Jornades Futurs del Disseny. Noves pràctiques i significats | ADG-FAD\nOrganitzades per ADG-FAD amb la col·laboració del Museu del Disseny de Barcelona, les Jornades tenen la intenció de servir d'espai de reflexió sobre el futur del disseny gràfic\nEls pròxims dies 21 i 22 de febrer celebrarem les «Jornades Futurs del Disseny. Noves pràctiques i significats».\nOrganitzades per ADG-FAD amb la col·laboració del Museu del Disseny de Barcelona, les Jornades tenen la intenció de servir d'espai de reflexió sobre el futur del disseny gràfic, un àmbit de pràctica que, com altres camps del disseny, (especialment des dels inicis del segle XXI), es troba en un estat de redefinició dels seus límits i categories.\nLa intenció d'ADG-FAD, en organitzar aquestes Jornades, és saber i divulgar què pensen els dissenyadors gràfics sobre les transformacions que està patint la seva professió així com conèixer de primera mà projectes alineats amb les noves orientacions que estan sorgint.\nLa convocatòria oberta a presentacions per a les «Jornades Futurs del Disseny. Noves pràctiques i significats» ha estat tot un èxit. Després d'un difícil procés de selecció per la quantitat i qualitat de les propostes rebudes, hem seleccionat catorze comunicacions. Des del nostre punt de vista, ofereixen una panoràmica àmplia del que és el disseny avui i de com pot ser en un futur pròxim.\nLa inscripció per a assistir a Futurs del Disseny és gratuïta però es necessita confirmació prèvia en aquest enllaç.\nEns encantarà comptar amb la vostra presència els dos dies de Jornades que prometen estar molt obertes a la vostra participació. Com dèiem en la convocatòria, creiem que junts podem pensar com afrontarem el futur de la nostra professió.\nBenvinguda - Introducció\nFernando Arboleda. Murals Rurals\nInvestigador i professor al «Departamento de Arte, Arquitectura y Diseño de la Pontificia Universidad Javeriana de Cali». És conseller acadèmic de la carrera de Disseny de Comunicació Visual; representant davant el comitè de responsabilitat social "FORJA" de la Universitat Javeriana Cali i integrant del comitè de la Càtedra Unesco de Gènere i Dona de la mateixa Universitat.\nEntre els seus projectes cal destacar la creació i coordinació de «Colores por la Vida», projecte de producció d'artefactes educatius generats a través de metodologies de disseny participatiu, desenvolupades de manera interdisciplinària entre les carreres de Disseny de Comunicació Visual i Psicologia.\nEl projecte Murals Rurals, es fonamenta en el treball interdisciplinari entre un grup de professors i estudiants de l'assignatura de Disseny de Comunicació Visual de la Pontifícia Universitat Javeriana de Cali i un grup de nenes i nens que es troben en els graus de transició de cinquè de primària de l'escola Laureano Gómez situada en el corriol el Banqueo, en la Vorágine (Cali, Colòmbia). Neix de la necessitat d'involucrar als estudiants de disseny en el reconeixement, aprenentatge i necessitats del context de la regió des d'una perspectiva d'espai i temps.\nUqui Permui Martínez. BUFF FEM, eina d'interacció per a modificar les conductes masclistes\nUqui Permui és graduada en Comunicació i postgraduada en multimèdia (UX). Dissenyadora des de fa vint-i-set anys a uqui.net, estudi multidisciplinari especialitzat a crear estratègies que incitin a la col·laboració i a l'activació de l'esfera pública.\nDes del 2006 és sòcia fundadora de l'Associació gallega de disseny (DAG), i representant d'aquesta associació a READ i sòcia de BEDA.\nEn aquesta presentació es dóna a conèixer una aplicació, dissenyada de manera col·laborativa, l'objectiu de la qual és ajudar a detectar i modificar les actituds masclistes que, a la llarga, generen diferents tipus de violències. Se centra, sobretot, en un públic jove de 16 a 20 anys.\nEl projecte s'ha abordat aplicant el Disseny Centrat en la Persona i el disseny participatiu, a través d'un taller amb uns vint alumnes/as i professors de diversos IES (Instituts d'Ensenyament Secundari) de Santiago de Compostel·la.\nMyriam Cea. Eina de mobilització per a Territori Domèstic, col·lectiu d'empleades de la llar.\nMyriam Cea és dissenyadora gràfica per l'Escola Superior de Disseny de Madrid. Ha coordinat l'estació de treball de Gràfica Lliure a Medialab Prado Madrid, des d'on ha investigat i divulgat l'ús de les eines lliures en el disseny. En 2013 va fundar Gráfica Liebre, un estudi basat en l'ús d'aquestes eines. Des de 2017 treballa en el seu propi estudi, Myriam Cea.\nEn aquesta presentació es parlarà del projecte, en curs de realització, per a Territori Domèstic, un col·lectiu, amb deu anys d'història, que és un referent internacional per la defensa dels drets de les empleades de llar i la seva preocupació per la reorganització social de les cures.\nEl projecte consisteix en la creació d'una publicació amb un CD musical amb les cançons reivindicatives del col·lectiu, realitzat mitjançant un procés de co-disseny. El projecte és finançat per la Fundació Rosa-Luxemburg-Stiftung, una de les institucions d'educació política més importants d'Alemanya, amb sucursals en diferents països del món.\nPreguntes del públic als 3\nLluc Massaguer. Previsió de perfil acadèmic i professional del dissenyador gràfic en un futur pròxim\nLluc Massaguer és dissenyadora gràfica i Doctora per la Facultat de Ciències de l’Educació de la UAB. Des de 2010 és coordinadora del Màster en Disseny Gràfic d’EINA, on hi condueix classes de Producció Gràfica. Des de la docència i la recerca navega entre l’àmbit acadèmic i el professional del disseny gràfic.\nEn aquestes Jornades es presenta una recerca que parteix de l’objectiu de conèixer quines seran les competències promoudes en l’àmbit acadèmic d’educació superior de disseny i quines es requeriran en el àmbit professional del disseny gràfic. Entre les competències que els i les professionals del disseny gràfic hauran d’exercir amb èxit en un futur proper, s’hi troben la detecció de problemes de disseny, el criteri per reconèixer i escollir el context on cal actuar a través del disseny, l’ús intencionat de recursos gràfics per sintetitzar i millorar la comunicació, la capacitat de col·laboració amb diferents agents, la motivació per a la qualitat o la capacitat per comprendre i interpretar d’altres modes de viure (cultures, formes de pensar, religions, etc…).\nPau de Riba. Oportunitats professionals fora del model estudi-client\nDesprés de dues dècades treballant com a dissenyador gràfic per estudis —com Summa, Clase o Grafica—, i com consultor d’innovació, el 2015 decideix començar una etapa dedicada a la docència i la recerca. És coordinador de Disseny gràfic al Centre universitari de Disseny BAU. Entre el 2007 i 2015 es va establir com a dissenyador freelance, buscant un formato diferent d'estudi, entre la consultoria, el disseny i la comunicació.\nL’objectiu d’aquesta presentació és posar de relleu com el model canònic d’oferir serveis de disseny gràfic –l’estudi– ha invisibilitzat altres maneres de dissenyar que podrien diversificar l’oferta, i al mateix temps, donar oportunitats per superar alguns dels obstacles que impedeixen una millor relació professional i una major aportació del disseny com a servei i eina de millora social.\nEs presenten algunes pràctiques emergents, que malgrat ser minoritàries obren camins per pensar la professió des d’altres perspectives i redefinir allò que entenem per disseny gràfic. Per últim, es proposa una aproximació a la definició de disseny gràfic més inclusiva i adequada al moment històric.\nDavid Torrents. Disseny gràfic sense encàrrec?\nDavid Torrents (Barcelona, 1971) és un dissenyador amb experiència en projectes comercials i no comercials, sovint estretament relacionats amb la cultura.\nÉs professor de BAU, Centre Universitari de Disseny de Barcelona i de l'Escola IDEP. Abans de crear el seu propi estudi en 2002, va treballar a Amsterdam, Budapest i en diversos despatxos de disseny de Barcelona.\nHa rebut més de 60 premis internacionals, com el Golden Bee de Moscú, European Design Award, Art Directors Club of Europe, Hong Kong Design Association Award, el Grand Laus, Narrativa 0 i el Premi Daniel Gil.\nNormalment, excepte en comptades ocasions, la nostra professió no es mostra oberta a l'autoria. Per a demostrar-ho és suficient amb observar com denominem aquells projectes que fugen de l'encàrrec: projecte lliure, d'auto encàrrec, fictici, experimental o d'autopromoció, eufemismes que potser es justifiquen dient «és que nosaltres no som artistes».\nPerò, realment és així? Què succeeix quan ens convertim en autors de continguts i usem les mateixes eines del disseny gràfic? Per què solament l'àmbit universitari el disseny es pot considerar una disciplina autònoma, convertint-se en via de coneixement i en una eina per a entendre el món i, en canvi, en el context en el qual ens movem dia a dia, la professió està supeditada a les necessitats del client?\nJordi Giménez. Unheimlich\nJordi Giménez Tur (1996, Eivissa) viu i treballa a Barcelona. Graduat en Disseny (2018) per BAU Centre Universitary de Disseny de Barcelona. El seu projecte «Disegno desde el helio atmosférico» (2017) va a ser reconegut amb el premi Young Talent Laus 2018.\nEl projecte Unheimlich juga amb la idea de futurs plurals, amb projeccions ambigües, i discursos contradictoris a través d'un malestar quasi existencialista amb el disseny, generant així una sèrie de processos d'objectes que intentin obrir diàleg i crítica cap al rol del disseny —i dissenyador—, i en general de qualsevol procés de codificació que generi situacions de marginalitat, siguin personals, amb el món material o inclús amb l'esfera abstracte de l'intel·lecte (llenguatge).\nTeresa Bastardes. Com construim col·leccions patrimonials\nTeresa Bastardes és Historiadora de l’art i del disseny, museògrafa. Ha treballat en temes relacionats amb el patrimoni en museus de Barcelona desenvolupant tasques de conservació preventiva, de documentació i participant en el comissariat d’exposicions. És cap de col·leccions del Museu del Disseny de Barcelona des d’on, entre altres, s’ocupa de l’increment patrimonial de les col·leccions del Museu.\nLa raó de ser d’un museu, és la seva col·lecció. En el cas del Museu del Disseny, les col·leccions estan en constant creixement amb la voluntat de fer-les arribar a la contemporaneïtat, per la qual cosa l’increment patrimonial és el repte principal. La col·lecció de disseny gràfic, creada només fa uns deu anys, és la que ha tingut un increment més notable darrerament. Amb la complicitat del sector, les entitats relacionades i experts en la història del disseny gràfic, el museu ha recollit al voltant de 5.400 peces de totes les tipologies, pertanyents a uns 500 dissenyadors o equips de disseny del segle XX. A l’actualitat el Museu segueix treballant per incloure el disseny dels darrers 20 anys, afrontant els reptes dels canvis de formats i de tipologies.\nL’Apòstrof. Crucrucru, el pont entre el disseny i l’Economia Solidària\nL’Apòstrof és una cooperativa de dissenyadores, periodistes, lingüistes, programadores i docents. Treballen en equip per fer projectes de comunicació socials i culturals. Són part del grup cooperatiu Ecos i participen d’altres iniciatives com la Xarxa d’Economia Solidària, la Federació de Cooperatives de Treball de Catalunya, el Coop57, el Projecte Fiare i Barcelona+Sostenible.\nEn 2018 van impulsar el Crucrucru, un cicle de converses obertes i horitzontals, que giren entorn de preguntes obertes sobre l'ús marquetinià dels valors socials, la comunicació amb perspectiva de gènere, la recuperació de l'espai públic i també sobre pràctiques participatives. Així, s’intenta trobar des d'una mirada oberta, col·lectiva i horitzontal altres formes de comunicar, produir, distribuir i consumir.\nPía Reynoso. Recuperació, caracterització i identificació del mètode Isotype, com una eina del Procomún.\nDissenyadora gràfica i docent en la Universitat Provincial de Còrdova en les càtedres de Disseny Social, Disseny i identitat cultural i Projecte Final. Forma part de l'editorial La Vacadragón, que es proposa donar veu al disseny de Còrdova i experimentar amb processos col·lectius i col·laboratius de producció.\nL'Isotype postula una forma de treball i una resultant en termes de "Bien común", on es desenvolupen i potencien qualitats del "Procomún", entès aquest com un nou principi polític organitzat entorn de dos eixos: la reorganització democràtica a través de la generació de lleis col·lectivament i la noció de posar a la disposició de l'ús col·lectiu tant els recursos que s'exploten com el que es produeix a partir d'aquests recursos.\nEl procés de producció d'aquest mètode no té entitat gràfica pel que la seva comunicació i ús es converteixen en una limitant per a aquells dissenyadors que necessitin o vulguin construir processos col·lectius i interdisciplinaris de treball, tant en l'àrea de visualització de la informació com en qualsevol altra àrea del disseny. La posada en valor a partir de l'entitat gràfica és l'objectiu d'aquesta recerca. Així mateix, s'espera que aquesta recuperació sigui una aportació metodològica per a la creació col·lectiva de Ben comuna i que permeti reconèixer-la com una eina democratitzadora del coneixement, emmarcada en la pràctica del disseny gràfic com a disciplina projectual.\nTeresa Jular. XLI design+thinking. Humanitats Digitals a l'escala del disseny?\nEmpresària i dissenyadora de web i serveis amb base tecnològica des de 1998. S'ha incorporat a la recerca en Humanitats, amb les eines del design thinking i l'ecoinformàtica, per a codissenyar projectes amb els científics des del principi i aplicar una metodologia projectual interdisciplinària, centrada en la persona, informada en temps real, durant tot el seu desenvolupament.\nEn el camp de les Humanitats Digitals han evolucionat les necessitats de les investigadores, que han de confrontar la crítica i edició de fonts amb nous enfocaments teòrics sorgits en la postmodernitat. Conscients dels recursos que reben, gairebé sempre públics, desitgen transferir els seus coneixements a la societat.\nEn aquesta línia, es presenten una sèrie de projectes (Creloc, Scripta Manent, HILAME, Libro Medieval Hispánico) en els quals el disseny ha participat en equips creats sota un enfocament interdisciplinari, horitzontal i col·laboratiu entre humanistes, dissenyadors i desenvolupadors informàtics, amb la intenció de construir una cultura de projecte compartida, transparent i de disseny per a una ciència oberta.\nPreguntes del públic als 4\nAndreu Balius. Tipografia y multilingüisme. Dos casos pràctics\nAndreu Balius és PHD en Disseny per la Universitat de Southampton (Gran Bretanya), dissenyador gràfic, professor d'EINA, Centre Universitari de Disseny i Art de Barcelona i dissenyador de tipografia a TypeRepublic, la seva pròpia foneria digital ubicada a Barcelona i establerta el 2003. És membre d'AGI (Alliance Graphique Internationale), del TDC (Type Directors Club) i de l'ATypI (Association typographique Internationale). Algunes de les seves tipografies han obtingut el Certificat d'Excel·lència del Type Director Club de Nova York i d'ATypI.\nEn els últims anys, el disseny de tipografia ha experimentat un creixent interès per entorns culturals diferents de l'alfabet llatí. Les tipografies multiescriptura, que inclouen més d'un sistema d’escriptura, permeten la composició de text, no només en diferents idiomes, sinó també en diferents sistemes d'escriptura. En aquesta presentació es mostren dos enfocaments diferents en el disseny de tipografia multiescriptura i dos casos en els quals s'han aplicat: el disseny de tipografia com una estratègia per a la comunicació corporativa (tipografia Seat Bcn) i com una eina d'empoderament en determinats contextos socials (tipografia Tubqal).\nPràctica + David Galar. Gravient, The next point of view\nPràctica és un estudi de disseny i direcció d’art amb seu a Barcelona i Nova York. Treballa amb clients institucionals, culturals i comercials buscant, a cada projecte, conceptes potents i solucions formals a mida. Això fa que el seu treball sigui molt eclèctic.\nDavid Galar és dissenyador gràfic especialitzat en Motion Design. Va treballar en l'estudi de disseny Molt on va desenvolupar principalment projectes d'identitat. Des 2015 treballa com a freelance a Barcelona, on compa-gina seu treball amb la docència a l'Escola de Disseny IDEP. A les Jornades es presenta el projecte de disseny de la identitat de Gravient, una start-up enfocada a la Realitat Virtual i Augmentada. L’objectiu de l’empresa és fer un ús creatiu de la tecnologia amb una finalitat comercial.\nEl disseny de la identitat de Gravient es concep des del seu àmbit natiu, la interacció. El punt de vista de l’usuari determina la forma de la marca. Això es materialitza en un llenguatge tipogràfic que reacciona a la interacció de l’usuari. Com a resultat d’aquesta interacció, disposem d’una infinitat de letterings i una família tipogràfica, els pesos de la qual estan determinats segons la perspectiva.\nVirginia Rodríguez. Metodologia del motion graphics: una proposta multidisciplinària\nVirginia Rodríguez és Llicenciada en Belles arts. Ha realitzat cursos d'especialització en disseny multimèdia i un Màster en Recerca Artística. Ha treballat en diversos estudis i actualment és professora de Disseny Gràfic de l'Escola d'Art de Jaén, on imparteix Disseny Gràfic en Moviment.\nA camí entre els camps del disseny gràfic i de l'audiovisual, la disciplina del Motion Graphics necessita un mètode de creació que asseguri l'abast dels objectius buscats. En aquestes Jornades es presenta una recerca abordada des de l'experiència i l'anàlisi del treball de professionals del sector i de la bibliografia existent. Es tracta d'una aproximació teòrica, que abasta aspectes concrets del disseny gràfic i del llenguatge audiovisual. Buscant punts comuns entre tots dos s'intenta trobar una metodologia específica, oberta, flexible i fonamentada en els mètodes propis d'aquests camps.\n— L'ensenyament del disseny gràfic\n— Protegir i conservar el disseny gràfic. El paper dels museus.\n— El futur de les associacions de dissenyadors gràfics\n— La pràctica del disseny gràfic\n— Les estructures dels estudis de disseny\nInscripcions a les taules aquí.\nConclusions i relat moderador


