Un tel als ulls: 01/10/11 - 01/11/11\nCicely, els esperits benignes i una carta als reis\nL'Eponelep em porta a Cicely, que és on anem a parar, tots plegats, de forma recurrent. Cicely no és res més que aquell lloc on habiten els esperits dels vius -i dels morts potser també-, aquell recer on el temps no passa, on podem dedicar-nos a polir el passat, a llimar-ne les arestes, tapar les vergonyes, legitimar els errors i afuar els odis que, amb la distància i el temps, prenen cos i passen a ser més reals que la realitat mateixa.\nMai vaig ser fidel a la sèrie, les meves fidelitats són escasses, però sempre he estat fidel a la seva icona, com fidel he estat als clàssics. Cicely no és gran cosa més que l'Èreb, l'inframón, el lloc on res es modifica, allà on voldríem arribar quan tenim l'ànima lacerada per torts reals o imaginaris. A Cicely tots complim un paper -dramàtic o còmic- i sabem, perfectament, quin és el paper de cadascun dels altres.\nCom en aquests dies, quan, des de ben menuda, em sento més dins de Cicely que mai. Veig la gent que viatja amb flors al cementiri, un ritual que m'ha estat sempre aliè -mai he vist ningú de casa fer-ho, "les flors en vida" deia la padrina Dolors, i així va ser, sense jutjar, però a la nostra. És ben curiós veure com, aquests dies, suren els esperits dels morts al nostre voltant, imagino que com de costum, però en aquest temps, la majoria de les persones els fa evidents, no els neguen.\nDe sempre, cada matí, un cop desperta, destino uns minuts a invocar els meus esperits, vius i morts, aquells que sempre m'acompanyen, que caminen amb mi pels senders al bosc. Ells estan amb mi perquè ells són jo. I és així com alguns vivim el món, movent-nos carregats de boires amigues, esperits benignes que ens ajuden a comprendre allò nou, a evocar allò vell i no ens permeten sentir-nos sols, mai.\nI és gràcies a ells, que van i vénen del meu Cicely particular, no sé pas si de la mà de Caront, o per mitjà d'algun forat de cuc, potser més adequat als temps que corren, o, senzillament, fruit de la meva voluntat i la força en invocar-los, que viatjo en el temps i en l'espai, una vegada i una altra. I rememoro llocs, llums, aromes, sons, veus, cares i carícies, capaces, totes elles, de cauteritzar les ferides diàries. I, també, és gràcies a aquest acte d'invocació dels meus esperits que tot s'equilibra, quan trobo la força per seguir endavant per no quedar-me ancorada en la boira, dins Cicely.\nPerò quan perdi els records, si us plau, mateu-me.\nEtiquetes de comentaris: Cites, Contes i petits relats, Coses que passen, Pensaments\nNo cal ser gaire perspicaç per veure que una de les meves passions és la fotografia, no pas fer-la, que cadascú se sap els límits, sinó mirar-la. Vaig conèixer la fotògrafa novaiorquesa Michele Curel, ja fa força anys, a Barcelona, on resideix la major part de l'any, rere en Sidahmed Omar Ahmed, un nen saharaui que va venir a passar uns mesos a casa, un estiu. La vaig veure un parell de vegades més i prou, però sempre he anat seguint la seva WEB i la seva feina. La polidesa i la senzillesa amb la que ens regala la realitat són l'exemple de la seva obra.\nQue passeu un bon cap de setmana! I pels que feu pont: quina xamba punyeters! :)\nQuan es fa de regidora, en aquest cas de Medi Ambient i de Participació Ciutadana, el primer que te n'adones és que no es para d'aprendre. No és cap tòpic, senzillament, hi ha una pila de procediments en els quals, la majoria de la població no hi pensem mai, perduts com estem en els titulars que ens atabalen a diari, i en pensaments lícitament indignats.\nTambé passa, i no es pot evitar, que ara em moc per la vila d'una altra manera, parant esment en tot allò que afecta les regidories que duc i que pot ser motiu de millora. Com diu el Factor X: "vols fer el favor de parar de mirar contenidors d'escombraries i papereres?". Encara que, a vegades, senzillament, es tracta de fer-se preguntes tristament retòriques com: "Com convencem els veïns que cal llençar la brossa dins els contenidors, perquè sinó ens obliguen a posar una camioneta i personal extra per recollir-ho, encarint el servei d'una manera absurda?". Ja ho veieu, Medi Ambient no són, exactament, les floretes del camp, que també -sabíeu que les abelles s'estan extingint i això pot provocar un problema gravíssim a la nostra supervivència?-, aprendre, aprendre i aprendre, cada dia.\nL'altre dia, però, comentàvem la Tècnica de Medi Ambient (una mediambientalista fantàstica que s'està doctorant), el cap de la Brigada de Jardineria i una servidora, un problema que és relativament nou en el nostre país: les burilles de les cigarretes a les portes dels establiments, si més no en la quantitat que les trobem ara.\nCom a ex-fumadora -ja fa ... uf! disset anys que ho vaig deixar, mare meva com passa el temps!-, tinc molt present el gest de fer una última pipada i llençar enllà la burilla de la cigarreta. Una altra versió és la de llençar-la a terra i, amb el cap cot, aixafar-la, per allò d'evitar que s'encengui res.\nSé que els fumadors se senten terriblement pressionats, però és que em sap greu dir-los-ho: fumar és una addicció; una addicció no és cap exercici de llibertat, i fumar, a més, no és bo per la salut ... sobretot dels que no volen ser fumats, i tampoc és bo per moltes més raons. I si, ja ho sé, la contaminació i bla, bla, bla, però una cosa no treu l'altra, per no parlar de la contaminació que provoca la indústria del tabac, la deforestació, incendis, etc. I ara, el problema que ens preocupa a la mediambientalista, el jardiner i a mi és un altre: les burilles al carrer.\nNo sé si sabeu que els filtres de les cigarretes estan fets d'acetat de cel·lulosa, una fibra sintètica que triga molt a degradar-se, entre 18 mesos i 10 anys, que no és pas poc. El més curiós és que una peça destinada a evitar part de l'enverinament dels nostres pulmons contribueixi, justament, a enverinar-los.\nPerquè ens entenguem, els filtres de les cigarretes sembla que contenen plom, arsènic i cadmi, que, a part dels nostres pulmons, amb el senzill gest de llençar-les a terra i el seu posterior viatge cap a les aigües subterrànies, poden acabar contaminant els aqüifers, ja prou malmesos i fent malbé l'aigua potable que ens queda.\nUna altra qüestió és el fet desagradable de veure, a les portes dels establiments, una pila de burilles. Perquè, desenganyem-nos, establiments que tinguin consciència que cal tenir un cendrer al carrer -pagat per l'Ajuntament impossible, no hi ha pressupost ni per benzina, i quan se'n posa el vandalisme el fa durar dos dies-, no n'hi ha gaires.\nAlgú ha provat, tot escombrant la vorera de casa, de recollir una burilla amb l'escombra i la pala? Feu l'exercici i veureu com n'és de difícil. Aleshores extrapoleu-ho a un escombraire públic i us podeu imaginar la quantitat de minuts extres que suposa mantenir els carrers de llambordes sense aquestes restes. Això i els embornals obturats, per acumulació, en són dos exemples.\nSeria més fàcil si tots els locals públics tinguessin un cendrer al carrer, cendrers a les taules de les terrasses i, sobretot, que els fumadors tinguessin la precaució de dur un cendrer d'aquells de butxaca. De tot cor els el pagaria, però les arques municipals no ho permeten i, d'altra banda, no sé si els ciutadans no fumadors ho comprendrien.\nAh! i, per cert, pels no fumadors: en les empreses on, cada dos per tres, veus com companys i companyes surten al carrer a exercir el seu dret d'empastifar-se els pulmons, us suggereixo que comenceu una bufanda de mitja. Cada cop que el company o la companya, amb l'excusa del tabac, surti al carrer a gaudir cinc minutets de lleure, digueu al vostre cap que teniu la necessitat urgent de fer un parell de passades de la bufanda, i sortiu al solet amb el cabdell i les agulles. O tots o cap, caratsus!\nDedicat a en pere del Saragatona i el seu Cel d'octubre, amb tendresa cap a la seva pacífica resistència.\nNenes palestines de Gaza. De Gente Digital\n“... no es deixava destruir per la destrucció de les seves esperances”. (Bernhard, Thomas. El soterrani. Mallorca, 2009. Edicions del salobre. Col·lecció Els Argonautes, núm. 9)\nLa felicitat és en tot i en no res, com la infelicitat. Formulem la pregunta sobre on és la felicitat sovint, perquè és l'única que ens ha preocupat sempre, tota la vida, incessantment. Però, si som llestos, no la respondrem.\nQui sóc jo? La que escriu o la que escriu a l'altra banda del mirall?\nNo en va, en Francesc Mompó, psicòleg, filòsof i mestre, es veu temptat de capbussar-se en el món de Narcís i en la paradoxa.\nEl format del llibre són vint relats curts, des de la queixa irada de la nostra obra, l'avi que parla amb el televisor, el món inconegut que se'ns presenta sense avisar ... Relats que reflecteixen les preguntes que ens anem fent, ara i adès, i que, sembla, sempre restaran sense resposta.\nPerò qui vol una resposta sabent, com sabem, que l'important sempre ha estat en les preguntes?\nMompó i Valls, Francesc. Fronteres de vidre. València, 2011. Editorial Germania. Amb il·lustracions d'Àgueda Climent.\nEn Felipe és el meu heroi particular. D'aquí\nÉs veritat, no sé jugar als escacs. Bé, sé com es mouen les peces, en això no faré el ridícul, i he assajat, fins i tot, de fer veure que segueixo amb interès una partida. Però, no sé si és la meva hiperactivitat, que m'acompanya de la més tendra infantesa, o que, reconeixem-ho, és un joc avorrit de morir, que no sóc capaç d'enganxar-m'hi.\nTauler de senet, d'aquí\nEn canvi, durant una temporada, i per mitjà d'un joc sobre l'antic Egipte que tenia instal·lat en el meu i486 -prehistòria pura per ambdues bandes-, vaig jugar al senet, el joc de tauler més antic que és coneix. Malgrat tot, no n'he tingut mai cap de físic -que ja m'agradaria tenir-ne un com el de dalt-, finalment, i darrera d'una petició del meu fill gran, a casa ha entrat un backgammon.\nNo us podeu figurar com m'ha enganxat aquest joc, mescla d'atzar i estratègia, i tota la seva aura de viatge en el temps -diuen que hi jugava l'emperador Claudi, qui juntament amb el Felipe de la Mafalda, és un dels meus altres herois-, i, perquè no reconèixer-ho, el fet que sigui un dels jocs més apreciats en els territoris de Sa Graciosa Majestat, ja sabeu la meva flaca per la cosa britànica. Un joc ràpid, emocionant, i al damunt puc jugar-hi amb una copa de ruby o tawny, bé, depèn del dia, tant li fa. Perfecte!\nOlympe de Gouges, pseudònim de Marie Gouze\n"El matrimoni és la tomba de la confiança i de l'amor"\nOlympe de Gouges (1748-1793). Escriptora, dramaturga, política feminista i antiesclavista francesa, autora de la Declaració dels Drets de la Dona i la Ciutadana (1791), que comença així:\n"Homme, es-tu capable d'être juste ? C'est une femme qui t'en fait la question"\n("Home, ets capaç de ser just? Una dona et fa aquesta pregunta.")\nL'Olympe fou guillotinada pels revolucionaris francesos. Evidentment, el pensament crític sempre resulta incòmode, siguis del color que siguis i, més encara, si ets una dona. Si llegiu la Declaració dels Drets ... trobareu interessant el pensament polític d'una dona de fa ... dos-cents vint anys!\nImatge "homenatjada" (ehem) des de la Galeria d'imatges del senyor Galderich i el senyor Leblansky\n... en aquest nostre món hi ha coses molt difícils d'explicar i coses que no és necessari que siguin explicades, que pertanyen a l'àmbit d'allò purament domèstic o d'allò merament individual. I, encara que en aquests temps de pornografia absoluta que vivim, això us pugui semblar estrany, està bé. Fet i fet està més que bé, és saludable fins i tot, no explicar totes les intimitats.


