temps. Entra al despatx, però, amb un somriure transparent.\nLa tarda llisca i se sent plena d’energia. Es toca els cabells, encara humits, i olora, de nou, el clor. Pren impuls i continua.\nCategoria : El trobat\nEtiquetes : Montse Frauca\n← Pau Riba\nXavier Farré →


Més de 70 regidors, tècnics i operadors es formen en transport públic - amtu\nMés de 70 regidors, tècnics i operadors es formen en transport públic\nL'objectiu d'aquesta jornada era introduir els responsables de mobilitat en els conceptes bàsics d'aquest àmbit i en els diferents models de prestació de serveis de transport públic.\nUna setantena de càrrecs electes, tècnics de mobilitat i transport públic, i empreses operadores d’arreu de Catalunya han participat en la jornada de formació que ha tingut lloc ahir a Santa Maria de Palautordera, organitzada per l’Associació de municipis per la Mobilitat i el Transport Urbà (AMTU), la Federació Empresarial Catalana d’Autotransport de Viatgers (FECAV) i la Fundació Cercle d’Infraestructures, i que ha comptat amb la col·laboració del Departament de Territori de la Generalitat, l’ATM de Barcelona, l’AMB, l’Associació Catalana de Municipis (ACM), la Federació Catalana de Municipis (FMC), i la Universitat Politècnica de Catalunya.\nLa jornada anava dirigida especialment a càrrecs electes amb responsabilitat en l’àrea de mobilitat, i tenia com a objectiu introduir-los en els conceptes bàsics d’aquest àmbit, mitjançant sessions específiques referents al marc regulador europeu i català, i també en els diferents models de prestació de serveis de transport públic.\nJordi Xena, president de l’AMTU, ha explicat que “la voluntat d’aquesta jornada és sensibilitzar el conjunt de la societat, a través dels seus representants públics, sobre la importància de la bona gestió en matèria de transports públics, mobilitat i les seves infraestructures”. Xena ha afegit que “una bona gestió es transforma en realitat econòmica, però també es transforma en element de progrés, de vertebració del territori i de sostenibilitat, l’objectiu final de la qual és la millora de la qualitat de vida dels nostres ciutadans”.\nEl vicepresident de la FECAV, Ramon Sagalés, ha dit que la jornada “permet conèixer les dues parts implicades en la gestió de tot el sistema. La part pública, que són els que han de planificar, programar, garantir i oferir els serveis als ciutadans, i la part privada, que té un paper indispensable per dur a terme una bona gestió del transport públic”.\nEn la inauguració, el president de l’ACM i alcalde de Premià de Mar, Miquel Buch, s’ha referit al transport urbà com a “eina vertebradora del territori” i que “ajuda a tenir més igualtat d’oportunitats”. També Elena Amat, regidora de Mobilitat, Infraestructures, i Transport de l’Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, ha parlat en nom de l’FMC, i ha destacat “l’esforç que fa el món local per planificar la mobilitat”. Amat ha reclamat el desplegament de la llei de mobilitat de 2003, especialment pel que fa al finançament del transport públic.\nHan participat en aquesta jornada reconeguts especialistes de l’àmbit de la mobilitat i el transport públic com Pere Macias, president de la Fundació Cercle d’Infraestructures, Manel Villalante, director de l’Àrea de Mobilitat i Infraestructures de Transport de Barcelona Regional, Mario Aymerich, director de projectes del Banc Europeu d’Inversions (BEI), Joan M. Bigas, director de Mobilitat i Transport de l’AMB, , Benjamí Cubillo, subdirector general de Transport Públic i Mobilitat de la Generalitat de Catalunya, o Mayte Capdet, directora econòmic-financera i d’integració tarifària de l’ATM de Barcelona, entre d’altres.\nEntre els temes que es van tractar, cal destacar: el marc regulador del transport públic, des d’un punt de vista jurídic i formes de contractació del servei; el marc tarifari i model de finançament del transport públic; els models municipals de prestació i gestió del transport públic; les noves tecnologies i nous combustibles; i la prestació directa versus prestació indirecta.