Holiday home Hvide Sande 50 Hvide Sande Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAl visitar Hvide Sande, vosté es sentirà com a casa a Holiday home Hvide Sande 50, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Hvide Sande. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, TV satèl•lit/cable, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Holiday home Hvide Sande 50 és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Hvide Sande.


85.- Humiliació o Confrontació | Opinions d'en Josep\n← 84.- 3 mesos de les eleccions del 21-D i 8 anys d’esperances\n86.- ERC, què voleu fer? →\n85.- Humiliació o Confrontació\nPublicat el 9 Maig 2018 per Josep Cullell i Mirambell\nHumiliar vol dir “inclinar (una part del cos) en senyal de submissió i de reverència”. Si l’apliquem al context polític actual, és literal, ens volen fer abaixar el cap i per aconseguir-ho retallen les llibertats, tant col·lectives com individuals. La confrontació s’associa, habitualment, a situacions bèl·liques, però en el nostre cas cal lligar-la a una estratègia de defensa no violenta de la democràcia i dels drets fonamentals.\nEl 15 d’abril hi ha convocada una nova mobilització per exigir al Reino de España que posi en llibertat els presos polítics i que deixi d’actuar de manera autoritària contra el poble català. Defensar un projecte polític, en aquest cas la República, per la via democràtica ni és delicte ni pot comportar pena de presó, encara que els costi tant de creure. De fet, el que s’haurien de demanar és per què només els jutges espanyols veuen violència allà on no n’hi ha hagut. Això sí, que s’ho haurien de fer mirar. A Alemanya no han sabut veure violència enlloc.\nA aquest Estat espanyol que ens vol humiliats i obedients, li ha fet treure la cara més repressiva i autoritària, perquè gosem parlar una altra llengua, perquè ens plantegem un model de convivència més just, perquè hem decidit no acotar més el cap i hem estat capaços d’organitzar un moviment ciutadà, plural, transversal i integrador, per dir prou a la injustícia i al despropòsit, de manera que en ple segle XXI tornem a tenir presos polítics, exiliats i una criminalització, en el sentit literal de la paraula, de l’independentisme, que es reprimeix a còpia de fer veure que és violent, ara son els CDRs o la cúpula dels Mossos, i després pots ser tu.\nSi la situació no fos tan greu, n’hi hauria per prendre-s’ho amb humor i arribar a pensar que, simplement, han perdut el cap. Perquè, si no, com s’explica que comparin l’ANC amb la Fundación Francisco Franco i no hi hagi ningú que piuli, a l’Estat espanyol? Que no hi queda ningú amb una mica de dignitat o de sentit del ridícul, com a mínim? Cal recordar que la dictadura va assassinar prop de 200.000 persones? Això no es pot tolerar i ens hi hem de saber enfrontar amb arguments sòlids i no deixar-nos humiliar.\nEls ciutadans catalans hem d’estar ben orgullosos del model de lluita ciutadana pacífica que al llarg dels últims 8 anys, arran de les diverses manifestacions i mobilitzacions organitzades per l’ANC, Òmnium i, últimament, pels CDR. La societat civil ha estat i continua sent un exemple. Ara bé, no vull dissimular la tristesa, o desesperació, fins i tot, que em provoca la falta d’estratègia i d’unitat dels partits independentistes, que s’han tornat a enrocar en el seu parlamentarisme inútil i inofensiu. Quina lectura n’han fet, de les actuacions ciutadanes exemplars de l’1 d’octubre i del 21-D?\nAra ens hem de sentir dir que hem de construir noves majories. Què vol dir, això, que les actuacions ciutadanes no tenen prou valor? Que el que vam votar no és prou clar? Som els que som, els que ens hem compromès a canviar i millorar les condicions socials i democràtiques de totsels ciutadans que vivim a Catalunya. Tots voldríem tenir majories més àmplies, però això no pot entorpir el procés republicà. L’Estat no s’atura, això ha quedat ben demostrat. Per tant, de concessions no cal fer-ne ni una, encara que pugui ser dur per als presos i els familiars. Ens ho hem de clavar al cap: només la República, la veritat i la lluita els tornarà a casa.\nCrec que hem d’exigir, per consolidar la revolta, una estratègia unitària i integradora, compartida, entre els partits i la ciutadania, per aconseguir consolidar la República, amb la creació del consell de acció republicana.\nPer això és molt important la manifestació del 15 d’abril a Barcelona. Ha d’esdevenir un cop de força, com el que ha suposat la posada en llibertat del president Puigdemont. Necessitem que la confrontació sigui unitària i tranversal, i que es faci sense reticències. Si no és així, ens continuaran humiliant un dia sí i l’altre, també.