Cactus, Jazzwoman, Polock i Néstor Mir agiten l'Auditori de Castelló - Castellonplaza\nCASTELLÓ. Sonora, el circuit de la música valenciana, organitzat per Cultura de la Generalitat mitjançant l’Institut Valencià de Cultura, conclou aquest cap de setmana la seua estada a l’Auditori i Palau de Congressos de Castelló amb dos concerts dobles, abans de traslladar-se a Alcoi per a continuar el circuit. El divendres 17 de desembre a les 19.30 hores estaran a l’Auditori el grup de pop Polock i el cantautor Néstor Mir, dues propostes finalistes als Premis Carles Santos 2020.\nPolock és un grup valencià que va aconseguir l’èxit amb el seu primer treball anomenat Getting Down from The Trees. La presència a l’MTV Winter, Primavera Sound i la publicació als Estats Units, Suïssa, Espanya, França, Holanda, Anglaterra i el seu particular èxit al Japó han forjat el recorregut d’una banda que va incloure un dels seus majors himnes, ‘Everlasting’, en FIFA 2015.\nD'altra banda, el dissabte 18 de desembre a les 19.30 hores serà el torn de la música urbana, amb els grups Cactus i Jazzwoman. Després del seu disc debut homònim, Cactus, l’abril de 2018, i amb més de 50 concerts a l’esquena, la seua combinació d’electrourbà no ha deixat ningú indiferent i ara ha arribat l’hora del disc confirmació de la banda, Roma (2019), guanyador del Premi Carles Santos al millor disc de música urbana.\nJazzwoman torna a l’atac amb nova música a partir de Malèfica (2020), el seu àlbum debut, i mostra sobre els escenaris tot el seu talent i energia, demostrant que s’ha guanyat a pols el títol de gran promesa de l’escena musical urbana, el ball lliure i sense por entre diferents gèneres i estils.


El pont de les Arenes estarà tallat fins al dia 8 - Diari de Terrassa\nEl tall al pont de la carretera BV-1275, sobre la riera de les Arenes. alberto tallón\nEl tall al pont de la carretera BV-1275, sobre la riera de les Arenes.\nS. P. 02.06.2020 | 21:06\nSegueixen en marxa les obres de l'itinerari de vianants i ciclistes entre Terrassa i Matadepera. Dilluns va començar el tall del pont de la carretera BV-1275, sobre la riera de Les Arenes, per tal de construir el nou carril, que es perllongarà fins el pròxim dia 8. El tall afecta un tram més extens, des de l'inici de la BV-175, a la sortida de la seva rotonda amb la BV-1221, fins a la seva intersecció amb el Passeig de Matadepera. Afecta a tots els vehicles, però no als vianants, que poden seguir circulant.\nLa construcció d'aquest itinerari entre Terrassa i Matadepera, un projecte realitzat i finançat per la Diputació de Barcelona, era una vella reivindicació dels activistes vallesans de la bicicleta, que havien organitzat diverses pedalades reivindicatives. La seva longitud és d'1,06 km, i transcorre paral·lel a les carreteres BV-1221 i BV-1275, amb inici a l'avinguda Lacetània de Terrassa i final a l'entrada del nucli de Matadepera, amb una amplada de cinc metres. Incorpora un espai pels vianants fins a arribar a la trama urbana, enllumenat i separació de seguretat.\nfins a sabadell\nEl projecte es complementa amb un segon tram, entre Matadepera i Sabadell, d'una longitud de 3,050 km, al costat de la carretera BV-1248, amb inici a l'accés a l'ermita de Sant Julià d'Atura i final a l'entrada del nucli de Matadepera. En aquest tram fins a Sabadell, l'amplada de l'itinerari serà de tres metres.


Pam a Pam | CAL TRAJO SCCL\nCAL TRAJO SCCL\nEl bar cooperativa Cal Trajo és un espai de trobada amb activitats culturals de contingut social i polític, obert a tothom. Dins la seu social de l'entitat Can Pistraus, gestionem l'espai gastronòmic amb productes de proximitat a preus populars.\nde dimarts a dissabte a partir de les 18:00h\nÉs una taverna on pots trobar menjars, beures, músiques i cultures. Està gestionada per una cooperativa vinculada als moviments socials i a l'acció cultural local, anomenada Remahlik, SCCL. Hi podeu trobar revistes alternatives, llibres i activitats culturals diverses, des de concerts a tasts de vins de proximitat, xerrades, etc. Moltes d'aquestes activitats socioculturals es desenvolupen a través de l'Associació Cultural Reggus, associació de caràcter informal.\nEco Pizza Bocatto\nIniciativa dedicada a l'elaboració de pizzes artesanes fetes amb productes ecològics, de proximitat, de temporada i amb molt d'amor.\nJoaquín Varón e hijos, SCCL\nVidal i Piqué Associats, SCCL


Pantalla Blava de la Mort (BSOD) L’error pot reduir la vida útil del vostre PC si no es prenen les accions adequades.\nLa pantalla es torna blava i obtindreu algun missatge amb un codi d’error.\nBSOD pot ser causat tant per programari com per maquinari. Si la causa principal és la primera, només heu d’aplicar alguns retocs. En cas contrari, és possible que hagueu de reformatar el sistema.\nAquests són menys freaky.\nS’explica una manera estàndard de resoldre l’error de BSOD a Windows 10 aquí.\nPerò, si la memòria RAM, el disc dur, la CPU, la unitat d’alimentació, la placa base, el pont sud són la causa d’aquests errors de BSOD.\nEn aquesta publicació, veurem errors que puguin matar el vostre PC i com fer les accions necessàries.\n1 INVALID_DATA_ACCESS_TRAP (Codi d’error 0x00000004)\n2 NTFS_FILE_SYSTEM (Codi d’error 0x00000024)\n3 NMI_HARDWARE_FAILURE (codi d’error 0x00000080)\n4 DATA_BUS_ERROR (Codi d’error 0x0000002E)\nINVALID_DATA_ACCESS_TRAP (Codi d’error 0x00000004)\nAquest és un dels diversos errors de BSOD que tenim. Pot aparèixer en els darrers Windows 10 a XP.\nAixò pot passar quan instal·leu nou controlador o maquinari. El INVALID_DATA_ACCESS_TRAP apareix durant la instal·lació del programa. Això pot ser un conflicte entre diverses coses.\nPer exemple, la vostra aplicació s’instal·la; S’està carregant un controlador, Windows s’inicia o s’apaga de forma simultània. Hi ha moltes causes de l’error INVALID_DATA_ACCESS_TRAP.\nAlguns són controladors de dispositius danyats, corrupció al registre de Windows, conflicte de controladors, error 0x4 causat per un disc dur trencat, corrupció RAM, etc..\nEs poden provar els passos següents per solucionar problemes per sortir d’aquest codi d’error INVALID_DATA_ACCESS_TRAP.\nPodeu utilitzar programari com CCleaner i suprimir les entrades del registre per eliminar l’error 0x00000004. Llavors eliminarà aquest error.\nUtilitzeu antivirus destacats com BitDefender, McAfee i anti-malware Programes maliciosos per eliminar qualsevol infecció del vostre equip.\nActualitzeu tots els controladors de PC, inclosos els controladors del sistema com el paquet.Net, etc.\nDesinstal·leu qualsevol nou programari i reinstal·leu-lo i actualitzeu-ne els controladors, si cal.\nComproveu la corrupció del maquinari mitjançant la comanda chkdsk / f o qualsevol altra eina d’interfície.\nTraieu la memòria RAM de la ranura i netegeu les vores daurades amb un drap net i sec i introduïu-la a veure.\nNTFS_FILE_SYSTEM (Codi d’error 0x00000024)\nAquest error BSOD pot provocar que el sistema es pugui bloquejar sobtadament després d’un error d’aturada. Es fa difícil fins i tot anotar el codi d’error. La raó principal és que es tracta d’un problema de codi d’error del valor de verificació d’errors.\nIndica una possible corrupció del sistema de fitxers de disc i molt probablement causada en fallades de sectors del disc dur. Això està relacionat amb el sistema d’arxius NTFS. Per no matar el vostre ordinador, el mecanisme automàtic apaga el vostre ordinador.\nEl problema es presenta al fitxer NTFS.SYS. Aquest és un fitxer de controlador que permet llegir i escriure al PC des del sistema de fitxers NTFS. Fins i tot si teniu sistemes FAT32 o FAT16, podeu generar un error de lectura.\nPodeu utilitzar Windows Defender i Security Essentials per tornar a comprovar el vostre PC per detectar virus / programari maliciós i netejar-los.\nComproveu la corrupció del disc dur mitjançant la comanda CHKDSK / F esmentada anteriorment, responent als missatges del missatge.\nComproveu que hi hagi controladors obsolets mitjançant qualsevol eina del Driver Updater. Aquestes eines comproven tots els controladors del vostre PC i els actualitzen automàticament als més recents.\nExecuteu una eina de desfragmentació de disc disponible a Windows. També podeu provar de reparar ranures individuals del disc dur mitjançant el programari.\nNMI_HARDWARE_FAILURE (codi d’error 0x00000080)\nAquest tipus de codi d’error pot aparèixer mentre es juga un joc i el sistema es bloqueja de forma sobtada.\nPodeu enviar els fitxers de descàrrega a un expert MVP o publicar-los als fòrums de Microsoft.\nEls dos principals motius d’aquest error són:\nError de memòria\nPer tant, primer heu de comprovar si tots els vostres controladors estan actualitzats si utilitzeu la versió més recent de Windows 10. Si no funciona, podeu provar els controladors genèrics que proporciona el mateix Windows 10..\nEn general, els fabricants haurien proporcionat els pilots més recents. Però si es tracta d’un ordinador antic, és possible que tingueu problemes per trobar-lo. A continuació, podeu Google per a l’arxiu del controlador concret i veure si hi encaixa.\nSi no funciona, heu de fer una prova de memòria. Això, com ara comprovar si el disc dur o la RAM funcionen correctament no ho són.\nPodeu utilitzar aquest enllaç gratuït per provar-lo:\nPodeu utilitzar l’opció “Just stress testing”.\nA continuació, utilitzeu la prova “Blend”.\nEl nombre de fils de prova de tortura hauria de ser igual al nombre de nuclis de CPU.\nFeu la prova de 6 a 24 hores o fins que no tingueu errors.\nAleshores, obteniu un registre de quina maquinària està matant el vostre PC.\nDATA_BUS_ERROR (Codi d’error 0x0000002E)\nAquest codi d’error BSOD proporciona una mica més d’informació en forma de 4 paràmetres. Aquests paràmetres signifiquen que\nParàmetre 1: el valor hexadecimal de l’adreça virtual que causa l’error.\nParàmetre 2: el valor de l’adreça física que causa l’error.\nParàmetre 3: la PSR (registre d’estat del processador que indica si la vostra CPU està bé o no)\nParàmetre 4: finalment l’error al registre\nEn casos generals, l’error podria ser degut a –\nProblema de compatibilitat dels dispositius de maquinari i del sistema operatiu.\nLes causes principals podrien ser:\nErrors de caché de memòria tipus L2, L3, etc.\nunitat de flaix, SSD, tipus de targeta USB.\nA més, si es produeix un error al codi del controlador, s’intenta accedir a l’interval de memòria no disponible.\nPrimer, traieu els dispositius de maquinari recent instal·lats i reinicieu-lo. Mireu si això ho elimina. Llavors heu d’evitar el maquinari o reparar-lo.\nAssegureu-vos també que la memòria RAM, etc., s’ajusta correctament als connectors Comproveu els cables fluixos, etc..\nSi es tracta d’un PC nou, instal·leu la versió més recent de BIOS i actualitzacions per al controlador SCSI.\nA més, comproveu que el disc dur estigui defectuós.\nCom he dit abans, hi ha molts codis d’error BSOD que mostren la causa de la pantalla blava. Però hem discutit els que tenen més probabilitats de causar la mort al vostre PC i com resoldre’ls.\nSi trobeu una causa o solució diferent per als errors de BSOD esmentats, comenteu-ho.\nPantalla azul de muerte (BSOD) error puede reducir la vida útil de su PC\nTela azul da morte (BSOD) pode reduzir a vida útil do seu PC se\nSchermo blu della morte (BSOD) l’errore può ridurre la durata del PC se non\nSurma sinine ekraan (BSOD) Viga võib teie arvuti eluiga lühendada, kui õigeid meetmeid ei


Subscriu-te - ACVIC Centre d'Arts Contemporànies\nEn el moment de clicar "Registre" AUTORITZEU el tractament de les vostres dades personals.\nEn nom d´ H.ASSOCIACIÓ PER A LES ARTS CONTEMPORÀNIES tractem la informació que ens faciliteu per qualsevol mitjà (postal, correu electrònic o telèfon) amb l´objectiu de poder-vos comunicar les activitats organitzades per l´entitat H. Associació per a les Arts Contemporànies i/o ACVic Centre d’Arts Contemporànies. Les dades que ens proporcioneu no es cediran a tercers excepte en els cassos en què hi hagi una obligació legal.\nDe la mateixa manera, sol·licitem la seva autorització per oferir-li informació futura de les activitats i/o serveis realitzats per ACVic Centre d’Arts Contemporànies i l´H. Associació per a les Arts Contemporànies.\nPot consultar la Política de Privacitat d'ACVic i H.AAC, clicant a l'enllaç [Política de Privacitat].