Cinc notes precipitades a partir de Les beceroles successives de Ramon Boixeda – La Lectora\nCinc notes precipitades a partir de Les beceroles successives de Ramon Boixeda\nPublicat a 2 juny, 2020 6 setembre, 2020\nSi se’m permet, començaré fent marrada. Hi ha la idea, tan pràctica com infundada, que el lloc final dels poemes és formar part d’un llibre i, si pot ser, d’un llibre amb una coherència interna. I de coherències n’hi ha infinites: des de la forma externa —dècimes, sonets, sextines, certa mètrica comuna—, al tema que relliga el llibre —la pèrdua, l’amor, la natura—, i a fins la gran excusa de la veu poètica de l’autor o autora que donaria alguna cosa així com una unitat —etèria però inconfusible. Sigui com sigui, una cosa tant contingent com el format llibre —tant material com diguem-ne ideològic— condiciona des de l’escriptura (o composició) dels poemes fins a la recepció —fins al punt que potser no s’acaba de valorar positivament un llibre perquè no és unitari. Amb això vull dir que, si bé és cert que la manera més generalitzada de rebre la poesia és en un format llibre —si pot ser de poemes d’entre quatre i vint-i-sis versos, de no més de noranta pàgines (ni menys de cinquanta) i amb un títol que doni raó i sentit a tot el volum—, també ho és que hi ha diverses maneres de treballar que no hi encaixen però que per les maneres de funcionar del món, evidentment, s’hi adeqüen. Narcís Comadira, per exemple, a la nota a de Llast, diu que treballa sempre pensant que la unitat màxima del poema, i que si publica el llibre és perquè té un contracte editorial que diu que cada cinc anys ha de tenir un títol nou enllestit. Un altre cas ben diferent serien les llibretes d’Enric Casasses, que si bé tenen una transposició en llibre més o menys evident —per la cosa que està plena de textos i els textos es poden imprimir i a les llibretes hi ha pàgines i als llibres també—, tot el que arrossega la recepció general del format llibre de poemes ens fa llegir-lo, en part, de la mateixa manera que quan llegim La paraula en el vent, és a dir, esperant-ne les mateixes coses i un procediments semblants en la construcció i pensament global de l’obra. Parlo de la recepció del conjunt, de posar de costat La paraula en el vent i El nus la flor, cosa que —crec— només funcionaria al detall, és a dir, quan posem de costat «Serenada d’hivern» i «De nit», per exemple. I encara hi ha altres casos, com el de Lluís Solà, amb llibres de cinc poemes o de Laia Noguera, amb un llibre de més de cinc-centes pàgines.\nHi ha un segon supòsit que el format llibre imposa als poemes, i és que hi hem de pensar que estan acabats. Segons això, hi ha poemes que Carner va acabar tres, quatre i cinc vegades, cosa que és perfectament assumible —després entraríem en la idea aquella del dret a revisar-se que ell mateix reclamava o, d’altra banda, en la discussió prou gastada de si un poema s’acaba o s’abandona (o, encara, si dos estadis del que entenem com a un poema, en alguns casos, no passen a ser, directament, dos poemes diferents), però tot això se’n va massa d’on som i d’on volem anar. En el cas de Carner, hi juguen —crec— tres factors: l’afany de perfeccionament de l’objecte del poema, la consciència que aquell objecte ha de participar en un joc de relacions i llengua en una societat concreta —i amb la seva persona concreta, evidentment, que com el context social, canvia amb el temps (i llavors potser ha de canviar el poema)—, i que el poema no és res de diguem-ne sagrat, és a dir, que l’única cosa que ho domina tot és la contingència. Segimon Serrallonga, en una nota de dietari escrita arran de l’article «Cinc versions del Cant de Gentil», de Ricard Torrents, diferencia la lectura filològica del text a partir de la crítica textual —que pot fixar materialment certa evolució textual fins a l’estadi imprès—, d’una certa lectura poètica —o poetològica— del poema —que, tot cercant una obertura del poema en l’aparat de variants, sempre hi acaba trobant poc més que desengany. Evidentment, Serrallonga parla d’una lectura que suposaria ser dins el cap de Verdaguer mentre escrivia el «Cant de Gentil», i parla de les «variants pensades», per exemple, aquelles que Verdaguer no va arribar ni a apuntar a la llibreta, però que, d’alguna manera, van formar part del poema, encara que fos només durant uns segons. La reacció de Serrallonga, a part de demostrar unes ganes enormes de diguem-ne llegir més, parla d’una manera d’entendre la poesia i el poema com a obertura, és a dir, com a estructura de pensament no fixada —fixada