Coses de Llàbiro: Benvinguts a la Fi del Món\nNo us espanteu: no és que tingui un calendari Asteca ni que acabi de llegir a Nostradamus; de fet, em sembla que com a vident no tindria molt de futur. El que passa és que sempre parlo de la Fi del Món i avui us vull ensenyar com és.\nJa us vaig dir que, per sort, no té serveis: només un Cafè i una piscina a l'estiu. Hi ha molt poca gent i aquest és el seu encant.\nÉs el poble on va néixer el meu pare i on jo he anat des de sempre, m'he fet gran jugant pels seus carrers, a l'estiu sense saber quina hora era; només anàvem a casa a l'hora de dinar, berenar i sopar, és clar: la gana no perdona ! M'he pelat els genolls amb bicicleta, he caigut al riu sec, he anat amb moto sense casc i, ara, l'Aina fa el mateix: només ve a casa a buscar menjar i, de vegades, ni això! Perquè s'ha passat mitges vacances anant a dinar o a sopar a casa de la Maria. I fins i tot, de vegades, a berenar: si es que no té manies ! Ja els hi deia que la podien adoptar.\nEl Lluc també s'ho passa molt i molt bé ja que pot anar sol pels carrers, tot i que a la piscina l'hem de vigilar perquè és un inconscient, a la pista juga a futbol, s'enfila per on pot. La fama que té se l'ha guanyat a pols !\nUn lloc ben bonic, és així de veritat. Si surts al vespre et trobaràs això: un poble de postal, sembla tret d'un pessebre.\nAixí doncs queden fetes les presentacions oficials. Ja sabeu: Benvinguts a la Fi del Món !\nPublicat per Coses de Llàbiro a les 11:56\nM'encanta la fi del món. No sé on pot ser i suposo que això és part de l'encant però tot el que expliques i el que es pot veure a les fotos fa molt bona pinta. (vinc per haver clicat a l'enllaç de la teva llimorada, je,je)\n28 d’agost de 2011, a les 0:16\nM'havia perdut aquesta entrada!!! No m'estranya que hi estiguis tan bé....\n1 de setembre de 2011, a les 10:07


Els socarrats també s’apunten al màdel | Fosbury\nFosbury » Màdel » Els socarrats també s’apunten al màdel El Circuit Intercomarcal farà parada el 23 de juny a Xàtiva, al cor de la cultura de la pilota\nEl màdel s’estén com una taca d’oli i resseguir en el mapa totes les parades de la tercera edició del Circuit Intercomarcal en dona bona fe. Al País Valencià creix la pràctica i l’interès per aquesta disciplina i és de tota lògica que arreli també en terra de pilota. Xàtiva serà aquest diumenge el punt de referència.\nDesprés del seu darrer pas per Miramar, estem arribant a l’equador del III Circuit Intercomarcal de Màdel. Aquest Circuit arribarà a la terra dels socarrats on el Club de Tenis-Pàdel Camp Bixquert ja es prepara per a acollir la quarta parada del Circuit, la qual promet ser igual o més emocionant que els anteriors tornejos.\nEls líders indiscutibles