Tractaments fitosanitari Parc de Besòs | Sant Adrià en comú\nPregunta al teu ple\nTractaments fitosanitari Parc de Besòs\nPosted on 26/06/2019 26/06/2019 by saec\nEl passat dimarts 25 de juny, vam presentar una instància a l’Ajuntament de Sant Adrià de Besòs per demanar informació sobre el tractament fitosanitari que teòricament es va dur a terme al Parc de Besòs.\nLa instància exposava que ens havien assabentat per les xarxes socials que possiblement el dimarts 25, al Parc de Besòs es portaria a terme un tractament fitosanitari contra la galeruca dels oms, amb Deltametrin 1,5%, un plaguicida que segons la guia “Directo a tus hormonas – Guia de alimentos disruptores” d’Ecologistas en Acción podria tractar-se d’un disruptor endocrí. Al mes d’octubre de 2018 es va aprovar la moció anomenada “Moció de Sant Adrià en Comú, per limitar l’exposició dels disruptors endocrins al món local” i que el punt tercer deia: “Instar al govern municipal a promoure l’ús de productes lliures de disruptors endocrins a través de contractes i compres públiques. L’Ajuntament de Sant Adrià de Besòs es compromet a reduir progressivament l’ús de\nsubstàncies relacionades en la llista de possibles disruptors endocrins de The Endocrine Disruption Exchange (http://www.endocrinedisruption.org/), o en altres de més exhaustives que es puguin fer en un futur, i a incloure clàusules que evitin el seu ús en els plecs de condicions de les contractes i compres públiques.\nFinalment vam sol·licitar que donessin resposta a una sèrie de qüestions:\nSi realment s’ha portat a terme aquest tractament fitosanitari?\nDe quina administració depèn aquesta actuació?\nQuina empresa ha portar a terme l’actuació?\nS’han portat a terme totes mes mesures de prevenció?\nS’ha acotat la zona i s’ha comunicat prèviament a la ciutadania mitjançant panells informatius?\nS’ha establert un període d’aïllament per evitar que les\npersones puguin accedir a la zona un cop finalitzada l’actuació?\nS’han inclòs clàusules que evitin el seu ús en els plecs de condicions de\nles contractes i compres públiques?\n← Primera valoració dels resultats eleccions municipal 2019\nPosicionament sobre cartipàs municipal →\ntot el dia Festa Major\ntot el dia Diada Nacional\n19:00 Politica Municipal\nset. 13 @ 19:00 – 21:00\nTweets por el @SantAdriaEnComu.


La Pobla de Farnals s’adhereix a la Xarxa de Municipis Protegits contra la Violència de Gènere - El Meridiano de L'Horta\nLa Pobla de Farnals s’adhereix a la Xarxa de Municipis Protegits contra la Violència de Gènere\nL’Ajuntament de La Pobla de Farnals s’ha adherit recentment a la Xarxa de Municipis Protegits contra la Violència de Gènere de la Diputació de València. Amb esta adhesió, el Consistori podrà sol·licitar subvencions per a projectes i campanyes de sensibilització i prevenció de la violència masclista que ofereix l’àrea d’Igualtat de la Diputació, el pressupost de les quals ascendeix enguany a 600.000 euros.\nLa sala Filmoteca del Teatre Rialto va acollir l’acte de benvinguda als nous municipis adherits, en un acte presidit per la responsable d’Igualtat, Eli García. També varen estar presents les diputades Amparo Orts, Pilar Molina i Dolors Gimeno, i el diputat Ramiro Rivera. La regidora d’Igualtat, Maria Carme Benlloch, i l’alcalde de La Pobla de Farnals, Enric Palanca, varen recollir la placa que mostra l’adhesió del municipi a la Xarxa.\n“Aconseguir esta placa porta al darrere molta gestió i recursos”, ha declarat la regidora, qui ha afegit que a partir d’ara “el nostre Ajuntament tindrà pressupost addicional per a dedicar a accions contra la violència masclista, formació del personal municipal i campanyes educatives”. A més, Benlloch ha assegurat que La Pobla de Farnals “no es pot quedar aïllada”. “No hi haurà un futur viable per a cap administració pública si no assumeix el compromís de lluitar contra el masclisme i la tremenda xacra social de la violència de gènere”, ha declarat.\nLes ajudes que podran sol·licitar els ajuntaments adherits a la xarxa aniran dirigides a projectes per a previndre i detectar la violència de gènere en l’àmbit local, la coeducació dirigida a centres educatius i altres mesures contemplades en els plans d’igualtat de les corporacions, a més de les campanyes municipals de sensibilització, prevenció i lluita contra la xacra masclista a través de tríptics, cartells o espais en mitjans audiovisuals. També, com a novetats destaquen la prevenció del consum de prostitució i suport a les víctimes de tracta amb finalitats d’explotació sexual, així com la formació especialitzada en violència sexual i prevenció de la mateixa dirigida al personal tècnic, polític i de l’àrea de serveis socials de cada consistori.\nTags: contra la violencia de género La Pobla Farnals municipi protegit


LA VIDA ÉS ROSA: de setembre 2011\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en divendres, de setembre 30, 2011 28 bombonets\n42 Bolso Adequat per un "EVENT"!!!\nLes tendències estan en constant moviment, i un bolso adequat per cada moment és una de les coses més importants per una bona fashionista!!\nÚltimament, està molt de moda portar cartera de mà per tot. A mi m´encanta, i s´aconseguiexen looks molt "chic" o molt "trendy" depenent del moment, però hem de ser conscient a on anem i que farem.\nL´altre dia vaig sortir de festa, molta dona amb cartera de mà gegant, molts looks street style de nit, però super incomodíssim!!\nCoco Chanel l´any 1955 va inventar el bolso amb cadena, el famós 2.55, perquè les dones tinguéssin les mans lliures, i ha estat per mi sempre un gran invent. Aquest és el millor bolso del món per qualsevol event: sopar, festa, cocktail etc... molt versàtil i combina amb tot. Des d´un denim a un vestit de nit.. i el millor és que la cadena és pot posar per dins i quan estem cansades ens el pengem i llestos!!!\nPerò el preu és el preu, i desprès de buscar bons clons em quedo amb els de la PURIFICACIÓN GARCIA. Tinc els colors bàsics i em van super bé! Mida justa, la cadena vesteix i sempre dóna un toc, i la pell és de molt bona qualitat. Realment un molt bon bolso de fons d´armari per sempre!!!\nUs he fet una cerca de carteres de mà, clutch i bolsos en cadena que he vist a les nostres botigues. Suposo que moltes sou fans de les maxi de mà pels vostres events de nit, però el meu sentit estètic no ho acaba de veure clar:\nUs poso un exemple del que vaig veure l´altre dia a les fotos de la VFNO 2011 de Madrid:\nAnàvem de compres oi? tocar, remenar, provar-se roba. Maria León, fan del seu estil o tenia clar, Marta Sanchez crec que no!!!!!\nMaxi Carteres de mà o bolsos amb cadena???\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dimecres, de setembre 28, 2011 42 bombonets\n37 LOLA CASADEMUNT-Tardor Hivern 2011-12!!!\nLola Casademunt presenta MADMOISELLE LOLA, la nova col.lecció per a la temporada Tardor-Hivern 2011-12.\nMadmoiselle Lola és una col.lecció que desprèn un aire de feminitat, estil i bon gust, elements que ja són pilars bàsics en la marca. Ja sabeu que sóc una fan d´aquesta, la seva originilitat, disseny i qualitat en tot fa que sempre siguin per mi una firma de capçalera sobretot en els complements.\nLa col.lecció es dividèix en 5 inspiracions: ANIMAL LOVERS, CITY COLOURS, LE PARISIEN, URBAN JUNGLE i COCKTAIL. Aquestes línies s´ adapten a les tendències que venen i a la vegada defineixen 5 estils de dóna, 5 formes de veure la vida i totes al més pur estil “LOLA”.\nSeguint la constant recerca d´innovació, LOLA CASADEMUNT presenta una segona marca Lolissima!!!\nUfff complements fantàstics i sempre a les últimes tendències!! I per consultar el seu LOOKBOOK LOLA CASADEMUNT HIVERN 2012!!!\nConeixeiu Lola? Quin tipus de complements us agraden més de la firma??\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dilluns, de setembre 26, 2011 37 bombonets\n36 El somni de qualsevol dona....KOOKAI!!!\nNo heu somiat mai en estar una botiga de nit, provar-vos tota la roba que volgueu, tenir un maquillador i perruquer a disposició, "posar" a un photocall, un bon cocktail i guanyar 150€ perquè el teu estilisme és el millor de tots???\nDoncs jo sí, i tot això és possible gràcies a KOOKAI!!!\nDoncs els somnis és poden fer realitat gràcies a KOOKAI aquest dijous 29 de setembre a la botiga que la firma té a Barcelona al Passeig de Gràcia 98, a partir de les 19.00h estarem allà!!!\nJo hi seré!! I vosaltres? i les vostres amigues? Tinc ganes de conèixer a la gent que em seguiex, i fer que els que els que no conegueu Kookai, és convertieixi en una de les vostres firmes de referència!!!\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en divendres, de setembre 23, 2011 36 bombonets\n59 Les meves noves Pretty Ballerinas!!!\nSóc una fan incondicional de les Ballarines. Són ideals sempre: hivern o estiu, de nit o de dia, de casual o més sofisticat, el toc que donen chic i molt femení és increible!!!\nFa temps ja vaig fer el meu post de ballarines sempre, però avui us presento la meva nova adquisició dePretty Ballerinas, que es sumen a la meva modesta col.lecció d´aquesta fantàstica firma. Moltes direu que són cares, però la qualitat i la comoditat a l´hora de portar-les, per mi no té preu. El dissenys d´elles són incribles, sempre seguint les últimes tendències...Estic enamorada de la firma!!\nSi voleu consultar les seves noves novetats de cares hivern Aquí !!!\nXcert coneixeu la firma? Teniu alguna Pretty ballerina??\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dimecres, de setembre 21, 2011 59 bombonets\n39 COMPLEMENTS QUE SEMPRE COMPLEMENTEN!!!\nApunt estem de tancar ja l´estiu, les temperatures comencen a baixar, i pels nostres looks d´entre temps per mi sempre és indispensable portar un mocador, foulard... ideal pels nostres lookworkings, per looks casuals o per ocasions més especials. Un complement que sempre complementa, molt elegant i ens tapa el coll!!!\nUs poso una petita selecció de mocadors i foulards de ZARA i TRF.\nDe print animal, monocolor, calaveres o estrelles...tot és possible en ells!!! Per les que em seguiu ja sabeu que no sóc una fan de ZARA, però a l´hora de buscar complements com aquets de veritat que les botigues Inditex estan molt bé!!! Els seleccionats van de 12€ a 29,90€! I penseu que un mocadors o foulard pot canviar totalment qualsevol outfit!!\nSegons Scott Schuman, famós fotògraf i blogger del "The Sartorialist", diu que ell pot reconèixer l'estil de la persona segons es col.loqui un mocador/foulard. Té raó o no?\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dilluns, de setembre 19, 2011 39 bombonets\n33 PETITS TOCS D´ESTIL-2\nContinuo amb els meus consells d´estil i estètics que a vegades totes cometem!!!\nAvui el tema de portar botes d´hivern a l´estiu. Ho sento, se que moltes de vosaltres sou amants d´elles, jo també, la gent del meu voltant sap la col.lecció de botes que tinc, això si sempre quan fa fred!!!\nPotser a algunes de vosaltres us pot semblar molt trendy, però a mi em sembla un dels errors d´estil més greus pel que fa al tema del calçat a l´estiu. Representa que si portem botes, portem mitjons...amb la calor que fa..ufff!!! a mi em sembla fins i tot poc higènic!!!\nTenim 7 mesos sencers per portar botes, i 5 mesos per lluir les precioses sandàlies i les nostres pedicures amb els colors de pintaungles de moda.\nAlgunes de les nostres it oficials amb botes:\n26 de maig amb botes moteres\n24 d´agost, a ple estiu!!!\n4 de setembre, un must botes de marant, però a l´hivern noo??\nUs agrada portar botes a l´estiu??? Per mi les botes "no son para el verano"!!!\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en diumenge, de setembre 18, 2011 33 bombonets\n28 SARAH JESSICA PARKER-COMPLEMENT CURIÓS!!\nFa uns dies l´estilosa i It Girl Sarah Jessica Parker va aperèixer amb aquest espectacular look de Giambattista Valli.\nEl look no pot tenir més galmor però.....\nModel de Louboutin "Alex Liam Paw"\nPoden ser molt transgressores però a mi em semblen horroroses!!! Tot s´hi val en moda??