ho seria un poema acabat— i que ens diu alguna cosa del món i de la gent —o de com ens hi podem relacionar. Si un poema acabat —o un quadre, o el que sigui— ens diu alguna cosa com «allò del món, doncs d’aquesta manera, potser», el poema entès com a estructura de pensament en moviment —o com a procés de pensament—, ens permet alguna cosa com aquesta lectura més oberta —i entengui’s oberta no en el sentit que cadascú llegeix i es fa seu el poema en la mesura que se’l fa seu com vol (o com pot), sinó en la mesura que, si se’m permet la imatge, així com un poema acabat és un camí, un poema, en tot el seu procés, o pensat directament com a procés, seria com un descampat o potser un bosc amb algun camí de cabres, amb totes les possibilitats per recórrer i per fer-hi els camins que convingui. El risc de pensar el poema així és, evidentment, que el lector es perdi per les branques del pensament poetològic com en un mar de divagació sense aferrall possible i oblidés el poema —i una pregunta possible seria si sempre cal el poema (i una resposta possible sempre seria un poema bo, evidentment, que sempre hi és, concret).\nSi anem Les beceroles successives, semblaria que fos pensat per mantenir-se, en la mesura que li fos possible, dins aquesta obertura, tant pel que fa al conjunt, com pel que fa als poemes concrets, però determinat dins el format —gairebé inevitable— del llibre de poemes. En gran mesura, doncs, el que mou la majoria de poemes del llibre és un esperit que va en contra de qualsevol cosa acabada i a favor del tot el que és la cosa fent-se. Les coses del món, més que no pas acabar-se, simplement hi són, sense cap altre objectiu que ser-hi. Tot és contingència, i, seguint això, qualsevol cosa acabada, com a molt, és la que deixa de ser-hi. I, evidentment, passa el mateix amb la vida moral de les persones: sempre hi és, mirant d’entendre el món o mirant d’acostumar-s’hi, però mai hi és igual, mai hi és com a cosa fixa. El poema seria com aquells «Versos meus d’altre temps» de Riba, en què s’inclinava damunt del poemes seus antics a veure-s’hi, com una mena de dietari moral; tanmateix, en Riba hi ha una actitud fonda de fe en la utilitat i diguem-ne direccionalitat d’aquell poema cap a al moment actual, com dient: «dins el camí de la vida, abans era així, i ara soc aixà». Recordaria, també aquella «hora fixa del poema» de Vinyoli en què el poema hi seria per retenir aquell instant decisiu —fotogràficament, gairebé. Doncs bé, el primer poema del llibre ja ens deixa entendre que tant aquesta fe com aquest instant decisiu només hi són, en qualsevol cas, com a elements contingents, com a elements que, potser, hi són com un fingiment per arrencar la màquina del poema, que és la màquina de pensar. Escriu Boixeda:\nJo sóc aquest que es treu a passejar\nmuntant l’incert camaleó de keats\ncom qui es llegeix escrivint-se als envits\nde tantes maneres d’assajar\nel món, que és trenc d’espill on projectar\nel propi alè, i passar-hi la mà, els dits\ncom qui saluda el rostre dels delits\nobrint la finestra a un nou defenestrar.\nAquests són els dos quartets del primer sonet del llibre, que ens fa com de poètica —com ho podrien ser molts altres poemes del llibre. El primer vers ressona a uns altres versos del llibre, del poema «26. Gas! II» que diuen «Jo sóc aquell que passa | cada cop més de pressa | cap a no saber on anar». Evidentment, també ressona al «Jo sóc aquell que em dic Ausiàs March» —i, si es vol, al «Jo sóc aquell que em dic Gerard». Tanmateix, Boixeda —o el personatge del poema—, més que no definir-se amb un nom, es defineix amb una acció: passejar, errar pels marges de qualsevol definició possible de què vol dir aquesta cosa de viure i ser en el món. Així com Riba podia seguir els seus poemes antics com si fossin les pedretes deixades per tornar sobre els passos fets, en el cas de Les beceroles successives, aquestes pedretes no dibuixen res, no marquen cap altre direcció que el mer viure errant. Hi són cada cop que es vol mirar les coses i dir-ne alguna cosa, però sabent que cap coneixement porta al següent sinó que només podem mirar de conèixer cada cop, i mai conèixer pròpiament, quan es tracta de la cosa humana: la pregunta sempre hi és, i ens la fem, però tampoc esperem res que s’assembli a una resposta. No s’aprèn més a viure després del poema, podríem dir: som al mateix punt que abans.