Lev Trockij: El congrés de liquidació de la Tercera Internacional (1935)\nEL CONGRÉS DE LIQUIDACIÓ DE LA TERCERA INTERNACIONAL1\n23 d’agost de 1935\nversió catalana feta per Alejo Martínez – alejomp@lycos.es -\nEl Setè Congrés de la Comintern, que en el moment d’escriure aquestes línies inclús no havia conclòs les seues deliberacions, passarà a la història, tard o d’hora, com el congrés de liquidació de la Comintern. Encara que els seus participants no ho reconeguen, estan abocats (amb aqueixa unanimitat obligatòria que ha estat la característica general de la Tercera Internacional en els darrers anys) a la liquidació del programa, els principis i els mètodes tàctics establerts per Lenin i estan preparant l’abolició total de la Comintern com a organització independent.\nLa Tercera Internacional sorgí directament de la guerra imperialista. És cert que distintes tendències lluitaven al si de la IIª Internacional des de molt de temps abans; però ni tan sols la d’extrema esquerra, representada per Lenin, pensava que seria necessari crear la unitat revolucionària de la classe obrera mundial per mitjà d’una ruptura total amb la socialdemocràcia. La degeneració oportunista dels partits obrers, estretament vinculada amb el període de floriment del capitalisme de finals del segle passat i principis d’aquest, es revelà plenament en el moment en què la guerra plantejà brutalment aquesta qüestió: a favor o contra la burgesia nacional? En 1914 el procés polític efectuà un salt brusc; per a emprar les paraules de Hegel, l’acumulació de canvis quantitatius adquirí sobtadament un caràcter qualitatiu.\nEl brusc viratge cap al patriotisme per part de les seccions de la Internacional resultà inesperat per a tots, com ho demostra clarament l’exemple de Lenin. En anys anteriors tingué més d’una ocasió per a criticar la socialdemocràcia alemanya; però invariablement la considerava el seu partit. I inclusivament quan, estant a Suïssa, rebé la darrera edició del Vorwärts on s’anunciava que el bloc socialdemòcrata del Reichstag havia votat a favor dels crèdits de guerra de Guillem Hohenzollern, declarà amb confiança davant d’un cercle d’amics que l’estat major alemany havia falsificat l’edició per a demostrar la unitat fictícia del poble alemany i espantar l’enemic. I quan ja no quedà possibilitat per a les il·lusions reconfortants, les conclusions que Lenin extragué de la catàstrofe foren tant més contundents i categòriques. La internacional socialdemòcrata estava trencada, les seues seccions individuals s’havien posat al servei dels estats majors nacionals, calia construir una nova internacional: aqueix fou el programa de Lenin a partir dels primers dies de la guerra. A partir d’aleshores, els dirigents parlamentaris i sindicalistes de les organitzacions obreres foren per a ell mers agents de l’activisme imperialista al si de la classe obrera. Proclamà que la ruptura amb els mateixos era el primer requisit per al desenvolupament posterior del treball revolucionari. La nova internacional, porgada de tot oportunisme, havia de convertir-se en una organització per a la guerra civil contra l’imperialisme. Lenin repudià el nom mateix de la socialdemocràcia, anomenant-la una camisa bruta que havia de ser reemplaçada per una altra de neta.\nReflexionant sobre les bases teòriques del reformisme a la llum de la nova experiència, Lenin posà tot l’èmfasi sobre la teoria de l’estat. Els dirigents de la Segona Internacional veien en l’estat democràtic una institució autònoma, suspesa per damunt de les classes i, en conseqüència, capaç de servir a objectius històrics distints, inclusivament contraposats. Per a ells el problema radicava en omplir la democràcia “pura”, pas a pas i gradualment, amb un nou contingut econòmic. Jaurès, el representant més brillant del reformisme, deia: “És necessari socialitzar la República”. La idealització de la democràcia conduí inexorablement a la idealització dels partits democràtics de la burgesia. Hom digué que la col·laboració amb els mateixos era un requisit necessari per al “progrés” sistemàtic.\nSi en Alemanya, amb el seu vertiginós desenvolupament econòmic i el seu endarrerit desenvolupament polític, els partits democràtics es marciren abans de florir, en la França conservadora, amb les seues classes intermèdies més estables i amb les tradicions de la Gran Revolució, el Partit Radical continuà ocupant, en la vida política de la república, un lloc destacat, inclusivament decisiu si es mira superficialment. A França, la teoria de la democràcia pura com a terreny per al progrés ininterromput desembocà directament en el bloc dels socialistes amb els radicals. Aquesta qüestió fou, durant dècades, la pedra de toc per al moviment obrer. Jaurès era partidari d’una aliança de tots els “republicans purs” contra la “reacció”. Guesde, per contra, era partidari de la lluita de classes contra tots els partits de la burgesia, incloent-hi l’ala traïdora. A vegades, aquest antagonisme solia adquirir característiques força agudes però, en última instància, les seues conseqüències pràctiques no transcendien els límits de la democràcia burgesa. Tanmateix totes les seues formulacions, teòricament irreconciliables, en 1914 Guesde es pronuncià per la defensa de la Tercera República contra el “militarisme prussià” i, inesperadament per a tots (potser també per a si mateix), acceptà el càrrec de ministre de defensa nacional. Als ulls de Lenin, el seu antic camarada d’armes (en certa manera el seu mestre) esdevingué un traïdor a l’internacionalisme, tan traïdor com l’infame Scheidemann.\nEn aqueix moment Lenin dirigí tot el foc de la seua crítica teòrica contra la teoria de la democràcia pura. Les seues innovacions foren les d’un restaurador. Netejà la doctrina de Marx i Engels (l’estat com a instrument de l’opressió de classes) de totes les amalgames i falsificacions, tornant-li la seua intransigent puresa teòrica. Al mite de la democràcia pura contraposà la realitat de la democràcia burgesa, edificada sobre els fonaments de la propietat privada i transformada pel desenvolupament del procés en instrument de l’imperialisme. Segons Lenin, l’estructura de classe de l’estat, determinada per l’estructura de classe de la societat, excloïa la possibilitat que el proletariat conquistés el poder dins dels marcs de la democràcia i emprant els seus mètodes. No es pot derrotar un adversari armat fins a les dents amb els mètodes imposats pel mateix adversari si, a més a més, és també l’àrbitre suprem de la lluita. L’avanç del proletariat socialista mena inexorablement a l’enfonsament revolucionari o contrarevolucionari de la democràcia. A penes el problema es desplaça de les qüestions secundàries de la reforma parlamentària a la qüestió de la propietat capitalista, tots els partits de la burgesia, inclusivament els més “esquerrans”, s’agrupen entorn del nucli més poderós de la classe dominant, és a dir entorn del capital financer. Des d’aquest punt de vista, la perspectiva del progrés pacífic o de la socialització democràtica es revela com una utopia llisa i plana. Els preparatius de la revolució exigeixen una ruptura simultània amb els radicals burgesos i, com ja sabem, amb els reformistes democràtics de la mateixa classe obrera.\nSeria absolutament erroni extreure del que s’ha dit anteriorment la conclusió que Lenin ignorava la petita burgesia, en particular els camperols, com a factor polític. Al contrari, considerava que la capacitat del partit obrer d’arrossegar darrere d’ell les masses petitburgeses de la ciutat i del camp era un requisit necessari per a la victòria de la revolució, no sols a Rússia i en els països de l’Orient colonial, sinó també en gran manera en els països capitalistes metropolitans altament desenvolupats. No obstant, dins de les anomenades classes mitjanes traçava una demarcació estricta entre les capes superiors, econòmicament privilegiades, i els estrats inferiors explotats, entre els activistes parlamentaris i els borrecs electorals. Considerava que per tal de forjar l’aliança combativa del proletariat i de la petita burgesia, calia en primer terme porgar les files obreres dels reformistes i, en segon terme, alliberar la plebs de la ciutat i del camp de la influència de la democràcia burgesa. Per a Lenin, la coalició parlamentària de la socialdemocràcia amb els demòcrates burgesos significava una pèrdua de temps i, per consegüent, facilitava la victòria de la dictadura més reaccionària del capital financer. Una aliança del proletariat amb la petita burgesia requereix la conducció d’un partit revolucionari, que només es pot aconseguir per mitjà d’una lluita implacable contra els partits històrics de les classes mitjanes.\nAqueix és el moll de les ensenyances de Lenin sobre les condicions per a preparar la revolució proletària. Sobre la base d’aquests principis, plenament verificats i confirmats per experiència de la Revolució d’Octubre, es fundà la Internacional Comunista. Aquesta breu ressenya teòrica ajudarà el lector a determinar amb justesa la posició històrica de l’últim congrés comunista, el qual, en allò tocant tots els problemes claus de la nostra època, ha liquidat les ensenyances de Lenin, realitzant un brusc viratge de cent vuitanta graus vers l’oportunisme i el patriotisme.\nEn el marc de la seua doctrina sobre l’imperialisme, Lenin considerava que la busca de l’anomenada part culpable en un conflicte entre estats imperialistes era absurda. La diplomàcia de cada país atribueix la responsabilitat de la guerra a l’altre bàndol, i els socialdemòcrates de cada país recolzen dòcilment als diplomàtics. Tothom sap que ni tan sols el detectiu més experimentat atrapa sempre el criminal. ¿I què succeeix si els polvorins d’Europa s’incendien en forma simultània i des de diversos angles? El criteri legal de “culpabilitat” no ens porta enlloc. El vertader culpable de les guerres és l’imperialisme, és a dir, la incompatibilitat dels interessos mundials que ell mateix engendra. La pau de Versalles és un anella en els preparatius per a la propera guerra, igual que el programa de Hitler, la victòria del qual fou facilitada per aqueix mateix tractat de Versalles.\nMentre, els que redactaren els discursos del Setè Congrés i els que hi participaren en les discussions subsegüents, en total violació de les cartes de fundació de la Internacional Comunista, repeteixen en forma unànime que el perill de guerra emana del feixisme alemany. La conclusió que han extret de tot açò és que es necessita la sòlida unitat de totes les forces “democràtiques” i “progressistes”, de tots els “amics de la pau” (aqueixa expressió existeix) per a la defensa de la Unió Soviètica per una banda i de la democràcia occidental per l’altra. Aquesta concepció superficial, per no dir banal, de les relacions mundials es remunta directament a la doctrina oficial de l’Entente de 1914-18, amb l’única diferència que on abans hom deia militarisme prussià ara es diu feixisme.\nEn veritat, la causa per la qual Alemanya ha transformat la seua actitud de tímida adulació per la d’una cerca agressiva de “igualtat”, no resideix en les cordes vocals de Hitler, que no posseeixen cap poder místic, sinó en la reanimació de les poderoses forces productives del país després de les commocions de la guerra i el període de postguerra. Allò que Anglaterra i França defenen enfront d’Alemanya no són els principis democràtics, sinó l’equilibri artificial de poder establert com a resultat de la guerra. Itàlia participà en el camp victoriós dels “defensors de la democràcia”, la qual cosa no li impedí caure en el feixisme abans que ningú. I tornant al moment actual, és precisament Itàlia, aliada de la democràcia francesa (i indirectament de la Unió Soviètica) qui s’apresta a iniciar el sagnant conflicte per mitjà de la seua rapaç invasió d’Etiòpia. A la llum d’aquests fets senzills i incontrovertibles, l’intent de presentar els antagonismes imperialistes d’Europa com un xoc entre els principis de la democràcia i del feixisme és absolutament ridícul. Ha d’agregar-s’hi que en cas de guerra les tendències feixistes a França, Txecoslovàquia, Romania, etcètera es desenvoluparan en forma incontenible, però que la victòria total del feixisme a Europa no mitigaria en un àpex els antagonismes que l’esgarren.\nÉs veritat que, en els discursos dels delegats al congrés, els arguments en defensa de les democràcies d’Europa central i d’occident enfront dels atacs del nacionalsocialisme hi ocuparen un lloc secundari respecte a l’argument de la defensa de la Unió Soviètica. No obstant, aquesta jerarquització dels arguments pot regirar-se amb facilitat, i ho serà inexorablement. El deure de defensar la “democràcia” i la “independència nacional” enfront del nacionalsocialisme mantindrà evidentment tota la seua força, prescindint de la participació o no de la Unió Soviètica en la guerra. D’altra banda, la consigna de la defensa de la terra dels soviets fou inscrita en la bandera de la Tercera Internacional el dia del seu naixement. El Setè Congrés roman formalment fidel a aquesta tradició. Però, quina diferència de perspectives i de mètodes!\nEn vida de Lenin, i en els primers anys després de la seua mort, els principals adversaris en l’arena mundial eren el social-patriotisme i el seu germà de llet, el pacifisme democràtic. S’acceptava com a veritat incommovible que aquests eren els factors que adormien les ments dels treballadors, deixant-li les mans lliures a l’imperialisme: Cert és que en èpoques anteriors la diplomàcia soviètica mai s’abstingué d’explotar les contradiccions de l’imperialisme (encara que mai les presentà com a contradiccions entre la “reacció” i la “democràcia”); però la direcció, en l’època de Lenin, considerava que la principal garantia per a l’existència i desenvolupament de la Unió Soviètica radicava en el desenvolupament de la revolució europea i mundial. Era precisament per això que en aqueixa època ni tan sols es parlava de concertar aliances prolongades entre els soviets i algun dels sectors imperialistes en pugna, i a ningú se li hagués passat pel cap que en aquells països capitalistes amb els quals la Unió Soviètica havia establert relacions temporànies, el proletariat hagués de substituir la lluita revolucionària contra la burgesia per la col·laboració reformista i pacifista amb els partits burgesos d’“esquerra” i amb tots els “amics de la pau” en general. De manera que en allò tocant la guerra, al pacifisme i a la “guerra civil” s’ha produït un gir de quasi cent vuitanta graus.\nPer descomptat que cap dels delegats al Setè Congrés repudià de forma directa la revolució proletària, ni la dictadura del proletariat ni cap d’aqueixes coses terribles. Tot al contrari: els oradors oficials juraren que en el fons del seu cor res havia canviat i que els canvis de tàctica s’apliquen tan sols a una etapa històrica determinada, en què correspon defensar tant la Unió Soviètica com els retalls de la democràcia occidental enfront de Hitler. No obstant, no és aconsellable donar crèdit a aquests juraments solemnes. Si els mètodes de la lluita de classes revolucionària resulten inútils en circumstàncies històriques difícils, això significa que la seua fallida és total, sobretot tenint en compte que l’època que s’apropa es caracteritzarà per les dificultats creixents. Com es mofava Lenin dels social-patriotes quan juraven que arxivaven les seues obligacions internacionals tan sols “mentre durés la guerra”!\nL’eix de totes les discussions en el congrés foren la darrera experiència a França, sota la forma de l’anomenat “Front Popular”, que era un bloc de tres partits: Comunista, Socialista i Radical. La col·laboració directa i indirecta amb els radicals (l’anomenat càrtel) sempre ha estat una part constitutiva de la política del partit Socialista. Però en contraposició als socialdemòcrates alemanys, la secció francesa de la Segona Internacional, lligada per les tradicions revolucionàries del seu proletariat, mai pogué resoldre’s a col·laborar amb l’esquerra burgesa fins al punt de formar amb ella un govern de coalició. El càrtel, limitant-se a concertar acords electorals i blocs parlamentaris, proclamà que la seua tasca consistia en “defensar la democràcia” de la reacció interna i els perills externs. Podria dir-se que el Partit Comunista Francés es construí en la lluita contra el càrtel. Davant de la necessitat de defensar-se dels colps de l’esquerra, els socialistes justificaven la seua política en base a la necessitat de la unió amb les classes mitjanes, a la qual cosa els comunistes responien que, si bé la base de suport principal dels radicals era la petita burgesia, en totes les qüestions importants sacrificaven aquests interessos en l’altar de l’aristocràcia bancària. L’aliança amb el partit de la pau de Versalles (deien) preparava el terreny per a una nova guerra i una nova traïció per part dels socialistes.\nL’enderrocament del gabinet de Daladier per una insurrecció de les bandes armades de la reacció (6 de febrer de 1934) provocà una sèrie de canvis radicals en la distribució de les forces polítiques. Pressinat per l’agitació que regnava entre les masses, el Partit Socialista s’allunyà precipitadament dels desprestigiats radicals; inclusivament expulsà dels seus rengles el bloc de parlamentaris de dreta, els anomenats neosocialistes, per als quals la col·laboració amb l’esquerra burgesa era l’element essencial de la política socialista. D’altra banda, la imminència del perill feixista a França i l’augment de l’armamentisme alemany provocaren un procés oposat, i vertiginós, en la Comintern. Els mateixos dirigents que fins al 6 de febrer titllaven el radical d’esquerra Daladier de feixista i el dirigent socialista Léon Blum de socialfeixista, davant de l’assalt del feixisme autèntic perderen tota confiança en si mateixos i en la seua bandera i (sota les instruccions directes de Moscou, clar està) resolgueren buscar la salvació en una aliança amb els partits democràtics, no sols amb els socialistes sinó també amb els radicals.\nLes conversacions, que prosseguiren durant diversos mesos, tingueren un caràcter purament teatral, amb un important, encara que involuntari element, de comicitat. Els socialistes recelaven de les ardents declaracions d’amistat comunista; els “socialfeixistes” d’ahir temien una trampa. I quan per fi veieren la magnitud del terror dels seus recents enverinats adversaris i acceptaren un front únic, s’obrí el segon capítol: la lluita per l’aliança amb els radicals. Els socialistes defugien obstinadament el bloc amb el partit dels arxiconservadors Herriot i Daladier: la seua llarga experiència els demostrava que resultava políticament estèril; però finalment la pressió constant dels comunistes, els tardans neòfits del càrtel, aconseguiren la seua comesa. Els radicals, als que els seus aliats d’esquerra ni tan sols exigien una ruptura amb la reacció extrema representada en el gabinet de coalició de Laval, acceptaren el càrtel tripartit de mal grat, com a mitjà polític per a enfortir la seua feble posició en el parlament i assegurar per a França l’ajuda de l’Exèrcit Roig en cas d’última necessitat. A penes es creà el Front Popular, els neosocialistes ocuparen el lloc que naturalment els corresponia en el mateix, al costat del partit de Briand. Així es demostrà que la seua anterior expulsió es degué a un simple malentès.\nEn presentar l’experiència francesa com el model d’aplicació més efectiva de la nova política realista, ni l’orador Dimitrov, ni els delegats francesos es molestaren en analitzar la vertadera naturalesa social i econòmica d’aqueix agrupament temporal de forces que porta el nom altisonant de “Front Popular”. Al contrari, tots els oradors es negaren obstinadament a analitzar el programa i les perspectives del nou càrtel. No és sorprenent: la crisi del parlamentarisme francès és per damunt de tot la crisi del radicalisme francès. Les masses petitburgeses estan perdent la seua confiança en els herois de fraseologia jacobina, que en realitat sempre resulten ser un dels instruments del capital financer. El feixisme explota la desil·lusió política de la petita burgesia de la ciutat i el camp amb el Partit Radical. Darrere de les bambolines el capital financer brinda el seu suport generós a les bandes feixistes, preparant-se així una nova base de suport. El règim imperant posseeix un caràcter transitori. L’inestable govern nacional de Laval necessita inclús el suport dels radicals.\nEl caràcter hipòcritament i absolutament putrefacte d’aquest partit es revela amb mortal claredat en què, d’una banda, els seus dirigents més representatius integren el govern nacional, que ha promulgat mesures draconianes d’austeritat i, per l’altra banda, integra el Front Popular que està menant una sorollosa campanya contra el govern i els seus decrets. Els socialistes i comunistes declaren que les mesures econòmiques de Laval constitueixen un excel·lent regal polític per al feixisme; al mateix temps, eviten amb força cura tota menció sobre la responsabilitat dels radicals en la política del govern. Els fonaments del Front Popular són l’ambigüitat, el silenci, el frau. No és gens estrany que la lluita contra el feixisme revista un caràcter purament decoratiu. El desprestigi dels radicals entre les masses populars s’ha estès automàticament als seus aliats. El “Front Popular”, sorollós però paralitzat per les seues contradiccions internes, es rasca impotent el cap. Al mateix temps, els feixistes amplien la seua base política i perfeccionen la seua organització militar. D’açò ningú diu una sola paraula en el congrés, on regna el monolitisme obligatori manat per endavant.\nEl Setè Congrés fou convocat essencialment per a atorgar força de llei i estendre a tots els països, sense excepció, el viratge de cent vuitanta graus del Partit Comunista Francès. Dit siga de pas, la gran paradoxa d’aquest congrés és que mentre estableix la necessitat de “caracteritzar en forma estrictament realista les peculiaritats nacionals de cada país”, estableix expeditivament que el “Front Popular” és el model per a totes les seccions. Atès que la seua valenta conducta en el famós judici per l’incendi del Reichstag li valgué a Dimitrov certa autoritat moral (Dimitrov mai tingué ni té un altre dret a reclamar autoritat política) fou a ell a qui s’assignà la delicada missió d’anunciar, en un discurs parlotejador però vacu, que la Comintern, en lluita contra el feixisme, s’havia embarcat en la senda de la coalició democràtica i del patriotisme. A diferència dels socialistes, els que, com és sabut, mai es decidiren a concertar una coalició governamental amb els radicals, el Setè Congrés portà el viratge fins a les seues últimes conseqüències i plantejà directament el problema del nou curs com la construcció d’un govern de Front Popular.\nSi Marcel Cachin, Thorez i altres dirigents del Partit Comunista Francès no aconsegueixen conformar, en un futur immediat, un govern comú amb el “radical-feixista” Daladier i el “socialfeixista” Blum, la causa d’això ha de buscar-se en les trampes del procés històric i no en la mala voluntat dels líders comunistes. Però si, malgrat tots els factors objectius (crisis, dificultats econòmiques, esclats revolucionaris a Toló, Brest, Le Havre, etcètera), el govern de coalició del bloc d’esquerra assumeix el poder, no cal ser profeta per a vaticinar que no serà sinó un breu episodi i que al caure arrossegarà amb si el “Front Popular”. Serem molt afortunats si els retalls de la democràcia francesa no queden sepultats sota les seues ruïnes.\nLa primera gran guerra imperialista esclatà en moments en què el capitalisme semblava estar en la cúspide del seu poder i el parlamentarisme semblava un règim etern. El reformisme i el patriotisme de la Segona Internacional es recolzaven en aquests fonaments. Guerra? Però aquesta és l’última guerra... Des d’aleshores, totes les il·lusions, tant les primàries com les derivades, s’han dissipat com el fum. El caràcter implacable de la nostra època, que ha despullat totes les contradiccions fins a l’arrel, li atorga característiques summament ominoses (podríem dir summament mesquines) a la capitulació de la Comintern davant d’aquelles idees i ídols a què declarà guerra santa en el moment de néixer.\nEn l’actualitat, l’única cosa que distingeix els comunistes dels socialdemòcrates és la fraseologia tradicional, i aquesta no resulta difícil d’oblidar. En aquest precís instant els dirigents comunistes comencen a emprar, i amb prou èxit, un llenguatge de saló amb els seus aliats de la dreta; la vella reserva d’imprecacions va dirigida únicament contra els adversaris d’esquerra. No seria d’estranyar que hom proclame el front únic com a primer pas vers la plena fusió organitzativa dels partits de les Internacionals Segona i Tercera.\nEls obstacles en el camí d’aqueixa fusió no radiquen tant en les idees com en els aparells. En Anglaterra, Bèlgica, Holanda i els països escandinaus, les seccions de la Comintern són massa insignificants com per a interessar als partits reformistes en experiències de front únic o en temptatives de fusió. Però allí on la distribució de forces és mes parella, sobretot a França, ambdós bàndols comencen a plantejar la qüestió de la fusió com un problema pràctic. Es resoldrà en un futur immediat? Des de la concertació del pacte francosoviètic, les diferències programàtiques i tàctiques s’han reduït al mínim; els socialdemòcrates prometen defensar la Unió Soviètica, a canvi de tot això els comunistes prometen defensar la República Francesa. Respecte a la guerra i a la defensa nacional (el problema fonamental de la nostra època) les bases per a la unitat ja estan assentades. Però queda el problema de les tradicions de dos aparells burocràtics tancats i dels interessos materials de bon nombre de persones vinculades a aqueixos aparells. El futur revelarà si la pressió conjunta del feixisme i de la diplomàcia moscovita serà prou forta com per a superar aquest escull secundari però prou important en el camí de la unitat. Siga com siga, el Setè Congrés ha proclamat obertament i contundent que és necessari buscar la unitat amb la mateixa socialdemocràcia, a la que Stalin fins fa pocs anys titllava de bessó del feixisme.\nSi prenem el desenvolupament ideològic i polític de la Comintern, fent a una banda el problema del seu futur com a organització (el cos segueix descomponent-se molt de temps després d’haver estat abandonat per la seua ànima viva) podem dir que la història de la Tercera Internacional troba la seua conclusió última en el Setè Congrés. Fa vint-i-un anys Lenin llençà la consigna de ruptura amb el reformisme i el patriotisme. A partir de llavors, tots els anomenats dirigents centristes, oportunistes i intermedis, han llençat contra Lenin l’acusació de sectarisme, més que cap altra. Hom pot coincidir o discrepar amb Lenin, però no pot negar que la Internacional Comunista es fundà precisament sobre la base de la impossibilitat de conciliar les dues tendències fonamentals del moviment obrer. El Setè Congrés ha arribat a la conclusió que el sectarisme fou l’origen de totes les derrotes posteriors del proletariat. Així veiem que Stalin corregeix el gran “error” històric de Lenin, i en forma radical: Lenin creà la Internacional Comunista; Stalin l’està liquidant.\nNo obstant, ja es pot dir que la unificació de les dues Internacionals, per completa que siga, de cap manera garantirà la unitat de la classe obrera. Els principis del social-patriotisme exclouen a priori la possibilitat de mantenir la unitat internacional, sobretot en una època en què s’apropen xocs militars. Però ni tan sols hi haurà unitat dins de les fronteres nacionals. En iniciar-se la nova etapa històrica es produirà, inexorablement, una nova escissió irreconciliable en les organitzacions obreres, un reagrupament dels seus elements entorn de dos eixos: l’oportunista i el revolucionari. En la majoria dels països ja s’ha aixecat la bandera de la Quarta Internacional. De moment es tracta, per descomptat, de petits grups d’avantguarda. Però qualsevol que conega la història del moviment obrer comprendrà la importància simptomàtica d’aquest fet. No obstant, aquest aspecte de la qüestió transcendeix els límits d’aquest article, l’objectiu del qual és brindar una avaluació general del Setè Congrés. Repetim: passarà a la història com el congrés de liquidació.\n1“El Congrés de liquidació de la Tercera Internacional.”, Biulleten Opozitsi, nº 46, desembre de 1935.