\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en divendres, de setembre 16, 2011 28 bombonets\n36 NOU DESCOBRIMENT-CHANEL nº08 pirate\nArriba la tardor i en questió de pintaungles les tendències evidenment també canvien. Si a l´estiu utilitzem colors més àcids i més clarets, personalment per la tardor-hivern que estic ben blanca m´encanta el color per excel.lència...el vermell!!!\nI ja he fet el primer descobriment de cares a la tardor, el vermell PIRATE de Chanel.\nNo us ho penseu...Són els millors!!! Ja sabeu la meva fidelitat cap a ells. Pinten fantàstic, s´assequen molt ràpid i duren mooltíssim!!\nEl color em sembla ideal!! Super de tardor, molt sofisticat i de color vermell, el color que més m´agrada per les ungles. Només puc dir que m´encanta!!!\nA més trobo que aquest to fa molt per la temporada que ara entratem. El vermell sempre és un bon color per les temporades de fred ja que al vestir més fosc sempre donem un contrast amb el color de les ungles. Us animeu??\nQuin seran els vostres colors per aquesta tardor?? Heu fet ja algun descobriment?\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dimecres, de setembre 14, 2011 36 bombonets\n42 PETITS TOCS D´ESTIL-1\nComenço secció, que aniré publicant un cop a la setmana. Intentaré explicar-vos petites coses que cal tenir en compte a l´hora de vestir-nos.\nHi ha errors que totes cometem, i que per una tema estètic, d´ elegència i d´estil a vegades fan molt de mal d´ulls!!!\nNo pretenc donar lliçons a ningú, ni vull convertir-me amb pedant, simplement vull explicar petits detalls que crec que us poden ajudar a millorar moltíssim qualsevol outfit!!!\nCamisetes d´esquena "de natació" bàsiques:\nAquesta foto, és un exemple del que veig molt sovint pel carrer. L´encant d´aquest tipus d´escot, és l´estilitzada que queda l´esquena amb ell. No entenc com hi ha noies que és posen uns sostens normals per aquest tipus de camiseta.\nDos exemples de ben portats. No hi ha color. No veieu que bonica queda l´esquena???\nI el truc? Doncs sostens que s´adapten a aquest tipus d´obertura d´esquena. Només cal buscar el milor color, per la peça que us poseu i llestos. On trobar-los?? Des de OYSHO, WOMEN´SECRET a firmes més cares, totes tenen aquest tipus de model.\nUtilitzeu aquest tipus de sostenidor per aquest tiupus de camiseta???\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en diumenge, de setembre 11, 2011 42 bombonets\n28 LOOKS BLAIR WALDORF-TEMPORADA 5\nEl meu post d´avui és molt simple. Us deixo amb més imatges del looks de la preciosa i fascinant Leightoon que intrepreta el genial personatge de Blair Waldorf a Gossip Girl.\nSempre seguint les últimes tendències, però amb l´esperit preppy que la caracteritza, aquest personatge s´ha convertit en una "it" televisiva:\nTop de D&G, pantaló de cintura alta, sabates by Sergi Rossi i Bolso by Valentino\nVestit de print D&G, sabates by Philip Lien i Bolso Roger Vivier\nQuines ganes de veure ja la cinquena temporada!! però haurem d´esperar per veure els pijos de NYC de Upper East Side, ja que tot just estan en el rodatge dels primers capítols.\nCom la veieu? jo ideal!! I love Blair Waldorf!!!\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en divendres, de setembre 09, 2011 28 bombonets\n37 RESUM TENDÈNCIES TARDOR-HIVERN 2011/2012\nArriba ja quasi una nova estació, i juntament amb ella arriben també les noves tendències de la temporada Tardor-Hivern 2011/2012.\nTotes les firmes ja han presentat les seves noves col.leccions, i si ja heu anat de shopping ja haureu vist que les botigues estan plenes de novetats: Nous dissenys, colors, teixits....\nQue portarem aquesta tardor-Hivern??\nPrint Snake, serà must total!! Sobretot en complements. Foto: Chloé\nBlanc i negre en estat més pur. Foto: Lanvin\nMolta pell, sobretot el pèl. Això sí sempre sintèntic!! Foto: Dior\nL´estil anys 60 tornen amb molta força. Foto: Prada\nMolt de punt. Foto: Isabel de Marant\nLooks masculins en pantalons, americanes i sabates. Els traje pantaló seran un must d´aquest hivern. Fotos: Chanel i YSL\nPolka Dots en tot!! Foto: Marc Jacobs\nMolts de metal.litzats i daurats. Foto: Balmain\nColors estrella: Groc, el vermell anys 70 i el verd esmeralda. Foto: Gucci\nContinuo dient que és porta tot, la moda està en constant moviment, però hem de tenir criteri i adapatar-la al nostre estil sempre!!! Seguir les tendències està bé, però no cal que ens convertim en unes fashion víctims.\nEm deixo coses com els "flecos", els teixits glitter, abrics rectes, "ponchos" o botes mosqueteres....Però aquest post ha estat un petit resum que aniré ampliant al llarg de la temporada.\nQuè és el que segur que no us comprareu o portareu aquesta temporada??\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dimecres, de setembre 07, 2011 37 bombonets


He omplert la banyera d'aigua freda.: de març 2008\nCom agafar el metro després d'haver caminat seixanta-vuit quilòmetres.\nTot seguit us passo a relatar la meva experiència no religiosa però sí casi mística i de molta, però que molta fe (en que havia de fer-ho fos com fos) de com vaig aconseguir arribar a casa amb metro després d’haver participat a la marxa de La Selva del camp: seixanta-vuit quilòmetres amb 4.750 metres de desnivell acumulat (pels poc versats en el tema) i invertint un total d’onze hores i cinc minuts.\nPrimer de tot amb molta calma i serenitat. Està clar. T’has de mentalitzar des de molt lluny de la proesa que hauràs de fer i de que pots quedar-t’hi en l’intent. Però bé, no va ser aquest el meu cas. Ja sé que m’avanço als esdeveniments, però des d’ara us diré que vaig aconseguir arribar-hi sa i estalvi i sense cap ajuda exterior (ostres!! Ara sembla que estigui participant en algun reality show d’aquests televisius).\nEl Jaume gentilment va deixar-me just davant del Corte Inglès de Diagonal, on a pocs metres (que van semblar-me molts) hi ha la parada de Maria Cristina (línia verda). Vaig carregar-me a l’espatlla la bossa amb tot el necessari per passar una nit d’hotel fora de casa i afrontar amb garanties una marxa de la copa catalana: necesser; roba bruta del dia anterior; tovallola que vaig agafar prestada (no sé quan la tornaré...) de l’hotel perquè en principi ens havíem de dutxar al pavelló però la mandra i la comoditat de fer-ho a casa va poder amb nosaltres; camelbak; pals de caminar (que no vaig utilitzar); el llibre de sis-centes pàgines que justament avui m’he acabat; i alguna que altra cosa més. M’acomiado del Jaume i començo a caminar.\nQuan vaig acabar de creuar els dos semàfors va venir el gran dilema: les escales apareixien en primer terme, però a unes trenta passes es dibuixava la figura impertèrrita de l’ascensor. Tot això envoltat per unes tanques d’obres que em van fer pensar que potser, a conseqüència de les mateixes, l’ascensor es trobava fora de servei. Vaig decidir no temptar a la sort i baixar per les escales (que no mecàniques), per si no funcionava l’elevador i així estalviar-me unes passes innecessàries de tornada cap enrere per si Murphy em volia jugar una mala passada. Justament quan estic a meitat de les escales sento aquella veu metàl·lica de dona que diu: “Ascensor a carrer”. Merda!! Sí que funcionava. Però bé, jo com un autèntic campió feia el que podia per mantenir les aparences i baixar les escales com tota la resta de mortals: sense donar petits saltets i evitant coixejar d’alguna de les cames a causa de les punxades. Imagino que no ho deuria fer molt bé, ja que les cares de la gent que em mirava eren d’autèntica perplexitat. Només va faltar-me sentir un nen que li preguntava a la seva mare: “Mare, què li passa aquest noi?”, assenyalant-me amb un dit índex acusador. Nen, no saps qu e assenyalar és de mala educació!! Hagués pogut ajupir-me (bé, és broma!!) i dir-li que venia de caminar molts quilòmetres i tal i tal, però segur em prendrien per un personatge friky d’aquests que corren pel món i vaig decidir deixar aquest petit fet en una mera anècdota.\nEntro al metro i trec la tarja per picar a la màquina, tot pensant que per acabar de rematar-ho podria col·lar-me saltant el torn (amb la bossa a l’esquena) i que l’hòstia que em fotria seria per emmarcar en un museu. O millor encara, segur que la gravaria alguna de les càmeres de seguretat i la penjarien del youtube i seria la riota de tothom. O inclòs podria sortir per Antena 3 quan fessin una d’aquelles estadístiques tant “importants” que sempre ofereixen (segons els experts el trenta per cent dels espanyols som obesos, segons els experts tres de cada quatre espanyols tenen internet, segons els experts nou de cada deu nens espanyols no els agrada anar a l’escola, ....) i que tractaria sobre el tant per cent d’espanyols (evidentment, paraula que mai pot faltar) que, segons els experts (òbviament), no paga mai quan agafa el transport públic. Caram!! Sempre he pensat que vull ser un d’aquets experts que van per les cases contant la gent que té internet, la gent que està grassa o els nens que ploren quan van a l’escola. Ah!! I sempre m’he preguntat que qui els paga.\nBaixo a l’andana per les escales mecàniques (sí, he triomfat!) Aconsegueixo assentar-me a un banc i descarregar la bossa M’estic mig acomodant, sense poder veure el temps que trigarà el metro en venir perquè el televisor que dona les noticies (per cert, amb el missatge “Windows ha efectuado una operación erronea y se cerrarà”) no em deixa veure el marcador de la compte enrere del proper tren, quan sento aquell aire i aquell soroll que anuncien als quatre vents que el comboi ja s’aproxima.\nEm poso de peu (com puc) i bingo!! Com que el metro l’he agafat a Maria Cristina ve buit i puc triar on vull assentar-me. Penso que per fer-me una mica l’heroi i acabar-ho de rematar podria fer tot el trajecte dempeus (un total de tretze parades), però tampoc es tracta de temptar a la sort. M’assec i immediatament davant meu s’assenta una dona lleugera de roba escoltant música. De sobte, veig que la seva mirada es queda clavada al meu peu dret. Què passa? A la que desvio la meva mirada cap al punt fatídic, me n’adono que porto el mitjó més baixat del compte i que es veu la part blanca de la cama que protegia el mitjó en contraposició a la part plena de ronya, merda i porqueria de la part a l’aire lliure i sense protecció (veure foto). Com puc, dissimuladament m’apujo el mitjó fins a fer desaparèixer la ratlla blanca de netedat i fer que la brutícia incrustada passi per un moreno de platja.\nEl cansament i el moviment del vagó va fent que algun cop de cap que altre s’escapi. De sobte, una parella d’estrangers pugen al vagó a Sants Estació i la noia s’asseu al meu costat. No dec fer pudor, ja que crec recordar que no van baixar fins a Catalunya o Diagonal. O això o és que potser estava terriblement cansada i no tenia ganes de moure’s. Bé, prefereixo inclinar-me per la primera opció, òbviament.\nArribats a la parada de destí (Fontana) toca la pitjor part: aixecar-se i treure la bossa que he posat a sota de tot del seient juntament amb els pals (que no vaig utilitzar, que no sé si ho he comentat). Com puc i amb algun cop de bossa que altre aconsegueixo arribar fins la porta i repenjar-me a la barana. Faig la ruta amb ascensor per tota l’estació fins que surto a la superfície i respiro l’aire fresc (i fred) de Barcelona.\nAra només quedava arribar a casa. El que normalment són deu minuts van convertir-se en gairebé un quart d’hora, ja que entre el cansament, la bossa i la merda que portava a sobre feia que els meus moviments fossin del tot lents. Menys mal que anava escoltant el Barça (que en aquells moments anava guanyant 0-2 i que no diré com va acabar per no tornar-me a emprenyar) i això feia que em distreies una miqueta. Quan vaig arribar al portal de casa meva només quedava una cosa: pujar les trenta-sis escales que em deixarien de ple al replà de casa meva (desnivell positiu aproximat de 8 metres). A pas lent, però segur vaig superar l’última dificultat. Repte aconseguit!!\nPublicat per Jordi a les 20:16 10 banyeres d'aigua freda\nJa n'hi ha prou d'aquest color!!