\nEs tracta de l’escriptura i la lectura com a vagareig, la lectura com a motor de l’escriptura i viceversa, un mirar de conèixer(-se) constant i un no acabar coneixent mai del tot: començar a passejar a cada passa —d’aquí el títol del llibre. Una repetició que es vol i no es vol (i veiem com el mig vers «com qui es llegeix escrivint-se» del poema 1 es repeteix partit al poema 3: «com qui es llegeix | escrivint-se: per posar en moviment | l’horitzó d’allò que encara no sap | que està apunt de ser dir»).\nUna de les imatges que fa servir recurrentment el llibre és el de les onades morint a la costa, sempre iguals i sempre una de nova, recomençant-se, un vaivé constant que no porta enlloc però que sembla que vagi a algun lloc.\nD’alguna manera, Boixeda també entén el poema concret com un passeig, com una possibilitat d’indagar en l’acostament al coneixement poètic o moral o com es vulgui dir. Qui li coneix els hàbits d’escriptura (per converses o entrevistes) sap que el procés reescriptura (o d’escriptura) és constant. Publicar un poema és abandonar-lo al full i, si bé arrossega tot el procés, en bona part, també l’abandona i es dona com a la cosa acabada que no és —perquè, en part, no ha estat pensada com a tal. Llegir-se escrivint-se té molt poc a veure amb llegir-se publicat; tanmateix és l’única manera d’establir alguna mena de conversa amb algú —el lector, la tradició, qui sigui. Escriure així és entendre el text com una sèrie de camins que es van bifurcant i expandint, i mirar de recórre’ls tots i tornar enrere, i investigar què hi ha més endavant, i fer-ho, en part, tot a la vegada. És obrir el poema i voler que s’obri més cada cop que t’hi acostes i expréme’l de sentits i de possibilitats. Hi ha la idea aquella de Frost que el poema neix com una nosa que només desapareix quan el poema està acabat; doncs amb els poemes de Boixeda, sembla que l’objectiu sigui acumular les noses i furgar-hi —investigar-hi. Hi ha el risc, però que el poema s’esgoti o que quedi tot just com l’esquelet d’un idea (o d’una relació d’idees) o com un marc de referències privat i tancat, alguna cosa perduda i sense direcció: una figura de fang que de tant grapejar-la ha quedat seca i sense forma, i t’han de dir «havia de ser tal cosa i havia set tal altra cosa» per entendre què hi passa.\nDe fet, en part, l’estructura del llibre segueix aquesta idea de plantejar diversos camins a la vegada. Entenem que hi ha diverses seccions possibles («Gas!», «Capturar la llum», els sonets, els poemes amb llocs i dates, etc.), però estan barrejades: qualsevol lectura de conjunt de la part vol una lectura en aquella direcció, que és possible, però no és la única i hi és tot just indicada.\nUna de les maneres de Boixeda de separar-se del poema en un sentit de fer-lo altre a ell —i al lector— és l’humor, que pren moltíssimes formes. N’hi ha una que és, valgui la redundància, purament formal, ja sigui fent servir mots estranys o, en qualsevol cas, fora del registre amb què s’escriu el poema, ja sigui, per exemple, amb l’ús de la rima. En el fragment que copiava fa un moment veiem la rima difícil keats-envits, o més endavant del poema llegim la rima també difícil freud-coit-introit; això sol, que ens portaria una certa filigrana formal i cert virtuosisme, tanmateix, se’ns trenca de seguida que llegim, en el mateix sonet la quàdruple rima passejar-assajar-projectar-defenestrar, la rima catalana més fàcil d’entre les rimes fàcils catalanes.\nAquesta voluntat autodestructiva i autoirònica de la forma i per tant del llenguatge —cosa que ja apuntava Pere Antoni Pons en la seva ressenya del llibre: el poema que diu el que diu, però no s’ho creu i amb prou feines creu en la seva viabilitat com a poema— és la mateixa que veiem en molts dels poemes del llibre, i no deixa de correspondre amb l’actitud general doble de la provisionalitat, per un cantó, i de la pregunta que ho vol abastar tot i que se sap que no acaba portant enlloc, per l’altre. Hi ha la pregunta per la cosa religiosa, per exemple, i hi ha la pregunta per la cosa de l’existència fora de Déu i la pregunta de Déu com a aquella gran resposta a tot que d’alguna manera, encara no sabem del tot com, hem perdut. És la provisionalitat, també, de certa manera de viure d’una generació —i se’m perdoni per parlar així— que vol i dol viure de la certesa de les coses i del camí traçat de la vida, i que vol i dol creure però que se’n veu incapaç, que viu anant d’un lloc a l’altre però que no sap on és ni un lloc ni l’altre i, per tant, només va tirant —esperant (o no) un sàpigues què que vindrà.\nSi Les beceroles successives té alguna virtut per sobre de cap altra és que permet replantejar una quantitat molt gran de temes relacionats amb l’escriptura i la poesia i la cosa del viure moral de la gent com a anar fent. Fins i tot en aquelles solucions —de llengua, formals— que fan arrufar el nas a vegades, s’hi llegeix un pensament diguem-ne fort a darrere, és a dir, que, a part de fer arrufar el nas, fan alguna cosa en la lectura que engega la maquineta de pensar llegint.\nEtiquetes: Ausiàs MarchCarles RibaEdicions 62Gerard Vergéspoesia catalanaPremi Ausiàs MarchRamon BoixedaSant Julià de VilatortaSegimon Serrallonga\nLa «pura autonomia de la intel·ligència»: Ausiàs March vist per Carles Riba\nVista de lluny, la vida de Ferrater sembla ben llaminera