Gestió Cultural Universitat de Girona: La Casa Masó: La qualitat abans que la quantitat\nJordi Falgàs és historiador de l’art i el director de la Fundació Rafael Masó de Girona. Fa vint-i-cinc anys que treballa al món de la gestió i considera que no és incompatible la feina d’historiador amb la de gestor cultural. Creu que el coneixement previ del món artístic l'ajuda a desenvolupar millor la gestió dels museus i les fundacions.\nLa seva trajectòria dins del món de les tasques de direcció i gestió de museus va començar amb un voluntariat l’any 1992 quan estava fent un màster d’Història de l’Art a Estats Units. Mentre estudiava, els dissabtes feia de voluntari vigilant les sales del museu d’art de Detroit. A partir d’aquesta experiència, es va adonar que aquest món li interessava i va adquirir els primers coneixements sobre la gestió dels museus. Després va tornar a les terres catalanes i va treballar uns quants anys a la Fundació Gala-Dalí, fins que va decidir fer el doctorat. Va tornar a Cleveland (EUA) perquè el van trucar per treballar en un museu i s'hi va quedar durant cinc anys. Finalment, va decidir tornar a Catalunya i s’ha dedicat, fins avui, al projecte de la Casa Masó.\nJordi Falgàs va assistir a la Universitat de Girona per explicar la seva trajectòria en la gestió cultural i la gestió del seu projecte a la Casa Masó. Els estudiants del Grau de Comunicació Cultural van tenir el privilegi d’escoltar les vivències de Falgàs i la seva organització personal a l'hora de portar la gestió de la Casa Masó.\nLa Casa Masó, com tot bon gironí sap, és un símbol de l’època del Noucentisme de Girona i de les generacions passades que van viure a la ciutat. Dins d'aquelles quatre parets es respira una època que ja forma part de la història del municipi. A partir del 2006, la casa passa a ser propietat de l'Ajuntament de Girona i la gestiona la Fundació Rafael Masó. Falgàs ens explica que la donació la va fer Narcís-Jordi Aragó i Masó, el nebot de l’arquitecte, que no tenia fills, ja tenia una certa edat i s’adonava que la casa quedaria abandonada després que ell deixés aquest món. Amb la seva esposa, la pintora Mercè Huerta, van decidir que la casa havia de formar part del patrimoni de la ciutat i d'una manera molt generosa la van donar a l'Ajuntament de Girona. A canvi, la ciutat es va comprometre a conservar-la i obrir-la al públic com la seu de la Fundació.\nActualment, la Casa Masó s'ha convertit en una casa-museu de referència a Girona, un espai obert per visitar i entendre la història d'aquella època i la vida de qui hi habitava, en aquest cas, Rafael Masó, arquitecte i poeta, un personatge referent de la nostra cultura. Falgàs també ens explica que es va considerar que, donat que Rafael Masó havia sigut un dels grans arquitectes de Catalunya, en el patronat de la Fundació havia d’estar representat el Col·legi d’arquitectes de Catalunya. Aquest col·legi és qui guarda tot l’arxiu de plànols, dibuixos, projectes, correspondències, biblioteca, etc., que la viuda de Rafael Masó va donar. Pel mandat dels estatuts, la Fundació té com a objectiu donar a conèixer l'obra, la vida i l’ètica de l'arquitecte. 'A més de donar-ho a conèixer, també estàn obligats a posar tot això a disposició dels estudiants i professors per realitzar qualsevol tipus de recerca', ens diu Falgàs.\nL’edifici està integrat dins del mateix entorn urbà, està format per planta baixa, tres pisos i terrat. La part posterior (que dóna al riu Onyar i consta de galeries de vidre i ceràmica) juntament amb tota la part interior és d’estil modernista.\nSegons Jordi Falgàs, les cases-museu normalment només es dediquen a obrir la porta i esperar que algú les visiti: 'Aquesta tècnica al principi funciona, ja que la casa-museu és una novetat, però més endavant els visitants acaben minvant'. El repte que es proposa Falgàs és que la gent que visiti la casa hi torni.\nAl principi, la Casa Masó va rebre un gran nombre de visitants (el 80% eren de Girona i rodalies) però amb el pas del temps els visitants van deixar d’anar-hi. 'Això ens va obligar a posar en marxa un programa d’activitats més potent adreçat al públic de Girona', ens diu. Al final ho han resolt amb l’organització de diferents exposicions temporals. La meitat són dirigides per especialistes de fora de l’organització de la casa, i això segons el conferenciant “els obliga a no mirar-se el melic”, i per tant, a ser més innovadors. L’estratègia de Falgàs és visitar altres museus de la zona on hi hagi obres de Rafael Masó i fer exposicions a la seu de la fundació. Al mateix temps, també hi col·labora amb ajuda externa. Jordi Falgàs sap que és una feina molt difícil però gratificant a la vegada: gràcies a aquestes exposicions de llarga i curta durada, cicles puntuals i altres activitats es va redreçar la caiguda de visitants a la Casa Masó.\nLa fundació es regeix per uns estatuts que marquen tots els deures i les funcions que han de dur a terme les persones que hi participen. En aquests s’hi assenyala la feina del dia a dia i també el pla estratègic de llarga durada que acostuma a ser de cinc anys. Aquest pla es lliga amb un consell de direcció, que és on es decideixen quin tipus d’activitats i exposicions es faran.\nLa casa Masó està finançada per l’Ajuntament de Girona, que té el control de tot el que es duu a terme dins l'edifici. 'Cada any es fa un pressupost de les despeses previstes; ha de ser molt flexible perquè mai se sap què pot passar'. Aquesta subvenció s’acosta al 80% de les despeses de la fundació. El 20% restant del pressupost prové de patrocinis, inversors, empreses i altres persones i entitats. 'Demanar-los col·laboració econòmica no és fàcil, a vegades s’ha de tenir en compte què es pot oferir a canvi o què és el que els pot interessar. També és important tenir en compte amb qui t’associes: quins valors i quina imatge crees a través dels teus patrocinadors.'.\nTot i el paper fonamental de l'Ajuntament, Falgàs ens confessa que perquè un edifici o una fundació sigui del patrimoni urbà les opinions més decisives sempre acaben sent de la ciutadania. Al final, la ciutadania és qui paga els impostos corresponents i la que s'acaba sentint part del patrimoni representatiu de la ciutat.\nFinalment, ens parla de la importància de definir quins són els objectius que persegueix el projecte que duem a terme. Una de les seves apostes ha estat prescindir de l'audio-guia i apostar per les visites guiades que s'adapten a cada individu o grup i els ofereixen allò que demanen. D'aquesta manera s'incentiva la llibertat d'opinió i de moviments de cada visitant. Falgàs considera que realitzar visites guiades de qualitat satisfà més les expectatives dels visitants. Totes les seves estratègies de creixement giren al voltant d’aquesta filosofia: “més qualitat tot i que amb risc de menys quantitat”.\n(Fotografía de Jordi Falgàs extreta de El Punt Avui)\nDe Olga Melkinova, Helena Magriñà, Clàudia Benach, Ignasi Borrat i Helena Fernàndez Goy.\nPublicat per Càtedra de Patrimoni Literari Anglada Fages a 8:24\nEtiquetes de comentaris: casa masó, gestió cultural, Girona, historiador de l'art, jordi falgàs, museu, noucentisme gironí, Rafael Masó