\nVagi per davant que el partit d’ahir no el vaig veure. Les raons són obvies: tornava de participar a la marxa de La Selva del Camp, rebentat, amb ganes de descansar, sopar i dutxar-me (i no per aquest ordre, precisament).\nBé, dit això, expressaré la meva opinió: això és una autèntica vergonya!! El Barça a entrat en una crisi galopant de resultats i de joc. Ningú transmet seguretat: ni l’equip, ni l’entrenador ni la junta directiva. La imatge a la segona part dels jugadors al camp, sense saber què fer i la de Frank Rijkaard assegut tota a la banqueta sense donar cap mena d’instrucció als seus homes era senzillament patètica Reflectia una impotència bestial que no fa preveure res de bo.\nI mira que tot caminant vaig comentar que volíem acabar d’hora per veure el Barça i un participant va comentar: “Total, pel que s’ha de veure” . La meva resposta va ser: “Sí, és posaran 0-1 i el Betis, amb un parell de minuts donarà la volta al partit com sempre passa”. I ves per on, va succeir això. I no vull penjar-me medalles, ja que la trajectòria del Barça aquesta temporada ja ve essent aquesta.\nNo pot ser que un equip com el Barça es deixi remuntar un 0–2 a favor d’aquesta manera. Per què desconnecten quan aconsegueixen avançar-se al marcador? A la segona part van sortir sense esma, desconcertats, relaxats... I no és la primera vegada que els passa aquesta temporada. Quan aconsegueixen un mínim avantatge sembla que ja els estigui bé i el partit ja estigui guanyat. Automàticament baixen de pistonada i van amb ralentí. Falta, com deia l’altre dia, l’hàbit d’anar a rematar al rival. L’instin assassí. Si us plau, que no som l’UNICEF per molt que ho portem imprès a la samarreta!! Aquesta és una derrota de les que es recordaran durant molt de temps, com el 6-3 a Saragossa, el 5-0 al camp del Racing de Santander o el 5-0 al Bernabéu.\nUn altre problema és que els cracks, e ls pocs que queden ja que no estiguin lesionats o suposadament lesionats, no tiren del carro. Deco, Màrquez, Messi i Ronaldinho porten ja massa temps lesionats. Sospitós. Hi ha jugadors que estan tocats i juguen (Puyol, Touré, ...), sacrificant-se per l’equip. En canvi n’hi ha d’altres que al mínim cop ja es reserven i se’n van al gimnàs (que imagino que es deu estar la mar de bé). Eto’o i Henry, els suposats bucs insignes d’aquest Barça mermat de figures estan mancats de carisme. Eto’o lluita sol a dalt i Henry està desaparegut en la mediocritat. L’únic que juntament amb Samuel està donant la cara a dalt és Bojan, la grata sorpresa de la temporada. Però no podem esperar que un noiet de setze anys salvi la temporada a tot un Barça.\nDes de la banqueta tampoc s’aprecien signes de reacció, ans al contrari. La imatge de Rijkaard i companyia totalment descol·locats, sense saber què fer, sense aixecar-se a esperonar als seus homes ni corregir errors. Depriment. Per això, ara més que mai: que vingui Mourinho!! No esperem més, que sinó ens el trauran de les mans Lliguem-lo ja per la temporada que ve. El Barça necessita un entrenador que els posi a tots ferms i doti d’ordre aquest vestuari.\nLlegeixes la premsa o mires la televisió i els únics que donen la cara són els de sempre: Xavi, Pujol, Iniesta i Víctor Valdés. Que segurament són els que més rendeixen al 100% i els que més senten la derrota. La resta, imagino que no deu anar amb ells. Simples assalariats que no senten els colors.\nAh!! I per postres, el Barça ja és tercer. El Vila-Real va guanyar ahir a l’Atlètico de Madrid (3-0) i s’ha col·locat segon a la taula, a la caça i captura del líder. Que Déu ens agafi confessats!!\nPublicat per Jordi a les 22:14 4 banyeres d'aigua freda\nMarxa La Selva del Camp'08\nDivendres 28 de març.\nVam sortir de Barcelona amb el Jaume i sobre un quart de set ja estàvem a l’hotel, les bosses pujades a l’habitació i preguntant-nos què fèiem mentre esperàvem a la resta de la gent que pujava més tard. Vam decidir anar a donar una volta pel poble. Finalment, després de menjar-nos tres donnuts de xocolata per barba i de donar cinc-centes voltes pels mateixos carrers del mateix poble, vam retrobar-nos amb el Xavi, l’Alba i la Txell al poliesportiu. Havia de venir el Jordi Atleta també, però a última hora va tenir un problema i va haver de quedar-se a Barcelona. Com que tots teníem gana i tampoc no volíem anar a dormir molt tard, vam acordar anar a sopar al mateix restaurant que l’any passat. I quin sopar!! Us puc dir que vaig acabar una mica doblegat!! De primer Rissotto de ceps amb formatge parmessà i de segon una pizza. Havia de carregar les piles pel dia següent que la cosa es presentava molt dura. A dos quarts de dotze ja jèiem al llit, amb la televisió apagada, els ull clucs i dormint com uns socs.\nDissabte 29 de març.\nL’hora de sortida eren les set en punt del pavelló poliesportiu, i mitja hora abans ja hi érem. L’organització donava esmorzar i s’havia d’aprofitar. Allà vam retr obar-nos amb els germans Vernet, el Josep i una amiga seva que ja va participar a la Marxa dels Castells. Li hauré de preguntar el seu nom (i estat civil de pas per xaferdejar una mica i saber si estan sortint o no).\nPuntuals, a les set, sentim el petard que dona la sortida als cinc-cents vint participats que hi prenem part. Els màquines situats al davant de tot comencen a córrer i nosaltres a caminar tot xerrant de forma distesa amb els companys. El primer tros les cames han d’entrar mica en mica en calor. La xerrameca s’acaba, però, quan després de sortir del poble les primeres rampes de muntanya apareixen. És quan veig que el Jaume comença a tirar cap a munt i jo em situo al seu costat. El tros que ens ha de portar fins el primer control, a l’Albiol, és per un corriol bastant dur i exigent que va fent esses per la muntanya. Passem a més d’un que ja va amb la llengua fora i que gentilment s’aparta a un costat.\nArribats a l’Albiol, toca recuperar forces: aquarius, coca-cola i algun entrepà. I sense perdre molt temps reprenem la marxa que encara quedava més pujada, no tant dura com la que acabàvem de fer, això sí. Arribats a La Mussara, anem planejant fins a arribar al pont de Goi. Aquest any, com que no el fem de pujada, la imatge no és tant espectacular, però val la pena anar-se girant mentre afrontes la forta pendent de baixada per gaudir d’aquesta m eravella de la naturalesa en forma de pont. El ritme és molt bo i, com que a les baixades tant pronunciades els hi tinc bastant de respecte, ja fa estona que he perdut el Jaume, que és un as baixant.\nFinalment, aconseguim retrobar-nos de nou i arribem a molt bon ritme al següent control: Capafonts. Més beguda isotònica més un plàtan i una taronja serveixen per recuperar forces de nou.\nSortint de Capafonts, prenem una pista amb pujada constant amb un ritme molt bo. Les cames encara estan fresques i això es nota. L’organització, però, ens té preparada una sorpresa: un nou tram que transcórrer per un corriol estret que puja de forma exagerada. Amb el Jaume anem comentant entre esbufecs que el camí puja de valent i que tenim ganes de ser a dalt de tot, i si pot ser a Prades, on un bon entrepà de botifarra ens està esperant. Un cops arribats al poble, reprenem forces. Tenia molta gana i l’entrepà és un vist i no vist.\nAra el nou repte, després de passar per una zona boscosa molt espectacular i de pendent constant, era superar el Tossal de la Baltassana (considerat com a 100 cims), al que accedim a través d’un corriol que puja de mala manera cap a munt. M’he d’atu rar uns instants a mitja pujada per recuperar una mica l’alè. Ens hem trobat al Luigi que ens marca un fort ritme de pujada. Però bé, un altre escull superat. Un cop a dalt, les fotografies de rigor i l’autocontrol, és a dir, ens havíem de segellar nosaltres mateixos la targeta de controls de pas.\nAra passem per una zona molt planera que la fem gairebé tota corrents, ja que va carenejant la muntanya. És un plaer anar veient a banda i banda com les muntanyes s’alcen al costat nostre. Passat aquest tros ens deixa al peu de la Mola d’Estat, un dels millors punts de la marxa: sobre una pedra immensa gaudeixes d’un paisatge excepcional i d’un barranc que si fas un pas més pots acabar a baix de tot.\nArribem al refugi dels Cogullons gràcies a una pista que baixa i que e ns permet recuperar temps, ja que la fem corrents. Des del refugi també gaudim d’unes vistes de tres-cents seixanta graus espectaculars. Portem una miqueta més de trenta-vuit quilòmetres, i això vol dir que encara ens queden uns trenta per acabar.\nSortim del refugi i ara afrontem una forta pendent de baixada per un corriol estret. Com he gaudit baixant-lo, a una velocitat molt bona, però atent als trossos més perillosos. Abans d’arribar al control següent ens esperava una petita sorpresa: un tros de pujada que, degut als quilòmetres acumulats a les cames i al fort ritme que portàvem, se’ns va fer molt dur.\nArribem a Farena, on ens comenten que han passat cent vint-i-set participants. Després de la pausa de rigor per tornar a agafar forces el Luigi ens anima a seguir. Uns quants quilòmetres enrere he patit un parell de mitges revinclades al turmell del peu dret mentre baixava i ara em fa bastant mal. Se’m va passar pel cap, per primera vegada des de que faig marxes, que potser, si la cosa va a més huré d’abandonar. De totes maneres ara tocava pujada i esperava que la cosa afluixés una mica.\nNo us enganyaré si us dic que les forces ja anaven molt justes i que les dues pujades que havíem d’afrontar fins a Mont-ral van fer-se eternes. No vam parar i ens anàvem autoanimant per no decaure. Ara el Luigi s’havia esfumat i ens havíem quedat sols. Quina alegria quan vam veure Mont-ral al fons amb la seva església!! Es veia lluny, però ja teníem un punt de referència on agafar-nos. Un cop vam ser allà, vam assentar-nos en una cadira i vam prendre’ns el nostre temps de descans.\nI què bé que ens va anar!! Amb forces (que ens semblaven) renovades afrontàvem després d’una llarga baixada l’última de les pujades fortes. Vam anar amb cautela, sense apretar molt el pas ja que ens havien dit al control que era dificultosa. En realitat la pujada va resultar no ser tant dura i no us imagineu el que vam alegrar-nos. Això sí, ara, immersos de ple en una mitja pàjara (marejats i amb la vista borrosa) baixàvem cap a l’Albiol mentalitzats de que havíem de menjar bastant per a recuperar tot el que havíem perdut.\nI així ho vam fer. Vam atracar literalment l’avituallament: dos entrepans, cinc trossos de coca i dos gots de coca-cola, van ser el resultat del meu pas per l’Albiol. Ara tot el que quedava era baixada, però no per on havíem pujat pel matí, ja que el recorregut transcorria per altres camins. Eren un quart de cinc i quedaven uns catorze quilòmetres.\nEl següent control era Bonretorn, on vam arribar-hi després de baixar un corriol que va permetre’ns veure La Selva del Camp al fons, un tros d’asfalt i una pista de pendent considerable i en zig-zag. Ara corríem els trossos que ens ho permetien les cames. A mesura que anàvem avançat el mareig s’anava passant, senyal que ara havíem menjat bé.\nSortíem de Bonretorn a les 17:20h. Va ser quan vaig pensar que quedant una mica més de sis quilòmetres per l’arribada encara podríem clavar les onze hores. Temps espectacular, no cal dir-ho!! Vaig apretar el pas, còrrer, galopar, trotar... El Jaume em seguia darrera a dures penes. Sabia que no anava molt bé, però quan abans arribéssim abans acabaríem i de vegades, si t’acomodes és pitjor. En aquest tros em vaig trobar molt còmode. Sembla mentida, no? Amb seixanta-un quilòmetres a les cames...\nConforme anem arribant a La Selva del Camp, vaig veient que l’objectiu de les onze hores no l’aconseguirem. Per més que accelerava el pas, els minuts anaven avançant de pressa i nosaltres no acabàvem d’acostar-nos-hi.