Capítols - La sonora - TV3\nFlute boxing amb Óscar Vázquez & El ball de Bót mallorquí i menorquí & Els sons del fang\nHeu vist mai com es fa hip hop amb una flauta? Assistim al taller de flute-boxing d'Óscar Vázquez, a l'ESMUC, amb una convenció de flautistes. Fandago\ns, jotes i boleros són part del ball de bót mallorquí i menorquí, però sabeu què és la bulla? Descobrim els sons del fang amb els instruments del percussionista Ernest Martínez.\nHeu vist mai com es fa hip hop amb una flauta? Assistim al taller de flute-boxing d'Óscar Vázquez, a l'ESMUC, amb una convenció de flautistes. Fandagos, jotes i boleros són part del ball de bót mallorquí i menorquí, però sabeu què és la bulla? Descobrim els sons del fang amb els instruments del percussionista Ernest Martínez.\nPrograma especial dedicat al compositor i pianista Albert Guinovart amb motiu dels seus 50 anys. La celebració cristal·litza amb un únic concert d'aniversari celebrat a l'Auditori de Barcelona.\nPrograma especial dedicat al compositor i pianista Albert Guinovart amb motiu dels seus 50 anys. La celebració cristalitza amb un únic concert d'aniversari celebrat a l'Auditori de Barcelona.\nErnest Crusats (La iaia) i Jaume Arnella, junts al CAT & Tapdance amb Guillem Alonso\nJaume Arnella i Ernest Crusats, del grup La iaia, s'han trobat a l'escenari del CAT de Gràcia. Dues veus, dues generacions i dos estils acordats per t\nrobar punts en comú. Com sonen sota unes sabates de claqué les clavegueres de Barcelona? Ho descobrim amb el prestigiós ballarí Guillem Alonso. Les dansaterapeutes Montserrat Iranzo, Gemma Palet i Sílvia Elgarrista ens conviden a l'espai Dansalut, a Barcelona, per assistir a uns tallers de dansa creativa i correcció postural per a diferents edats.\nJaume Arnella i Ernest Crusats, del grup La iaia, s'han trobat a l'escenari del CAT de Gràcia. Dues veus, dues generacions i dos estils acordats per trobar punts en comú. Com sonen sota unes sabates de claqué les clavegueres de Barcelona? Ho descobrim amb el prestigiós ballarí Guillem Alonso. Les dansaterapeutes Montserrat Iranzo, Gemma Palet i Sílvia Elgarrista ens conviden a l'espai Dansalut, a Barcelona, per assistir a uns tallers de dansa creativa i correcció postural per a diferents edats.\nRumba de rumbautor amb Micu & 40 anys i mig del Gripau Blau & Pascuala y Fauna\nEl rumbautor Miquel Rodergas, Micu, ens convida a un assaig de la seva banda. Ja fa 40 anys i mig de la bèstia més mítica de les cançons per a petits\ni grans: el Gripau Blau, i ho han celebrat en el Festival Tradicionàrius de Barcelona. Fem un tast de la música popular de Xile amb una renovadora del gènere: Pascuala Ilabaca i la seva banda Fauna.\nEl rumbautor Miquel Rodergas, Micu, ens convida a un assaig de la seva banda. Ja fa 40 anys i mig de la bèstia més mítica de les cançons per a petits i grans: el Gripau Blau, i ho han celebrat en el Festival Tradicionàrius de Barcelona. Fem un tast de la música popular de Xile amb una renovadora del gènere: Pascuala Ilabaca i la seva banda Fauna.\nL'Orquestra de Cordes del Món & Dansa del ventre i Tribal Fusió amb Alhazar\nDescobrim l'Orquestra de Cordes del Món, dirigida per Ernesto Briceño, on conviuen músics de diferents procedències. En aquesta ocasió, amb solistes q\nue practiquen la música sefardita, tradicional catalana, africana o flamenca.\nAlhazar és la principal ballarina catalana de dansa del ventre - tribal fusió. La visitem al seu estudi al poble de Rojals, a la Conca de Barberà.\nFem un tast de percussions corporals amb Albert Martín, Ferran Samper i la professora Neus Fernández, codirectora de la companyia Perkimba.\nDescobrim l'Orquestra de Cordes del Món, dirigida per Ernesto Briceño, on conviuen músics de diferents procedències. En aquesta ocasió, amb solistes que practiquen la música sefardita, tradicional catalana, africana o flamenca. Alhazar és la principal ballarina catalana de dansa del ventre - tribal fusió. La visitem al seu estudi al poble de Rojals, a la Conca de Barberà. Fem un tast de percussions corporals amb Albert Martín, Ferran Samper i la professora Neus Fernández, codirectora de la companyia Perkimba.