Efebé al diari ARA: "Hem incrementat un 34% les vendes del 2021" | Grup Efebé\nEfebé al diari ARA: “Hem incrementat un 34% les vendes del 2021”\nAvui 19 de maig s’ha publicat un article sobre Grup Efebé al diari ARA. L’Anna Fornt, directora de Grup Efebé, explica quina és la situació actual de l’empresa, com vam viure els mesos de la pandèmia Covid-19 i com hem seguit treballant tot l’equip durant aquest dos últims anys.\n“Grup Efebé vam tancar el 2021 amb un increment del 34% de les vendes respecte l’any anterior, fins als 2,2 milions d’euros. Vam superar també en un 23% la facturació del 2019, l’últim any abans de la pandèmia.” Aquest és un dels titulars que comenta l’article, respecte la nostra activitat entre els anys 2019 i 2021.\nLa nostra directora també va mencionar que “en els últims dos anys, Efebé ha obtingut aproximadament un 20% de les vendes en projectes fora d’Espanya.” De fet, Turquia o Alemanya són dos exemples de països on hem treballat projectes de disseny i adequació dels espais aquests dos últims anys amb l’equip.\nA més, Fornt també fa esment de l’actualitat al sector, quines dificultats sorgeixen tenint en compte la situació que ens rodeja. “Ens hem d’anticipar moltíssim i fer un treball pedagògic amb els clients”.\nEfebé al diari ARA: descobreix l’article complet!\nPots recuperar l’article complet d’Efebé a l’ARA en aquest enllaç.\n04/05/2022 Altres Sectors\nEntrevistem a l’arquitecta Marta del Río. Té quaranta-un anys i és mare de dues nenes. Treballa a l’empresa Grup Efebé. […]\n28/04/2022 Altres Sectors\nAvui hem rebut la visita del Consell de Relacions Laborals de Catalunya per presentar-los les accions que duem a terme […]


Cerca hotels a prop de El Corte Inglés\nPopular ara mateix a Barcelona Més venut Bcn Sport Hostels Perill 26 1 llit en un dormitori de 10 (Mixt) reservada fa 1 minut, 21 segons\nMedinaceli Hotel Duc de Medinaceli, 8 Habitació Doble reservada fa 9 minuts, 24 segons\nActual Hotel c/ Rossello 238 Estàndard amb vista reservada fa 18 minuts, 30 segons\nMicrotel Bauhaus Gran Via Gran Via de les corts catalanes 686 Habitació privada Doble amb TV i Bany Compartit reservada fa 29 minuts, 48 segons\nTravelodge Barcelona Poblenou Hotel Calle Llacuna, 24-34 Habitació de 2 llits reservada fa 36 minuts, 15 segons\nEl Corte Inglés és només un dels molts llocs per descobrir de Barcelona Habitacions d'hotel oferides a les tarifes més baixes a Agoda.com moltes d'elles a prop de Botigues. Disponibilitat d'una àmplia selecció d'hotels a prop de El Corte Inglés, des de l'amigable Hostal Baires al luxós Hotel Mercer Barcelona. El formulari de reserves segures online d'Agoda.com fa fàcil reservar hotels a prop de El Corte Inglés. És fàcil trobar allotjament a la nostra pàgina de ciutat de Barcelona, amb eines de recerca senzilles i ampla informació dels hotels. Amb disponibilitat a unes 22,000 ciutats per tot el món, més viatgers avui estan triant Agoda.com per cercar hotels a prop d'atraccions com El Corte Inglés.\nHotels a prop de El Corte Inglés el més proper\nSituat a l'encantadora àrea de Eixample, Catalonia Square Hotel gaudeix d'una posició excepcional a la els paisatges, els restaurants, compres de Barcelona. El centre de la ciutat és només a 0 km i l'aeroport és només a 17 minuts. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Catalonia Square Hotel, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara sabatilles, televisió de pantalla plana, piscina privada, connexió sense fils a internet (cortesia), aire condicionat per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com centre esportiu, piscina exterior, massatge, solàrium. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Catalonia Square Hotel.\nSituat en el cor de Eixample, Design Apartment Plaza Catalunya és un lloc ideal des d'on descobrir Barcelona. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Design Apartment Plaza Catalunya també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Barcelona. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar, ascensor. L'ambient de Design Apartment Plaza Catalunya es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Design Apartment Plaza Catalunya.\nEls millors hotels prop de El Corte Inglés\nFriendly Rentals Plaza CatalunyaIzara Plaza CatalunyaLetsGo Paseo de GraciaPasseig de Gracia 5-7Passeig De Gràcia Luxury\nPasseig de Gracia PSGPenthouse Ramblas ApartmentsRoom Mate PauVictoria City Center BarcelonaYou Stylish City Centre Apartments


Wikiloc | Ruta Corriols per la Torrassa del Moro i el Santuari del Corredor\nBTT (Rutes BTT a Espanya → Catalunya → Sant Pere de Vilamajor )\nCorriols per la Torrassa del Moro i el Santuari del Corredor\n10.555 228 0\nData de pujada 20 / d’abril / 2014\nVista 1606 vegades, descarregada 73 vegades\na prop de Sant Pere de Vilamajor, Catalunya (España)\nSant Pere de Vilamajor- Sant Antoni- Llinars- Can Collet- Torrassa del Moro- Dragon Kahn- Dosrius- Can Massuet del Far- Santuari del Corredor- Ca N'arenes- La Ballena- Llinars del Vallès- Sant Antoni- Sant Pere\nKM (48) Desnivell (1365) Temps (3:30) KM/h (14) IBP (123) Pulsacions (129)\nCorriols i trialeres (45%) Pista (50%) Asfalt (5%)\nUna ruta espectacular per descobrir els indrets amagats de la serralada de Corredor i els seus infinits corriols. Quina passada de camins, plens de regarots, humitejats en el punt just per agafar-se a la baixada. Tret del corriol de la Ballena la resta són disfrutons i ràpids sobretot el Dragon Kahn, això sí, el trencacames constant no perdona i les cames esdevenen de cartró pedra. No ha faltat les vistes des de la Torre del Moro o a visita al Santuari del Corredor.\nSortim de Sant Pere i amb la rasca inicial recullo a l'Adrià a Sant Antoni i baixem pel Camí Ral tranquilament cap a Llinars. Comencem la pujada per la pista ample de Can Collet (1'5km al 8%) i després d'un petit descans afrontem un tram de pista i corriol fins a la Torrassa del Moro (1'6km al 8'5%). Després de copsar les vistes agafem el Dragon Kahn de baixada increïble llarguíssim (4km) fàcil i que et fa disfrutar de valent.\nDesprés de l'èxtasi, ve el patiment. Quins rampots que ens hem trobat camí de Can Massuet del Far! (1'3km al 13'5%) i després una lleugera pujada reparadora (2'5km al 4%). Seguim pujant en forma de trencacames combinant el corriol del GR-92 i algun trosset de pista amb tres murets: 1km al 8,5% // 1km al 9'5% i 1km al 9'5% per arribar al capdamunt, a 650 metres d'alçada.\nAra tocava el més divertit, baixar. Pista molt entretinguda combinada amb corriol però de seguida topem amb un muret per corriol espectacular (1km al 10%) que ens fa tornar les cames de cartró pedra. Seguim la baixada per corriol divertit fins que afrontem un altre muret (0'5km al 8%) que ens deixa a les portes de la trialera de la ballena. Quin suïcidi de trialera! t'obliga a encertar la traçada amb poc temps de reacció i les arrels es multipliquen. Ben tècnica i ben divertida. Només ens ha quedat remuntar per Sant Joan Sanata i pujar fins a Sant Pere.\nRuta molt variada, amb corriols estrets i pista ampla. Algunes rampes durilles per pujar i al final algun corriol complicat per baixar, però molt recomanable


IB3 | L’exposició ‘L’arquitectura talaiòtica. La prehistòria de Menorca’ viatja a Madrid el proper dijous\nL’exposició ‘L’arquitectura talaiòtica. La prehistòria de Menorca’ viatja...\tPortada > notícies > L’exposició ‘L’arquitectura talaiòtica. La prehistòria de Menorca’ viatja a Madrid el proper dijous notícies\tL’exposició ‘L’arquitectura talaiòtica. La prehistòria de Menorca’ viatja a Madrid el proper dijous comparteix\nL’exposició “L’ Arquitectura talaiòtica. La prehistòria de Menorca” viatja al Museo Arqueológico Regional d’Alcalà d’Henares el proper dijous dia 27 d’octubre. És una mostra itinerant que donarà a conèixer el patrimoni cultural de l’illa, a través de peces originals, fotografies i material audiovisual. Els visitants coneixeran l’evolució de l’arquitectura i la societat de cada època prehistòrica. També s’hi instal·laran maquetes representant els monuments del passat. Al final del recorregut el públic podrà veure imatges dels 32 jaciments que participen a la candidatura de la Menorca talaiòtica de la Unesco i votar. L’exposició es traslladarà també a València, Barcelona i Mallorca.