\nQuan vam entrar als carrers de La Selva del Camp, el Jaume em va agafar el relleu. Com corria ara ell!! No podia agafar-lo. Està acostumat a córrer per asfalt i això és notava. Ara era ell qui m’havia d’anar donant ànims a mi. Entrem al poliesportiu, ens fan el darrer forat a la tarja de control i aturem el cronòmetre en onze hores i cinc min uts. Uff!! Quin cansament!! Estava baldat i només tenia ganes de prendre una coca-cola i assentar-me a la gespa que hi havia fora.\nEl resultat final és per estar orgullós. Jo he baixat tres hores i vint-i-cinc minuts respecte l’any passat. La mitja surt a 6,17 Km/h per superar un desnivell acumulat total de 4.750 metres. La veritat és que realment és una marxa dura, de les que en algun tram has patit de valent. Per això quan assegut a la gespa pensava amb el que havíem fet, em sentia realment cofoi.\nEl recorregut, preciós: Pont de Goi, els Cogullons, La Mola d’Estats... Unes vistes excepcionals.\nQue l’organització hagi decidit canviar el sentit, ja que d’aquesta manera el que l’any passat vam pujar ara ho baixem i a l’inrevés. És una idea molt bona.\nL’esmorzar que et donen abans de començar la prova. És molt necessari i és de les poques proves en les que he participat que ho fan.\nLa marca que hem fet. Certament espectacular. He baixat tres hores i mitja respecte l’any passat. No m’ho pensava!!\nEl temps ha estat ideal per caminar. No feia gens de calor (bé, menys quan pujàvem!!) però tampoc feia un fred insuportable. Amb màniga curta gairebé tot el recorregut.\nAvui he enviat pel matí quan m’he llevat un missatge al Xavi, per saber com els havia anat. El temps que invertir va ser de tretze hores i trenta minuts. Ells també han baixat una hora respecte l’any passat. Felicitats!!\nQue el dinar que l’any passat el vam fer a Prades amb gairebé trenta-vuit quilòmetres aquest any l’hem fet com a esmorzar amb vint-i-sis quilòmetres. Això ha comportat que passéssim una mica de gana i fins i tot en alguns moments de l’etapa ens entrés alguna mini pàjara.\nHaver de fer l’hora i mitja en cotxe des de La Selva del Camp fins a Barcelona. Es fa molt pesat i més amb el mal que et comencen a fer les cames.\nLes sensacions de no saber si el turmell aguantaria o no.\nPublicat per Jordi a les 20:19 6 banyeres d'aigua freda\nCinquena Marxa de La Selva del Camp.\nAquest proper dissabte dia vint-i-nou afrontarem la marxa de resistència de La Selva del Camp. És la segona prova puntuable d’enguany de la Copa Catalana de Caminades de Resistència. La prova consta de seixanta-vuit quilòmetres amb un desnivell acumulat de 4.750 metres.\nÉs la cinquena edició, però aquesta serà la meva segona participació. Tinc molt bons records d’aquesta marxa. De fet la situo entre les tres primeres en ordre de preferència, en quan a paisatge i llocs emblemàtics pels que passem. És dura, això sí. Recordo la pujada al refugi dels Cogullons i al pont de Goi. Quin patiment i quines rampes!! De totes maneres de res em serveix recordar-ho (bé, sí a nivell paisatgístic), ja que aquest any, segons he vist al perfil han canviat el sentit de la marxa, així que les pujades de l’any passat aquest any seran baixades i a l’inrevés.\nUnes cinc-centes persones prendrem la sortida a les set del matí. Farà fred, segur. Ja estic mentalitzat, però de seguida les cames començaran a entrar en calor ja que la pujada no perdona i està present des dels primers metres. De fet l’any passat recordo haver-ne passat i a més recordo que ens va ploure de forma intermitent durant la marxa i el tros de l’últim control a l’arribada.\nTambé com l’any passat pujarem el divendres cap a La Selva del Camp i ens quedarem a fer nit allà. D’aquesta manera ens estalviem de fer la gran matinada el dissabte i afrontarem la prova més descansats.\nEls números de l’edició passada van ser: seixanta-sis quilòmetres amb un desnivell acumulat de 4.750 metres. El temps que vam invertir per fer a quest recorregut va ser de catorze hores i mitja. Tinc esperances de poder rebaixar ostensiblement aquest temps. En quant? No ho sé!! Però com que baixo amb el Jaume i té un sopar, i el Barça comença a les 20:00h (impossible arribar a casa per veure’l i m’hauré de conformar en escoltar-lo des del cotxe) imagino que anirem a per totes.\nEls components d’aquests nou repte som gairebé l’equip del GELS al complert: Xavi Sensei, Jordi Atleta, Jaume “Don Palote”, Txell, Alba, germans Vernet (Dave i Raúl) i un servidor. Falta el Marc, que per temes de feina no pot venir. Només esperar que tot vagi sobre rodes i tots podem seguir acumulant punts a nivell personal que a l’hora revertiran sobre la classificació general de clubs.\nPublicat per Jordi a les 8:32 5 banyeres d'aigua freda\nQuè fer amb Ronaldinho?\nAvui quan m’he connectat a la pàgina web del diari Sport, el titular era: “Què passarà amb Ronaldinho?”. Doncs la veritat, si us he de ser sincer, és que jo no ho sé. Les úniques persones que tenen el futur del jugador brasiler a les seves mans són: en primer lloc ell, i en segon lloc la junta del Barça, i per aquest ordre. Però bé, el que sí que puc fer és respondre a aquestes preguntes d’acord amb el que a mi m’agradaria que fes el Barça:\n- Que compleixi el contracte? Rotundament no.\n- Traspassar-lo? Rotundament si.\n- Carta de llibertat? Home, si no hi ha cap més remei, el Barça s’estalviaria un bon grapat de diners corresponent a la fitxa que cobra el jugador.\nI si em permeteu, m’agradaria argumentar el perquè d’aquesta opinió tant rotunda que tinc:\na) Ha tingut una falta d’implicació molt gr an amb el club que el paga (adornada amb dosis d’egoisme exagerat) i la seva actitud en vers als companys i l’equip ha deixat molt que desitjar. les dues primeres temporades, quan era el crack absolut i li plovien els elogis de tot arreu, si no podia jugar un partit per lesió o sanció sempre el veies per les graderies del Camp Nou signant autògrafs i donant suport moral als seus companys. Ara ja amb prou feines el veus entrenar. El president, els jugadors i l’entrenador l’han defensat per activa i per passiva davant dels atacs dels periodistes i del famós entorn. I ell els ho paga així.\nb) Ronaldinho actualment és més una marca que un jugador de futbol, es dedica més a prestar la seva imatge per generar ingressos atípics (entenguis per aquest concepte els diners que no van inclosos al sou) que a obsequiar-nos amb filigranes i passades màgiques per guanyar partits.\nc) Aquella conjunció màgica entre el club i el jugador que es va consolidar les dues primeres temporades, poc a poc ha anat a menys fins a convertir-se en una desunió tràgica. Barça i Ronaldinho mica en mica han anat separant postures i últimament s ’ha transformat en un matrimoni de conveniència. L’un perquè l’interessa que el jugador no es devaluï (més del que ja està) i l’altre perquè cobra religiosament cada més.\nd) La festa i els excessos acaben passant factura, i més en un jugador d’elit. No s’ha cuidat gens i mica en mica i s’ha anat deixant físicament fins a tenir un nivell de forma pèssim que ha obligat als metges del Barça a fer-li una pretemporada en ple mes de desembre.\ne) Ha estat un jugador que ha mostrat dues cares (com Jekill y Mr. Hide): quan tot ha anat sobre rodes, les rialles i signes surfers amb les mans estaven a l’ordre del dia. Ara que s’ha girat la truita i les coses van maldades, ha desaparegut tot ell, signes i somriures inclosos. S’han acabat rodes de premsa (que no vagin lligades a cap contracte publicitari, és clar), ha evitat les preguntes del periodistes, als aficionats, a tothom... S’ha amagat sota una gorra, unes ulleres de sol i uns cascs lligats a reproductor de música que sempre treu fum. I només s’amaga i no dona la cara qui té por d’explicar les coses, qui sap que ha fet coses malament i sap que li poden tirar en cara. És ben cert que saps els moments difícils et serveixen per saber amb qui pots i amb qui no pots confiar, i crec que de Ronaldinho millor no refiar-se’n.\nAixò sí, si us plau, el que els demanaria a Joan Laporta i companyia és que quan l’haguessin d’acomiadar (que no dubto que ho faran), el miressin als ulls, li donessin la mà i li diguessin: “Gràcies per tot!!... I ara ves a prendre el pèl a un altre!!”\nPublicat per Jordi a les 20:24 3 banyeres d'aigua freda\nDe bufet lliure.\nAquest dilluns de pasqua, per celebrar la mona amb els amics, vam anar a dinar a un bufet lliure. Per qui no sàpiga que és, us diré que es tracta d’un restaurant on pots menjar tot el que vulguis (si pot ser l’objectiu és rebentar i que no et puguis aixecar de lo plena que tens la panxa) i on la beguda sempre es paga a part. Que penses: no podrien pujar dos o tres euros més el preu i fer-ho tot inclòs?\nPer qui no hi hagi anat mai, us donaré una sèrie de directrius per si algun dia decidiu menjar-hi, no us vingui de nou:\na) Veureu que, com he dit abans, us heu d’aixecar vosaltres a buscar el menjar, però a la vegada observareu una gran contradicció: hi ha el mateix nombre de cambrers que a un restaurant normal i corrent. No us espanteu i no us feu il·lusions: només us portaran la beguda.\nb) S’ha de menjar molt i aixecar-te quantes més vegades millor per tornar a omplir el plat. S’ha d’amortitzar el preu que es paga, i és important menjar fins que no es pugui més. Normalment s’estableixen competicions esporàdiques entre taules veïnes de dos tipus: qui s’omple més el plat i qui s’aixeca més vegades. Omplir el plat fins a dalt és important per aparentar i per marcar territori amb la resta de taules. I sobretot, mentre vas cap a la teva taula després d’haver-te servit, ho has de fer amb un somriure als llavis per fer-los veure que això ho fas cada dia. Observareu que la cara d’admiració de la resta de clients és directament proporcional a la quantitat ingent de menjar que puguis encabir al plat i que suposadament et cruspiràs. Dic suposadament, perquè segurament només et menjaràs la meitat del que t’has posat.\nc) Sempre que hagis vist quelcom que vols menjar, agafa-ho, ja que si t’aixeques més tard a buscar-ho el més segur és que només quedin, amb una mica de sort, les escorrialles. Per exemple: si hi ha calamars arrebossats, quan tu vagis a buscar-ne només quedarà l’arrebossat; si hi ha musclos, quan tu hi vagis totes les closques estaran buides; si hi ha amanida d’algun tipus, quan tu t’aixequis, quedarà més pebrot vermell que enciam.\nd) A la taula sempre hi haurà una persona que li fa vergonya deixar-se menjar al plat que ella ha agafat (recalco: que ella ha agafat sense que ningú la forcés i tenint plenes facultats psíquiques i sent major d’edat) i que t’intentarà encolomar a tu les restes que no vol menjar-se ella. És important plantar-li cara i dir-li que no, ja que sinó a qui mirarà malament el cambrer quan reculli el plat seràs tu.\ne) Si els postres estan inclosos (no era el nostre cas), és important reservar-se un racó de la panxa per engolir-ne un de cada. I cada vegada que te’n posis un a la boca has de posar cara de resignació, fent veure que ho fas per obligació, i deixar anar la següent frase: “un dia és un dia” o “demà començo el règim”.\nf) Quan ja s’ha arribat a un acord tàcit entre tots els comensals de donar per acabat el dinar i us aixequeu de la taula per marxar, ho heu de fer tot recalcant a la gent que estàs molt ple amb frase com: “He acabat doblegat” o “no em puc ni moure”. És important fer veure a la resta que has amortitzat bé els diners que has pagat.\ng) I per acabar, un petit consell / truc és anar-hi com més tard millor (si pots a dos quarts de quatre millor que a les dues), ja que així reduïm les hores que passen entre dinar i sopar, i amb una mica de sort ens estalviarem aquest últim.