\nL'arpa neogòtica de Josep Maria Ribelles & Joves estudiants d'instruments de cobla\nAnem a l'estudi de l'arpista Josep Maria Ribelles. Ha creat l'arpa neogòtica catalana, un instrument que segueix el model estètic de l'arpa que aparei\nx en un retaule gòtic del monestir de Sant Cugat del Vallès. Coneixem en Denis o la Rosa Maria, joves estudiants d'instruments de cobla, com la tenora o el flabiol, al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. La capital catalana -la que va ser la tercera capital del tango- torna a ser una potència tanguera amb músics del nivell de Marcelo Mercadante, que presenta el bandoneó i el seu darrer disc, amb el guitarrista Gustavo Battaglia.\nAnem a l'estudi de l'arpista Josep Maria Ribelles. Ha creat l'arpa neogòtica catalana, un instrument que segueix el model estètic de l'arpa que apareix en un retaule gòtic del monestir de Sant Cugat del Vallès. Coneixem en Denis o la Rosa Maria, joves estudiants d'instruments de cobla, com la tenora o el flabiol, al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. La capital catalana -la que va ser la tercera capital del tango- torna a ser una potència tanguera amb músics del nivell de Marcelo Mercadante, que presenta el bandoneó i el seu darrer disc, amb el guitarrista Gustavo Battaglia.\nLa kora, amb Nino Galissa i Sam Sussoh & Un taller de gospel amb Walt Whitman\nConeixem dos griots excepcionals que viuen a Catalunya: Sam Sussoh i Nino Galissa. Els griots són trobadors de la cultura mandinga, de l'Àfrica Occide\nntal, que fan servir la kora per cantar notícies, denunciar injustícies i sobretot promoure la pau. Walt Whitman és una llegenda viva del gospel, director dels Soul Children of Chicago. Hem assistit al taller de gospel que ha ofert durant uns quants dies a Barcelona amb motiu dels 25 anys del Cor Carlit i hem provat d'afegir-nos a una experiència col·lectiva que és molt més que cantar. Ens infiltrem en una trobada de tubistes per trencar tòpics a l'entorn de la tuba. I hem après, entre altres coses, que no cal ser cepat ni tenir uns pulmons molt potents per ser un gran tubista, com Pablo Fernández, tubista solista de l'OBC.\nConeixem dos griots excepcionals que viuen a Catalunya: Sam Sussoh i Nino Galissa. Els griots són trobadors de la cultura mandinga, de l'Àfrica Occidental, que fan servir la kora per cantar notícies, denunciar injustícies i sobretot promoure la pau. Walt Whitman és una llegenda viva del gospel, director dels Soul Children of Chicago. Hem assistit al taller de gospel que ha ofert durant uns quants dies a Barcelona amb motiu dels 25 anys del Cor Carlit i hem provat d'afegir-nos a una experiència col·lectiva que és molt més que cantar. Ens infiltrem en una trobada de tubistes per trencar tòpics a l'entorn de la tuba. I hem après, entre altres coses, que no cal ser cepat ni tenir uns pulmons molt potents per ser un gran tubista, com Pablo Fernández, tubista solista de l'OBC.\nEspecial La Sonora: Roger Mas i la cobla tel·lúrica\nEspecial "La Sonora": Roger Mas i la cobla tel·lúrica\nEl cantautor de Solsona Roger Mas presentarà el 24 de març el seu nou disc, en què\nfusiona la seva veu i el seu univers amb el so tel·lúric de la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona.\n"La Sonora" ha seguit aquesta història d'amor musical, des de les primeres provatures el setembre del 2011 al Petit Palau, el concert del novembre a la Fira Mediterrània, fins a les mescles. Un programa especial de 25 minuts en què coneixem la idiosincràsia vital i musical d'aquest creador.\nEspecial "La Sonora": Roger Mas i la cobla tel·lúrica El cantautor de Solsona Roger Mas presentarà el 24 de març el seu nou disc, en què fusiona la seva veu i el seu univers amb el so tel·lúric de la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. "La Sonora" ha seguit aquesta història d'amor musical, des de les primeres provatures el setembre del 2011 al Petit Palau, el concert del novembre a la Fira Mediterrània, fins a les mescles. Un programa especial de 25 minuts en què coneixem la idiosincràsia vital i musical d'aquest creador.