El jutge retira el tercer grau a Forcadell i Bassa\nBarcelona. Dimarts, 6 d'abril de 2021. 12:09\nActualitzat: Dimarts, 6 d'abril de 2021. 12:44\nEl titular del jutjat de vigilància penitenciària 1 de Catalunya ha anul·lat la semillibertat de l'exconsellera Dolors Bassa i l'expresidenta del Parlament Carme Forcadell a l'acceptar el recurs de la Fiscalia.\nEl jutge estima el recurs del fiscal després d'estudiar els arguments de les parts, encara que inicialment va rebutjar suspendre la seva progressió a tercer grau de forma cautelar.\nLa resolució fa referència de nou al fet que Forcadell i Bassa no han modificat la seva conducta delictiva: "Manca de modificació d'aquells trets de la personalitat directament relacionats amb l'activitat delictiva tal com exigeix l'art. 65.2o de la LOGP, perquè la interna continua considerant que els fets pels quals ha estat condemnada no són constitutius de delicte". I que encara no es pot garantir que s'hagin complert els objectius de "reeducació i resociabilització".\n"Tampoc el reconeixement de fets, o detecció de factors de risc, tot i ser lloables per al bon resultat del tractament, no han de ser l'única finalitat, reflecteix la Sala, ja que el tractament penitenciari, com a conjunt d'activitats cap a la reinserció i reeducació, no és aliè als delictes objecte de la condemna", afegeix la resolució.\nUn altre jutge, amb competències a la presó de Lledoners, ja va anul·lar la segona concessió de la semillibertat d'Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Josep Rull, Jordi Turull i Raül Romeva. Va ser el 9 de març, al·legant que "la progressió acordada en la resolució impugnada s'ha d'entendre com a precipitada", diu la resolució judicial. El jutge va acceptar en el cas dels presos de Lledoners tots els arguments de la Fiscalia en un relat que gira entorn al fet que els presos polítics no reconeixen el delicte. "No entreveu en ells un mínim d'assumpció de responsabilitat penal en el sentit d'haver trencat normes bàsiques de convivència", diu en aquest sentit.\nEl jutjat diu que no pot mantenir el tercer grau amb els mateixos arguments que ho va fer fa uns mesos, ja que el Tribunal Suprem després va revocar aquella decisió i les circumstàncies són molt similars.\nPer tot això, igual que va passar amb els set presos independentistes de Lledoners, l’expresidenta del Parlament i l’exconsellera hauran de tornar aquest dimarts a la presó de Wad-ras de Barcelona i a Puig de les Basses de Figueres, respectivament, i aquest dimecres ja no tornaran a sortir com feien cada dia des que al gener la Generalitat els va concedir la semillibertat.


Apartment Les Résidences St Pierre Fleury França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSaint Pierre la Mer, Fleury, França - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Fleury, Les Résidences Saint Pierre és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Fleury. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de aparcament de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb rentadora, forn microones a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Les Résidences Saint Pierre és una selecció idònia per a la vostra estada a Fleury.\nCal que informeu el Apartment Les Résidences St Pierre de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 300 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.


Coses de l'Octavi: Més sobre les zones blaves\n3 comentaris :: Més sobre les zones blaves\nLa consultora DOYMO va realitzar l'estudi de l'aparcament, proposant l'ubicació de les zones blaves. Tens tota la raó en el fet que l'estudi sigui públic, i espero que en breu ho pugui ser. Aquesta mateixa consultora va ser la que va assessorar en les primeres zones blaves de la ciutat.\n14 de febrer de 2009 a les 14:02\nCrec que tens raó quan dius que el tema s'ha polititzat innecessàriament, però cal afegir que la recollida de firmes està impulsada per un particular, no per un partit polític en concret.\nEl diàleg era necessari abans d'aprovar-se el decret (amb tota l'oposició en contra) i abans que s'instal·lés tot. Val més tard que mai, però les zones blaves al voltant de l'hospital són un disbarat al sentit comú. Cito un fragment d'una entrada que vaig escriure fa poc al respecte: "El principal conflicte d’aquesta ampliació és que inclou els voltants de l’hospital comarcal, que saps quan entres però no quan surts. El que sincerament no entenc és perquè s’envolta aquest servei públic de zona blava perquè -en teoria- hi falta rotació de vehicles, quan hi ha un aparcament soterrat preciós i curiosament buit. Arribats a aquest punt no és d’estranyar que molta gent ensumi afany recaptador en tot aquest tema."\n14 de febrer de 2009 a les 14:18\nNo coneixia l'existència del teu blog, que és realment interessant. Hi he entrant perquè un bon amic m'ha recomanat llegir el teu post sobre zones blaves, hi estic content d'haver-ho fet.\nGracies pel teu escrit ple de seny, és molt alliçonador. Però saps, quan la política es posa al mig de les coses, el seu valor real deixa de tenir sentit, dons el que importa no és realment el que interessa o no als ciutadans, sinó qui mana o qui vol manar i aquí el seny es perd, l'important és a veure qui la te "més grossa" i a això ja hi jugàvem quan ens van sortir els primers pels.\nVerdaderament és una llàstima que les coses, no puguin ser com tu pretens o imagines, les utopies estan molt bé, però l'estupidesa humana fa que no siguin possibles.\nUna vegada més t'agreixo aquesta lliçó de modus per tots plegats, l'únic que et puc dir és que seguiré el teu bloc, per intentar aprendre quelcom, que poder aprendre és un luxe impagable.\nAprofito la ben entesa per posar en el meu blog, un enllaç al teu.\n14 de febrer de 2009 a les 16:34


Premis CMA del 2019: Blake Shelton nominat per primera vegada en quatre anys - Música Country\nPremis CMA del 2019: Blake Shelton nominat per primera vegada en quatre anys\nVa guanyar Blake Shelton tres nominacions als premis CMA, marcant la primera vegada que la cantant country ha estat nominada en quatre anys. Shelton, que és nominat a Video de música de l'any i Single of the Year, ambdós per a 'God Country', també està nominat per a la Col·laboració Musical de l'Any, pel seu 'Bar de busseig'duet amb Garth Brooks.\nLes darreres nominacions de Shelton als premis CMA van arribar el 2015, quan també va ser nominada a Vocalista masculina de l'any i a l'esdeveniment musical de l'any, aquesta última pel seu duet 'Lonely Tonight' amb Ashley Monroe. Shelton ha guanyat un total de nou premis CMA, amb el seu últim triomf el 2014 per al vocalista masculí de l'any. El nadiu d'Oklahoma ha estat nominat al màxim honor de la nit, Animador de l'Any, quatre vegades, guanyant una sola vegada, el 2014.\nShelton va reaccionar davant les notícies dels seus tres cops de cap va elogiar els altres que també van ser nominats.\nHappy Gods Country obté una mica de CMA, però sobretot és feliç perquè algunes de les meves persones preferides siguin nominades a Scott Hendricks, Jenee Fleenor, Sophie Muller i Garth Brooks !!! Estic orgullós de treballar amb cadascun d'ells. Enhorabona! @Música country\n- Blake Shelton (@blakeshelton) 28 d’agost de 2019\n'Happy 'God Country' obté un cert amor per part de la CMA, però sobretot és feliç perquè algunes de les meves persones preferides siguin nominades a Scott Hendricks, Jenee Fleenor, Sophie Muller i Garth Brooks !!!' Va escriure Shelton. Estic orgullós de treballar amb cadascun d'ells. Enhorabona! '\nEl jove de 43 anys també va lloar els escriptors del 'País de Déu', per la seva nominació a Cançó de l'any.\nTambé estic molt contenta de Devin Dawson, Hardy i Jordan Schmidt per la cançó de la candidatura de l'any. Gràcies nois per una cançó increïble.\n'També sóc molt feliç per Devin Dawson, Hardy i Jordan Schmidt per la seva cançó de la candidatura de l'any!' Va afegir Shelton. 'Gràcies nois per una cançó increïble.'\nEls premis CMA de Shelton són només una part de l’envelliment enorme per a Shelton, que admet abans que el 'God God' creia que la seva carrera podria acabar-se.\n'Al meu darrer àlbum, és estrany perquè, fins i tot si digués: 'Hola home, el meu darrer disc sentia que les coses s'estaven caient, això s'està caient una mica aquí', la gent em diria: 'De què estàs parlant? Tenies la cançó número 1, l'àlbum és or, un senzill de platí? '' Shelton admesos a PopCulture.com i altres mitjans de comunicació Texoma Shore. Però sí que ho sentiu. Així que tornava a casa a Oklahoma i Scott [Borchetta] em va enviar el 'País de Déu'.


Indra Future Minds Competition té com a objectiu trobar ments brillants, persones innovadores a les que els apassiona la tecnologia i els nous reptes.\nEstudiants de diferents universitats del món participen per resoldre diversos enigmes basats en projectes reals d'Indra.\nA estudiants de carreres tècniques com enginyeria informàtica, telecomunicacions, industrials ... Que tinguin un bon expedient, i que es trobin cursant el seu últim any.\nTambé valoren la seva capacitat d'iniciativa, de treball en equip, amb un bon domini de l'anglès, i amb bones habilitats socials i de comunicació.\nPremis per als finalistes:\nViatge a la gran final per als equips finalistes incloent:\nBitllets d'anada i tornada en classe turista.\nEstada durant el concurs.\nPremis per als guanyadors:\nCompromís de contractació per part d'Indra al país que triï l'estudiant entre les filials d'Indra que participen en el concurs, un cop l'estudiant hagi finalitzat els seus estudis.\nDespeses inicials de desplaçament: bitllet, assegurança de viatge i de responsabilitat civil, tràmits de gestió de visat.\nAjuda al desplaçament: 600 euros bruts al mes durant un any (S'aplicaran les retencions estipulades per llei).\n2 bitllets d'avió (als 6 i als 12 mesos) el primer any a la seva ciutat d'origen.\nTot i que es troba a faltar informació sobre quan i com realitzar la inscripció


La científica creu que en este cas serà més segur rebaixar restriccions i començar a recuperar una certa normalitat\ndivendres, 2 d’abril 2021 - 15:20h\n- Demana no rebutjar una vacuna esperant-ne una altra\nLa científica del Centre Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) ha demanat als ciutadans espanyols que esperen «vuit setmanes més», assumint i complint amb totes les restriccions que estan vigents per començar a veure la llum al final del túnel. A partir de llavors, «podem plantejar-nos una nova situació».\nL'experta ha parlat en una entrevista per a 'Catalunya Ràdio' i ha explicat que quan arribem al mes de juny, segons totes les previsions de les diferents administracions espanyoles, «han d'estar vacunats tots els de risc, però hem de seguir protegint-nos». Quan això s'haja complert, que passarà a principis de juny si es manté el ritme de vacunació, la situació viurà un gir radical a Espanya perquè els col·lectius més vulnerables de patir un cas greu de Covid-19 estaran protegits.\nAixò no vol dir que estes persones no puguen contagiar o que la resta de la societat estiga fora de perill, però quan els majors de 60 anys estiguen vacunats, hi haurà menys casos greus de la malaltia, el que ajudarà a descongestionar els hospitals i al fet que hi haja menys víctimes mortals.\nLlavors, encara que es rebaixen les restriccions i hi seguesca havent milers de nous positius per coronavirus, els centres mèdics podran atendre correctament els malalts que arriben més greus, que seran menys, i es podrà mantenir l'atenció a la resta de pacients no-Covid, permetent recuperar la normalitat en estos centres.\nA partir de finals de maig, segons calcula Margarita del Val, tots els col·lectius de risc ja estaran vacunats a Espanya, però fins llavors cal «anar molt amb compte», perquè un pas en fals pot augmentar la transmissió del virus i portar la mort a persones que, si es contagiaren d'ací a dos mesos, ni tan sols emmalaltirien.\n«Fins que no estiguen tots els de risc vacunats, hem de tenir tots paciència», ha afegit, i en este sentit ha demanat als espanyols que no rebutgen unes vacunes en concret, en clara al·lusió als problemes que hi ha hagut amb AstraZeneca i els casos de trombes.\nDes que van eixir a la llum estos possibles efectes secundaris, hi ha hagut gent que ha rebutjat esta vacuna, però les autoritats sanitàries del nostre país ja han alertat que si es nega una vacuna, se'ls saltarà a la llista de la vacunació i no se'ls oferirà una vacuna d'una altra farmacèutica.\nPer esta raó, Margarita del Val ha demanat als ciutadans que accepten la vacuna, siga quina siga la que toque, perquè «totes les vacunes que tenim són molt bones pel que fa a eficàcia i pel que fa a seguretat, això és clar».\n«Totes les vacunes baixen el risc. Les persones que podrien morir, amb una vacuna potent aconsegueixen una situació asimptomàtica o de símptomes lleus, i amb una vacuna una mica menys potent, tindran símptomes, però moderats, i en qualsevol cas, serà molt millor que morir, que entrar a l'UCI, o que tindre símptomes greus. Totes són bones per a tots», ha afegit.\nL'experta ha finalitzat la seua intervenció demanant que «ningú espere una altra vacuna i que quan a algú li oferisquen una vacuna, que l'accepte, per favor», i ha demanat evitar el pensament de «m'ha tocat la dolenta, esperaré a veure si m'arriba la bona», perquè és probable que això no arribe a passar mai, com a mínim, fins que s'haja ofert la vacuna a tota la població.\n"L'ampliació del Port de València de nou en 'estand by'" "Ataquen una seu de Podem amb explosius: «És un atemptat»"\ninvestigador pacient Vacunació