\nNo voldria acabar el post sense comentar-vos l’anècdota de la jornada. Com que a la taula sempre hi ha una persona que es taca, a la nostra no podia ser menys. Així que quan es va produir aquest fet tant dramàtic, va demanar aquell pot que solen tenir els restaurants (que penses que si els fabricants han de viure d’aquest producte més d’un tancaria perquè s’utilitza molt de tant en tant i no hi ha cap particular que ho compri) i que mal anomenen llevataques. Dic que es mal anomena així perquè sempre queda marca i encara es veu més. Doncs bé, quan el cambrer, després de demanar-li unes quantes vegades li va portar, va deixar-li anar: “Tienes que ir al lavabo para ponerte esto”. Tots ens vam quedar de pedra, i més la persona afectada. El primer que vaig fer va ser mirar les instruccions per si aquest tipus de detergents havien evolucionat tant que ara es prenien via oral o via anal. Però bé, després de donar-li moltes voltes vam arribar a la conclusió de que no, i dissolt amb aigua tampoc es podia prendre ja que era un esprai. Així que va anar als serveis, ho va fer servir a la manera tradicional i va tornar a assentar-se a taula com si no hagués passat res.\nPublicat per Jordi a les 19:56 16 banyeres d'aigua freda\nAmb Bojan tirant del carro.\nAvui tocava partit en horari infantil: les 17:00h. I com que no hi ha Setmana Santa que valgui (i sense lloc on anar de vacances, per mala sort meva), fidel a l’Antibiòtic a veure el partit, això sí, amb la baixa de l’Alba que estava a E sterri. I molts més, que el bar estava més buit que un centre comercial un diumenge pel matí.\nQuan l’equip ha sortit al camp el públic l’ha obsequiat amb una xiulada per l’eliminació a la Copa del Rei contra el València el passat dijous. De totes maneres com és millor no fer llenya de l’arbre caigut, la cosa no ha anat a més, però tampoc a menys, ja que el públic en alguns moments puntuals en que l’equip no ha anat cap endavant ha xiulat de forma tímida i s’ha mostrat molt fred durant tot el partit. Potser per la gelor que fa aquest dies degut a que l’hivern ja està donant les últimes cuejades? Bé, amb tot això, la tripleta atacant...\nInici Kit Kat -( Acaba e marcar el València al Bernabéu!! )– Fi Kit Kat\n... per aquest partit era la única possible: Henry – Eto’o – Bojan.\nComença el partit i el Barça, amb un gran Bojan a la davantera, gaudeix de quatre oportunitats molt clares: tres del nen de Linyola i una de Touré Yayà. El cambrer Raúl avui estava estel·lar i si el bar estava ensopit per manca de gent (i de joc) ell estava que ho bordava: s’ha marcar un ball davant de tots i quan ha acabat la ballaruca ha dit: “El único camarero con show incluido”.\nPerò és al minut vint-i-quatre quan Boja de nou ...\nInici Kit Kat –( Acaba de marcar Raúl un minut més tard!! Merda!! )– Fi Kit Kat\n... centra i Eto’o remata gairebé a plaer per batre al porter del Valladolid. L’u a zero ja és una realitat, però el Barça havia d’anar a sentenciar.\nI Iniesta ho entén així, ja que dos minuts més tard prova amb un xut potent des de fora de l’àrea que surt per sobre del travesser.\nArriba el minut vint-i-nou en un contraatac del Valladolid, cau dintre l’àrea un jugador pucelà (una lipotímia descarada ja que no l’ha tocat absolutament ningú) i l’àrbitre s’inventa un penal molt injust i totalment inexistent de Thuram. Tots ens hem quedat de pasta de moniato quan l’àrbitre ha marcat el punt dels onze metres. Més d’un li ha dit de tot (bé i més de dos) i, com que de miracles n’hi ha pocs, Sesma ha xutat la pena màxima i ha establert l’u a u al marcador. Tornem a començar de nou!!\nPerò de començar de nou res de res, ja que el Valladolid s’ha fet amb el control del partit i el Barça ha acumulat imprecisions rere imprecisions i ha entrat en una fase perillosa d’atordiment. Desesperant!! L’àrbitre, però, quan passava un minut del temps reglamentari ha xiulat la mitja part.\nInici Kit Kat –( Mitja part al Bernabéu. 1 – 1 )– Fi Kit Kat\nI la segona part, després d’un ensurt inicial als quinze segons protagonitzat per la davantera pucelana, al minut dos Touré ha picat la pilota per sobre la defensa, Bojan l’ha tocat amb el cap amb els ulls tancats amb la sort que ha anat a parar als peus d’Iniesta que dintre l’àrea ha batut al porteria contrària. Com sempre, sona l ‘himne del Barça a l’Antibiòtic i entre la celebració i l’alegria dels congregats, sentim de lluny com algú baixa les escales tot cridant: “¡¡Me ha llamado Laporta y dice que cómo pones el himno tant fuerte!!”. Qui pot ser? Doncs sí, el Raúl. Li ho deia a la cambrera del pis de sota (que re sulta ser la seva parella). Un client li ha dit en broma “¡¡No grites a la chica!!”, i ell li ha plantat tot cridant amb el dit índex alçat: “¡¡Es mia!! ¡¡La compré!!”. Tots hem esclafit a riure.\nI com que al Barça li manca l’hàbit d’anar a rematar el partit, no tenen el costum de fer-ho, hem tornat a patir un cert relaxament per part dels homes de Rijkaard. Apa, a tornar a patir que sembla que amb el dos a u al marcador ja en tenim prou. La mínima també val!!\nGudjohnsen ha entrat substituint Touré i aquest últim m’ha fet patir, ja que en comptes de saludar-se com déu mana, l’islandès li ha fotut un cop a l’esquena (com dient molt bé, xaval) que m’ha fet patir i he pensat que amb més cops com aquest el pobre Touré haurà de passar abans de final de temporada pel quiròfan per operar-se l’esquena. Bé, o això, o li acaben d’arreglar i no cal que hi passi.\nI només fer-se el canvi (minut setze), Bojan, en clar fora de joc d’ell i tres homes més del Barça, aconsegueix marcar i estrenar el seu compte golejador. Tres a u i ara sí que el partit semblava sentenciat. Tots hem respirat més tranquils i més d’un s’ha aixecat per remullar-ho amb una altra cervesa.\nCom no, si abans ja estaven relaxats, ara jugaven encara més relaxats, i això ha provocat que al minut trenta mercès a un contraatac, Sesma enviés una pilota al pal dret de la porteria de Valdés. Però no els ha servit d’escarment i han seguit rondejant (paraula que m’acabo d’inventar, ja ho sé) molt a prop de la seva frontal de l’àrea com si no els anés res ni pensant que una pilota perduda seria un gol segur. I quan s’han cansat de rondejar o han vist que era molt perillós, han cedit la pilota al Valladolid per a que fos ell qui portés el pes del partit, com dient-los: jugueu vosaltres que nosaltres ja ho tenim tot fet.\nI al minut trenta-set el Valladolid ens ha obsequiat a tots amb un altre pal (aquesta vegada la pilota a anat al travesser), però el rebuig l’ha aprofitat el Barça per llençar un ràpid contraatac conduit per Eto’o que, en lloc de marcar ell, ha cedit la pilota a Bojan perquè fos aquest qui tanqués el marcador amb el quatre a u final.\nRijkaard ha sabut reconèixer el bon partit de Bojan i l’ha canviat per Pedrito (me’n faig creus del nom) perquè rebés l’ovació (Bojan, no Pedrito) del públic que s’ha posat d’empeus...\nInici Kit Kat –( Gol del Madrid! De nou Raúl! Minut 11 de la segona part!! )– Fi Kit Kat\n... que ha estat completada a l’Antibiòtic per un client que estava al lavabo i que ha tret el cap entre la cortina de la porta, ha aplaudit i ha tornat cap a dintre al servei per acabar la feina que s’havia deixat a mitges.\nI el partit no ha donat per més. Amb un joc sense brillantor i amb alguns moments de patiment, el Barça ha fet el que havia de fer: guanyar perquè els tres punts es quedessin al Camp Nou.\nBojan, de lo milloret d’aquest Barça. Mica en mica va creixent i avui ha estat el jugador més determinant sobre la gespa. Ha tirat del carro i ha marcat dos golets. Un excel·lent per ell. Ah!! I des d’aquí cridar als quatre vents i exigir que ja no es mogu i de l’onze titular, és a dir, que han de jugar Bojan, Eto’o i un altre. I menys deixar-lo a la banqueta en favor de Ronaldinho, un jugador que està més fora que dintre del club. Si us plau, donem-li minuts i que es vagi fent com a jugador (si es que ja no està fet).\nPressió de nou pel Madrid, ja que el Barça es col·loca a quatre punts. Sembla que tingui un Dejavú, ja que fa cinc o sis jornades enrere també va passar això. Apa, tornem a començar!!\nLa golejada. Això és el que ha de fer el Barça: golejar per anar recuperant mica en mica la confiança i l’autoestima perduda i d’aquesta manera fer veure als rivals que ha recuperat l’olfacte golejador.\nAlgú ha vist avui:\na) Henry? (no val dir que heu llegit el seu nom a l’alineació que surt impresa a la pantalla del televisor abans de començar el partit).\nb) Ronaldinho? He vist Ezquerro a tribuna, he sentit que Deco i Marquez estaven pel Camp Nou, però al brasiler el va veure algú? La seva actitud envers l’equip ja rossa el passotisme absolut, si es que no s’hi ha instal·lat des de fa temps...\nEl joc, evidentment. Encara que s’han aconseguit quatre gols, el Barça ha jugat de forma mediocre i ha desaparegut moltes vegades del terreny de joc.\nInici Kit Kat –( Acabo d’obrir el document word perquè el València ha empatat el partit de penaaaaal!! )– Fi Kit Kat\nInici Kit Kat –( Goooool!!! Torno a obrir el document word perquè Arizmendi acaba de marcar per part del València!! Minut 44!! Resultat: 2 – 3!! He de tornar a ser optimista? )– Fi Kit Kat\nInici Kit Kat –( Final del partit al Bernabéu!! El Barça a quatre punts!! Això és de bojos!! Algú vol guanyar la Lliga? Com es suposa que he d’estar: eufòric o comedit? No se si val la pena tornar-me a il·lusionar... Acabo de rebre un missatge al mòbil del Ramón (company de feina madridista): “Finde redondo!! A disfrutarlo!!” )– Fi Kit Kat\nPublicat per Jordi a les 21:35 6 banyeres d'aigua freda\nUltra Trail? Barcelona – Mataró.\nAhir divendres, aprofitant que era el primer dia de les vacances de Setmana Santa vam acordar amb el Jaume que faríe m un petit entrenament per anar preparant-nos per les marxes que vindran. Doncs aquest petit entrenament que havia de discórrer primer per Aiguafreda, Tagamanent, el Pla de la Calma i pujada al Matagalls, va ser canviat per una Barcelona – Mataró. I quin canvi!! I quin petit entrenament!! Finalment vam fer una marxa que bé podria ser puntuable per la Copa Catalana. Ni més ni menys que cinquanta-vuit quilòmetres!!\nSortíem a les set del matí de l’estació de Sarrià dels Ferrocarrils Catalans. Preguntant-li al Jaume sobre el recorregut, ja que ell l’havia fet amb bicicleta, va dir-me que eren uns quaranta-cinc o cinquanta quilòmetres. Ja veieu en que van convertir-se després!!\nVam enfilar cap al Tibidabo i des d’allà vam anar direcció Mataró travessant tot Collserola (vam passar pel cementiri i tot). Crec recordar que vam seguir el PR-135 que va deixar-nos, després de passar Badalona, a Montcada i Reixac. Allà, parada tècnica per esmorzar. Jo anava ben preparat, amb un entrepà de pa dur del dia anterior, però el Jaume sí que s’ho va muntar bé: un croissant banyat per complert de xocolata i un parell de mini palets de sobrassada.\nDesprés d’omplir l’estómac vam posar-nos de nou en marxa seguint ja el GR-92 i passant per tota la Serralada de Marina. Des d’allà, gràcies al dia tant clar de núvols que ens havia obsequiat el divendres, vam gaudir d’ unes vistes immillorables: al fons Barcelona, Sant Adrià, Badalona, la torre de Collserola, la Torre Agbar, l’hotel Arts... Podíem veure perfectament tot l’skyline barceloní, i, evidentment, vam anar resseguint amb la vista tot el seguit de muntanyes per les que havíem vingut.\nPerò encara quedava molt i el pròxim destí era el Parc de la Serralada Litoral. Vam travessar-lo tot gaudint a mà dreta de vistes precioses del mar Mediterrani i dels diferents pobles que anàvem passant: Alella, el Masnou, Premià... Des d’un dels miradors que té aquesta Serralada ara sí que veiem Barcelona molt lluny i les cases molt petites. El conjunt de muntanyes per les que havíem anat passant era espectacular i la torre de Collserola es veia minúscula.\nAl Coll de Porc vam deixar el GR i vam prendre un sender a mà dreta camí d’Argentona. Teníem molta gana. Un entrepà petit per esmorzar, mitja barreta energètica i alguna llaminadura gentilesa del Jaume i un plàtan era tot el que havia rebut el meu estómac des de que ens havíem posat a caminar. Ah!! I aigua, molta aigua i Isostar, això sí. Somiàvem amb entrepans de llom am b formatge, amb hamburgueses, amb pizzes, amb qualsevol cosa que fos per menjar. Eren un quart de tres i volíem dinar.