\nPau Riba, viatge a Formentera & El compositor Marc Timón\nJa fa 40 anys del disc "Jo, la donya i el gripau", el disc que Pau Riba va fer a Fomentera, un disc nascut de "part natural", com el seu primer fill,\nPau. Pau Riba celebra la reedició d'aquest disc gravat a l'illa amb un equip portàtil alimentat amb bateries. Marc Timón ha estat i és un dels compositors més revulsius del món de la cobla. Imaginació, innovació i qualitat que ha vertebrat a l'entorn del seu domini de diferents gèneres musicals a banda de la cobla: el jazz, el funk o la música simfònica. "La Sonora": les arrels del 33.\nJa fa 40 anys del disc "Jo, la donya i el gripau", el disc que Pau Riba va fer a Fomentera, un disc nascut de "part natural", com el seu primer fill, Pau. Pau Riba celebra la reedició d'aquest disc gravat a l'illa amb un equip portàtil alimentat amb bateries. Marc Timón ha estat i és un dels compositors més revulsius del món de la cobla. Imaginació, innovació i qualitat que ha vertebrat a l'entorn del seu domini de diferents gèneres musicals a banda de la cobla: el jazz, el funk o la música simfònica. "La Sonora": les arrels del 33.\nCoetus al Brasil\n"La sonora" presenta el reportatge monogràfic de 25 minuts "Coetus al Brasil", el relat de la gira al Brasil del grup de percussions ibèriques Coetus,\namb els cantants Eliseo Parra i Sílvia Pérez Cruz.\nEl reportatge, produït per Metrònom Films i dirigit per Martí Hosta, ens proposa una doble descoberta. Per una banda, la primera banda de percussions ibèriques, que el proper 2 de febrer del 2012 serà a l'Auditori, a Barcelona, presentant el seu disc "Entre terres". De l'altra, com la música, i en concret les percussions, es converteixen en una eina de diàleg amb les cultures del Brasil per on transcorre la gira. El reportatge inclou temes com "El labradorito", El maracatu" o "El gallo rojo".\n"La sonora" presenta el reportatge monogràfic de 25 minuts "Coetus al Brasil", el relat de la gira al Brasil del grup de percussions ibèriques Coetus, amb els cantants Eliseo Parra i Sílvia Pérez Cruz. El reportatge, produït per Metrònom Films i dirigit per Martí Hosta, ens proposa una doble descoberta. Per una banda, la primera banda de percussions ibèriques, que el proper 2 de febrer del 2012 serà a l'Auditori, a Barcelona, presentant el seu disc "Entre terres". De l'altra, com la música, i en concret les percussions, es converteixen en una eina de diàleg amb les cultures del Brasil per on transcorre la gira. El reportatge inclou temes com "El labradorito", El maracatu" o "El gallo rojo".\nForró amb els catalans del Brasil & Núria Lozano i Carol Duran; reinventen el cuplet\nAprenem forró amb els catalans del Brasil & Núria Lozano i Carol Duran, que reinventen el cuplet.\nEl forró és una música i un ball brasiler que\ndestil·la alegria. El percussionista Denis Ferreira i la ballarina Sarah Pallares ens conviden a una sessió de forró. Un reportatge en el marc de la programació del "D'aquíd'allà" dedicada als catalans del Brasil.\nEl musicòleg Jaume Ayats analitza els cants de l'afició en els camps de futbol i dissecciona musicalment l'himne del Barça.\nCarol Duran i Núria Lozano reinventen el cuplet en un espectacle de Betzuca.\n"La Sonora": les arrels del 33.\nAprenem forró amb els catalans del Brasil & Núria Lozano i Carol Duran, que reinventen el cuplet. El forró és una música i un ball brasiler que destil·la alegria. El percussionista Denis Ferreira i la ballarina Sarah Pallares ens conviden a una sessió de forró. Un reportatge en el marc de la programació del "D'aquíd'allà" dedicada als catalans del Brasil. El musicòleg Jaume Ayats analitza els cants de l'afició en els camps de futbol i dissecciona musicalment l'himne del Barça. Carol Duran i Núria Lozano reinventen el cuplet en un espectacle de Betzuca. "La Sonora": les arrels del 33.\nElectrofolk amb Electrotoylets & Inauguració del 25è Festival Tradicionàrius\nEls protagonistes del primer reportatge de La Sonora són elsElectrotoylets, una banda que fusiona la música electrònica amb melodies populars catalane\ns i sardanes de tota la vida. Una mirada iconoclasta i surrealista del folklore català en clau de psicodèlia electrònica.\nEl segon reportatge ens porta a la plaça de la Vila de Gràcia, a Barcelona, des d'on seguirem els Ministrers de la Vilanova fins al CAT, per apuntar-nos al concert inaugural de la 25a edició del Festival Tradicionàrius. Un concert protagonitzat per Xavi Lloses amb l'Escolania de la Quadratura del Cercle.\nEl flabiolaire Jordi Figaró i el pianista Jordi Vilaprinyó ens ofereixen un fragment de "Variacions sobre un tema a l'estil popular" de Jordi León.