Una iniciativa privada crea un guardó pirinenc per premiar el talent tecnològic - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nUna iniciativa privada crea un guardó pirinenc per premiar el talent tecnològic\nL'empresa BDP Software de Puigcerdà ha engegat enguany un premi per incentivar la tecnologia al territori pirinenc. Sota el títol Premi Tecnològic del Pirineu BDP Software, el guardó es basa en els treballs de recerca d'alumnes de 2n de batxillerat que compleixin el requisit de tractar sobre temes relacionats amb la tecnologia.\nEl guanyador d'aquesta primera edició ha estat el treball Vida als jardins verticals, dels alumnes de l'IES Joan Brudieu de la Seu d'Urgell Gerard Freixes, del mateix municipi, i Jordi Llaudó, de Prullans. L'obra se centra en la creació d'un jardí vertical a petita escala i el seu sistema de reg automàtic per mantenir-lo viu, mitjançant el sistema Arduino.\nUna gala per entregar el premi\nEl jurat del premi, que ha estat format per persones qualificades de l'empresa, segons apunten, va decidir el guanyador després d'una acurada deliberació. El premi està dotat econòmicament amb 600 euros, i serà lliurat en un sopar amb els guardonats el dissabte 16 de setembre a Puigcerdà, juntament amb un trofeu commemoratiu. En aquesta gala es preveu, a més de la presència dels guardonats, l'assistència de les autoritats corresponents, la premsa local i del sector i membres de BDP Software, la companyia que ha engegat aquest premi que espera tenir un bon recorregut i incentivar alhora la tecnologia.


Ja tenim la invitació feta i ja tenim el lloc de trobada\nPer bcn-ciutatvella - General - 6/ago/2010\nL’Equip de govern d’Arenys de Munt ofereix al Sr. Joan Carretero (recollint la proposta que va fer el líder de RCat el proppassat dissabte a la nostra vila) la possibilitat d’establir la trobada entre el Sr. Joan Puigcercós, el Sr. Joan Laporta i el mateix Sr. Joan carretero (sense tancar-se, segons paraules seves, a altres formacions nacionalistes/independentistes) aquí a Arenys de Munt, concretament a la Sala de Plens de la Masia de Can Borrell.\nArenys de Munt, que representa l’esperit de la unitat i de la\ntransversalitat social i politica, vol constituir-se en un centre de\ntrobada, LA CIMERA D’ARENYS DE MUNT, per trobar punts d’avinença que ens permetin avançar en el procés cap a la independència el més aviat possible.\nPer tant, ens complau llançar aquest oferiment a Joan Carretero amb el desig que el pugui tenir en compte i la cimera es concreti quan ràpidament millor.\nCarles Móra Tuxans, alcalde d’Arenys de Munt\nPer bcn-ciutatvella - General - 3/ago/2010\nTornar a Arenys de Munt\nPer bcn-ciutatvella - General - 2/ago/2010\nDinar d’amics i després cap a Arenys de Munt. Repeteixen l’acte que va precedir el referèndum el desembre passat. Hi ha massa gent, som massa gent, per a parlar. La sala és plena de gom a gom i la gent demana unitat a cada crit. En l’escenari alguns dels qui podrien protagonitzar aquesta unitat.\nQuan em toca parlar hi insistisc. Insistisc en que parlen els partits independentistes i els ho dic nom a nom. Però també insistisc en que tots respectem les posicions de tots i en que hem de ser constructius si la unitat no arriba.\nI dic que no pot ser que en aquest país reclamem líders i quan algú vol ser-ho ens posem de seguida a criticar-lo, que no pot ser que demanem unitat i l’esgrimim contra algú altre i que no pot ser que reclamem generositat si no estem disposats a ser generosos primer nosaltres.\nVicent Partal – Mails per a Hipàtia – 02/08/2010\nEs demanen els uns als altres generositat, valentia i democràcia. El poble demana Unitat!\nPer bcn-ciutatvella - General - 1/ago/2010\nJoan Carretero, es va comprometre ahir, en tornar de les vacances, a explorar amb ERC i la Solidaritat Catalana de Joan Laporta la possibilitat de formar “una coalició el màxim d’unitària possible” independentista per concórrer a les eleccions. “El meu enemic no és cap independentista, és l’Estat espanyol”, va dir Carretero, que es va mostrar disposat a deixar enrere les diferències amb els republicans en pro d’un objectiu comú. Ho va anunciar a l’acte d’Arenys de Munt, en què s’analitzava el camí recorregut des del 13 de setembre quan es va celebrar la primera consulta sobiranista al municipi, que va obrir la porta a les onades posteriors.\nDe fet la majoria de les intervencions en l’acte van repetir aquesta crida a la unitat. Entre els qui hi van intervenir destacava en aquest sentit la presència d’Uriel Bertran, de Solidaritat Catalana i de Pere Aragonés i Oriol Jonqueras, d’Esquerra Republicana. A banda d’ells també van intervenir una vintena de personalitats del món polític, cultural i econòmic. Per exemple el filòsof Josep Maria Terricabras, l’escriptora Patrícia Gabancho, el regidor de la CUP d’Arenys Josep Manel Ximenis, l’actor Joel Joan, el músic Francesc Ribera ‘Titot’, l’alcalde d’Arenys de Munt, Carles Móra, i el director de VilaWeb, Vicent Partal.\nPer altra banda, a través d’un comunicat Solidaritat Catalana considera que ‘la candidatura unitària s’ha de fer des de la base, de manera que tota persona, en peu d’igualtat amb tothom, tingui el dret de votar i de ser elegida, obertament, públicament, democràticament’. Així, han deixat clar que ‘tots els adherits poden presentar-se, poden votar, seran elegits els que tinguin més vots, per l’ordre marcat pels vots que en rebin’.\nEn aquest sentit, els tres promotors han demanat ‘a totes les organitzacions polítiques que vulguin construir la gran candidatura unitària per la independència aquest compromís de generositat i valentia’ per tal d’escollir els candidats ‘a través d’un sistema democràtic d’elecció directa’. Laporta, López Tena i Bertran consideren que ‘cap dirigent és legítim si no ha estat escollit pel poble’ i que ‘només el poble durà Catalunya a la independència, només el poble ha de triar les persones que vol que encapçalin el procés’.\nEncara som a temps?, encara som a temps!, però no es pot deixar tot per setembre, cal treballar la unitat des d’avui mateix.\nCrida per la Terra també convida a una candidatura unitària\nCrida per la Terra s’ha constituït com a partit per poder sumar l’ecologisme d’esquerres a una candidatura unitària independentista a les eleccions parlamentàries de la tardor. L’impulsen alguns sectors de l’esquerra independentista, i alguns regidors de la CUP, i cerca l’entesa amb grups anticapitalistes i ecologistes, com Revolta Global i Alternativa Verda, que també participa en la Conferència nacional del sobiranisme.\nEls impulsors no opugnen pas la proposta de Solidaritat Catalana per la Independència, però la troben ni unitària ni transversal. Diuen que ja fa temps que participen en algunes iniciatives com Suma Independència o la Conferència Nacional pel Sobiranisme, que consideren el marc unitari de debat. Per això criden Laporta, López Tena i Bertran a sumar-se a la conferència i a presentar-hi la seva proposta.\nCarles Roca, un dels cinc membres del secretariat de Crida per la Terra, en defensa la formació: ‘En un moment històric i decisiu com el que ara vivim, algú ha de donar resposta a les inquietuds nacionals i socials que cap partit no defensa avui al Parlament de Catalunya.’ També explica que treballen per aplegar gent i definir la llista electoral, força avançada però sense concretar.\nSobre la possibilitat de no obtenir representació si no participen en una coalició més àmplia, comenta: ‘Entrarem al parlament per condicions pròpies, sense fer filigranes estranyes, perquè no som un partit de quadres i no hem d’alimentar ningú.’\nEl manifest de Crida per la Terra\nEls impulsors de la candidatura es fixen quatre grans objectius: la ruptura democràtica, la independència nacional, la regeneració democràtica i la transformació social, oimés que ‘la massa crítica de l’independentisme s’ha cansat de discursos ambigus, mancats de continguts o basats en projectes unipersonals’.\nLa nova proposta electoral, sota la consigna ‘Crida a la Unitat Popular, per la terra, el treball i la llibertat‘, té el suport d’entitats i d’individualitats independentistes, ecologistes i anticapitalistes. Entre els adherits hi ha l’historiador Agustí Barrera, mossèn Josep Dalmau i l’ex-dirigent d’Unió de Pagesos, Pep Riera. Aquest últim explica que cada cop hi ha més catalans que volen la independència per millorar les condicions de vida de la gent i que no comparteixen el tacticisme o la manca de programa social d’alguns partits que defensen aquesta opció. Per això, ell dóna suport a un ‘veritable programa d’esquerres amb cara i ulls i no aigualit‘ que aplegui ‘tanta gent com sigui possible‘.\nLa candidatura aplega regidors municipals de la Candidatura d’Unitat Popular (CUP), com Roca mateix, regidor de Cardedeu (Vallès Oriental). La CUP no vol donar suport a la candidatura ni integrar-s’hi, i Roca ho lamenta, si bé van una mica més enllà de l’esquerra independentista.\nActe a la Plaça del Rei de suport a Solidaritat Catalana per la Independència\nPer bcn-ciutatvella - General - 24/jul/2010\nAquest divendres al migdia, a la Plaça de Rei de Barcelona. l’escriptora Isabel-Clara Simó, acompanyada de Laporta, López Tena i Bertran, ha llegit la Crida de Solidaritat Catalana davant algunes persones significades del món cultural, social i polític català que s’han adherit en els primers tres dies a la proposta de presentar una unitària a les properes eleccions al Parlament de Catalunya amb el compromís de pro\nclamar la independència i sotmetre-la a referèndum en la propera legislatura (2010-2014) i constituir el Govern de Catalunya per organitzar el procés cap a la creació de l’Estat Català en el si de la Unió Europea.\nUnes hores abans, la Junta Executiva del Cercle Català de Negocis (CCN) va donar suport a la creació d’una candidatura unitària a les properes eleccions al Parlament de Catalunya, recollida en el manifest de Solidaritat Catalana per la Independència, amb la finalitat única de construir una majoria parlamentària que declari la independència al Parlament de Catalunya en la propera legislatura.\nEl CCN hi dona suport convençut que si els partits parlamentaris actuals en formen part, a la propera legislatura Catalunya esdevindrà un Estat independent dins de la Unió Europea, i evitarà la desaparició de milers d’empreses en els propers 4 anys, amb totes les conseqüències socials que això comportaria.\nFinalment, el CCN aprofita per fer una crida a la societat catalana a entendre aquesta proposta com una gran oportunitat per que la classe política s’uneixi per defensar els interessos reals dels catalans: la gestió dels nostres recursos i la capacitat de decidir el que ens convé econòmica, social i culturalment. Els catalans que tenim clar que ens cal un Estat haurem de ser conseqüents amb el nostre vot en les properes eleccions.\nReagrupament convida Laporta a sumar-s’hi\nPer bcn-ciutatvella - General - 23/jul/2010\nDirecte.cat – 23/07/2010\nSuport internacional a la independència de Catalunya