\nEls protagonistes del primer reportatge de La Sonora són elsElectrotoylets, una banda que fusiona la música electrònica amb melodies populars catalanes i sardanes de tota la vida. Una mirada iconoclasta i surrealista del folklore català en clau de psicodèlia electrònica. El segon reportatge ens porta a la plaça de la Vila de Gràcia, a Barcelona, des d'on seguirem els Ministrers de la Vilanova fins al CAT, per apuntar-nos al concert inaugural de la 25a edició del Festival Tradicionàrius. Un concert protagonitzat per Xavi Lloses amb l'Escolania de la Quadratura del Cercle. El flabiolaire Jordi Figaró i el pianista Jordi Vilaprinyó ens ofereixen un fragment de "Variacions sobre un tema a l'estil popular" de Jordi León.\nEl cantautor Carles Dénia // Danses antigues amb el grup Xuriach\nEl primer programa de "La Sonora" ens ofereix un reportatge sobre el cantautor de Gandia Carles Dénia, que ha presentat el nou disc "El paradís de les\nparaules". Dénia ens convida a casa seva, a Vilanova i la Geltrú, a cantar mentre passegem a prop del mar i ens prepara una cassoleta de fideus a l'estil valencià.\nEl segon reportatge del programa ens porta al Palau Moja de Barcelona, on ens trobem amb el grup de danses antigues Xuriach. Tres músics i dansaires que ens mostraran algunes danses del Renaixement i el Barroc, i coneixerem un dels mestres de dansa més reputats del Barroc, el català mestre Olivelles.\nRecordarem el compositor Vicenç Bou en el cinquantenari del seu traspàs, autor de sardanes inoblidables com "Girona aimada" o "Llevantina.\nTot plegat, amb recomanacions de l'actualitat i novetats discogràfiques i editorials.\nEl primer programa de "La Sonora" ens ofereix un reportatge sobre el cantautor de Gandia Carles Dénia, que ha presentat el nou disc "El paradís de les paraules". Dénia ens convida a casa seva, a Vilanova i la Geltrú, a cantar mentre passegem a prop del mar i ens prepara una cassoleta de fideus a l'estil valencià. El segon reportatge del programa ens porta al Palau Moja de Barcelona, on ens trobem amb el grup de danses antigues Xuriach. Tres músics i dansaires que ens mostraran algunes danses del Renaixement i el Barroc, i coneixerem un dels mestres de dansa més reputats del Barroc, el català mestre Olivelles. Recordarem el compositor Vicenç Bou en el cinquantenari del seu traspàs, autor de sardanes inoblidables com "Girona aimada" o "Llevantina. Tot plegat, amb recomanacions de l'actualitat i novetats discogràfiques i editorials. "La Sonora": les arrels del 33.


Castelló repara la muralla medieval - Diari de Girona\nCastelló repara la muralla medieval\nL'obra, que costarà 200.000 euros, consolidarà la fortificació de l'antic Palau dels Comtes\ncastelló d'empúries | c.v 12.03.2011 | 01:00\nCastelló repara la muralla medieval Diari de Girona\nCastelló d'Empúries ha començat la restauració de la muralla medieval del Palau dels Comtes que havia patit despreniments en els darrers temps. S'invertiran 200.000 euros i es preveu que els treballs tinguin una durada de dos mesos. Una vegada enllestida la restauració, es posarà en marxa un projecte per fer visitable l'entorn per l'espai que actualment és accessible.\nEls operaris han començat els preparatius per reparar aquesta fortificació. Mentre s'instal·len les bastides s'està efectuant una neteja superficial de la muralla que es pot veure des de diferents punts del centre històric on se situa el Palau dels Comtes construït per Pere II al segle XIV i cedit posteriorment als frares dominics l'any 1401. Durant una reconstrucció s'incorporà una torre de la muralla, entre altres edificacions. Avui la muralla a la part oest i nord se situa a l'edifici de l'Ajuntament que ocupa l'antic palau, i a la part oest, per exemple, s'hi accedeix des d'una petita plaça. L'Ajuntament projecta, segons ha explicat el regidor d'Urbanisme, Pere Iglesias, que es pugui fer un recorregut quan s'hagi comprat la darrera casa que queda per expropiar. Mentrestant, han engegat la restauració per consolidar la muralla deteriorada pel pas del temps i engegaran rutes per visitar-la des de diferents espais públics en el marc de les actuacions per potenciar el Turisme cultural i posar en valor el patrimoni que es vénen desenvolupant en els darrers anys.\nEl projecte de restauració de la muralla el va redactar l'Ajuntament i va ser aprovat l'abril de 2010. Es va presentar al programa que impulsa el departament de Cultura de la Generalitat i l'Obra Social de la Caixa, "Romànic Obert", que l'ha dotat amb els 200.000 euros necessaris per portar-lo a terme. L'actuació suposarà acabar amb els petits despreniments que s'havien produït. Una altra muralla pendent de restaurar és la que envolta el casc històric també degradada en diferents punts.