\nPerò no va ser fins a les tres i amb cinquanta-dos quilòmetres a les cames, que després de voltar una mica per Argentona i de trobar-ho tot tancat, vam fer un gran descobriment: el Bar Can Tomàs. Hem arribat a la conclusió de que vam tenir molta sort, ja que era, segons semblava, l’únic bar obert de tot el poble. I què vam menjar? Doncs sí, un entrepà de llom amb formatge i després vam partir-nos un altre de pinxo morú que estava de vici. No voldria passar per l’alt l’atracció del bar: un xinès que es gastava els diners a la màquina escura butxaques i que no parava de pitjar el botó de jugar de forma continuada. Vaig dir-li al Tomàs que estaven distret amb aquell individu (tota la clientela del bar se’l mirava i feien comentaris entre ells). Va dir que sí, que ell no era racista, “pero cada cosa en su sitio”. A lo que vaig contestar-li que no es preocupés, que “tu lo que eres ordenado”. Sembla que li va fer gràcia perquè va marxar amb els nostres plats buits a la mà i tot fent que sí amb el cap.\nUna vegada recupe rades les forces i amb la panxa plena, vam afrontar els quilòmetres que quedaven fins a l’estació de Mataró on vam arribar quan faltaven vint minuts per les quatre aturant el contapassos del Jaume en cinquanta-vuit quilòmetres i on agafàvem el tren direcció Plaça Catalunya a tres quarts de cinc.\nAl final no havia estat malament el petit entreno que vam fer: una tirada molt llarga i amb 1.620 quilòmetres de desnivell positiu. La llàstima és que no puntua per la Copa Catalana, però de ben segur que ens servirà per afrontar les proves que venen amb més garanties d’èxit i amb les cames més fortes.\nPublicat per Jordi a les 19:32 6 banyeres d'aigua freda\nMascletà / Cremà blaugrana.\nSé que és un títol fàcil, ja que a València estan en plenes falles, però per què aquest titular? Em justifico. Doncs perquè l’equip sencer són una colla de petards (d’aquí mascletà) i ahir va cremar (d’aquí cremà) la poca credibilitat que tenia quedant eliminat de la Copa del Rei. Una eliminatòria que té un regust a l’any passat, ja que per segon any consecutiu el Barça va tornar a caure eliminat a semifinals al torneig del KO.\nDesprés del ball televisiu que ens van obsequiar els principals operadors de televisió del país: ara el dono jo en obert, ara el dono jo en modalitat PPV, ara el dono jo en obert, ara el dono... (cal que segueixi?) vam poder veure’l per TV3-la teva i en obert. Ja m’agradava, un partit d’aquells tranquil a casa i més tenint en compte que el dia d’ahir va ser una marató esportiva blaugrana. Venia de veure a les 19:00 com el Barça de bàsquet es desfeia del CSKA de Moscú en un partit dels de caixa o faixa i en un èpic i emocionant final (amb una cistella fallada per ell en l’últim segon), cosa que li valia la classificació pels quarts de final de l’Eurolliga. I això, li hem d’afegir que el Madrid de bàsquet va quedar eliminat i no podrà disputar la Final Four que es celebrarà a la seva pista en un altre partit a caixa o faixa. Doncs bé, el dia es presentava rodó (amb la caixa del Barça de bàsquet i la faixa del Madrid de bàsquet) per a seguir gaudint a poder ser d’una altre caixa blaugrana que ens donaria el pas a la finalíssima de la Juan Curling Cup. Que consti que, com per tots és sabut que l’alegria del culé mai és completa, era un partit el de València que amb 1 -1 de l’anada s’havia d’anar a per totes i això no m’agradava. No per res, però es que no veig l’equip com per anar a per totes...\nRijkaard deixava a Henry a la banqueta i sortia amb la tripleta atacant Iniesta – Eto’o – Bojan. Què us puc dir del partit? Doncs que ja al minut divu it se’m va quedar cara de pomes agres quan Baraja des de fora l’àrea va inventar un xut potentíssim i imparable que va fer que Víctor Valdés encaixés el primer gol de la nit. Imagineu-vos!! Ara el Barça estava obligat encara més a reaccionar. Mala senyal, perquè crec que aquesta temporada el Barça no ho ha fet a cap partit això de reaccionar.\nEls homes de Frank no estaven jugant bé i a sobre es trobaven amb un gol en contra. Però bé, vaig comptabilitzar fins a cinc ocasions a la primera part (poques si tenim en compte que el Barça havia d’anar a marcar com a mínim dos gols per passar de ronda): dos de Milito amb el cap, una d’Iniesta, un contraatac (sí, sí!! Un contraatac!!) que Bojan perd dintre de l’àrea la pilota a l’últim moment i un xut molt fort d’Abidal des de la frontal de l’àrea.\nI a les acaballes del partit, al minut quaranta-quatre (minut mooolt, però que moooolt psicològic), va arribar el segon gol del València, marcat per Mata que posava les coses més que difícils pel conjunt barceloní. Just un minut més tard, el col·legiat va xiular el final de la primera part.\nLa segona part va anar de la següent manera:\nMinut 4. Gudjohnsen xuta per sobre del travesser.\nMinut 10. Xavi xuta una falta que se’n va fora.\nMinut 22. Bojan xuta desviat a la dreta de la porteria.\nMinut 24. Gran combinació entre Bojan i Iniesta, que centra i ni Henry (que havia sortit a la segona part) ni Gudjohnsen arriben a rematar.\nMinut 26. GOOOOL!! Henry de cap a centrada de Silvinho que torna a posar al Barça dintre el partit. Miracle!! Al·leluia!! Endavant!! Que sonin les campanes!! La remuntada és possible!! Alabat sigui Déu!! Vosaltres podeu!!\nMinut 26 i mig. Més al·leluies, més endavants, més sonar de les campanes, més alabats sigui Déu...\nMinut 27. Gol de Mata que situa el tres a u al marcador. Ara aquells crits de joia i alegria es van convertir en mecagun conys, en òsties putes i en colla de pesseters i mercenaris que no sentiu els colors.\nMinut 28 a 34. Més renecs que no puc reproduir.\nMinut 35. GOOOL!! Samuel Eto’o aconsegueix el tres a dos i l’emoció m’embarga i veig que la gesta és possible. Ara tornen els al·leluies d’abans, els endavants d’abans, els alabats sigui Déu d’abans i potser no veig tant mercenaris ni pesseters als jugadors. Va venir-me al cap aquell partit de Copa del Rei de fa molts anys (amb Robson, potser?) contra l’Atlético de Madrid al Camp Nou amb el macanudo Pizzi que va guanyar èpicament (com el de basquet contra el CSKA una hora i mitja abans, bona senyal) per cinc a quatre. Per cert, sempre he pensat que aquest partit, el de Wembley i ara el de París haurien de ser de visualització obligatòria pel culé com a mínim una vegada a l’any. Els jueus no van a la Meca? Doncs nosaltres mirem els partits!!\nMinut 36. Bojan a passada d’Eto’o xuta alt. El joc ara consistia en un atac i gol constant del Barça que tenia completament arraconat al València a la seva àrea.\nMinut 38. Iniesta xuta molt malament, però xuta i ho prova.\nMinut 40. Endavant!! Som-hi!!\nMinut 41. Encara és possible!!\nMinut 43. Barça, Barça!!\nMinut 45. Uiuiui... Encara no passarem...\nMinut 46. Això ja està molt complicat.\nMinut 47. Apa, cap a casa de nou!!\nMinut 48. L’àrbitre xiula el final del partit. Sí, cap a casa una altra vegada.\nSabeu què es lo fotut del cas? Bé, hi ha dues coses fotudes del cas. La primera és que el pitjor València dels últims anys (a quatre punts del descens a la Lliga i amb una merder intern que fa por) ha aconseguit eliminar al Barça. I la segona cosa fotuda, és que el gran Mag Fèlix (més conegut com “Te enteras, imbécil? Capfluix!!”) que surt amb el seu pèndol pronosticant el futur al programa Versió RAC1 del Toni Clapés (gran programa, per cert) va dir que no passarien l’eliminatòria. Fins aquí correcte, la Copa del Rei és un títol de segona fila. Però es que el que ara em preocupa és que també va predir que tampoc eliminaria al Shalke 04!! No crec en coses d’aquestes, però és que les sol endevinar. Tremolem companys, que la cosa està molt fotuda!! Puc acceptar quedar eliminat pel Manchester, però pel Shalke 04 ni parlar-ne!! No vull ni pensar què passaria...\nNi la prima promesa per Joan Laporta ni res de res serveix ja perquè el Barça aixequi el cap i surti al camp amb convicció de que poden guanyar els partits. Què es pot fer perquè aquests jugadors creguin en ells mateixos?\nEls moments d’il·lusió i d’empènyer a l’equip a marcar el tercer gol que li donaria el passaport per la final.\nEvidentment, l’eliminació de la Copa. Era un títol que pensava que de totes totes el Barça guanyaria. Era el més factible d’aconseguir. No hagués sa lvat la temporada, però haguéssim pogut celebrar quelcom.\nLa reacció del Barça va arribar molt tard. Quan va prémer l’accelerador va marcar dos gols i realment es va veure un Barça potent (sí, digueu-me atrevit perquè tampoc va haver-hi per tant), que podia guanyar el partit.\nS’ha perdut aquella solidesa defensiva que feia que fos molt difícil marcar-li un gol al Barça. I d’això no fa tant, potser quatre o cinc partits!!\nPublicat per Jordi a les 20:05 5 banyeres d'aigua freda\nLos asesinatos de Manhattan.\nAquest és l’últim llibre que m’he llegit. M’ha agradat molt, si us he de ser sincer i m’ha tingut enganxadíssim des de la primera pàgina. De lectura molt amena, els autors (Douglas Preston i Lincoln Child) aconsegueixen mantenir la tensió des del començament gràcies a una bona trama que a mesura que vas devorant les pàgines i els capítols que formen el llibre, et vas trobant més i més immers en l’acció i cada vegada que has de deixar la lectura ja fas càlculs de quan podràs tornar a reprendre-la. La veritat és que és un bon llibre d’acció policíaca, d'aquells que deparen un final inesperat. El típic inspector de l’FBI que, amb l’ajuda d’una arqueòloga s’encarrega de resoldre un cas d’un assassí en sèrie que fa més de cent anys va matar a trenta-sis persones a Manhattan i sembla que ara de nou es torna a repetir la situació. Del tot recomanable!!\nPublicat per Jordi a les 7:56 4 banyeres d'aigua freda\nAvui quan he mirat el correu electrònic abans de posar-me a treballar he comprovat que havia rebut un parell confirmacions via mail.\nLa primera era del Clube Montanha Funchal, els organitzadors de la Madeira Island Ultra Trail. M’han confirmat que ja han rebut la meva inscripció. Amb la il·lusió que ahir portava a sobre, aquest mail tant poc expressiu m’ha baixat una mica la moral. No coneixo molt als portuguesos, però si em baso amb els dos exemples més propers que tinc futbolísticament parlant (Mourinho i Deco) veig que ja deu ser normal, ja que gairebé no els he vist riure mai, no contagien molta alegria ni desprenen felicitat per tots els poros de la pell. Bé, aquest mail deia així:\nPlease visit event website once in a while to check for new information.\nHome!! Una miqueta d’alegria, per favor, que a Madeira no s’hi pot anar cada dia.\nLa segona confirmació que he rebut ha estat la de la gent que ens lloga l’apartament a Chamonix. L’altre dia vaig fer-los una transferència com a paga i senyal de la reserva i em confirmen que ja l’han rebuda.\nLes dos Ultra Trails van agafant forma i prenent cos mica en mica...\nPublicat per Jordi a les 8:30 2 banyeres d'aigua freda\nMIUT: ja m'he inscrit!!\nLa Madeira Island Ultra Trail és un dels grans reptes de la temporada. I avui ha passat de ser una utopia a fer-se realitat, o millor dit, a començar a posar la primera pedra per poder participar-hi. Ahir, després de llegir al blog del Jaume que ja s’havia apuntat, vaig posar-me mans a l’obra i avui ja he formalitzat la inscripció.\nLluny ja queden aquelles converses amb el Jaume on m’animava a apuntar-m’hi i a participar-hi. Recordo que quan va passar-me links amb fotografies de l’illa de Madeira i dels llocs per on passaríem vaig dir-me que allà hi havia d’anar jo, costés el que costés i que realment valia la pena fer un cop de cap. I avui l’he fet.\nUs puc donar dades aproximades de la MIUT. La prova es celebrarà el dia 20 de setembre (hauré de demanar una setmaneta de vacances a la feina) i el tret de sortida (o el que sigui que facin allà) es donarà a tres quarts de set del matí. El recorregut creua de punta a punta l’illa amb un total de noranta-sis quilòmetres i un desnivell positiu de més de 3.000 metres. Jutgeu vosaltres mateixos el perfil de la prova:\nAh!! Sense oblidar-nos d’un tram que segons he llegit té unes cinc mil escales:\nEl calendari d’aquest any bé molt carregat, però crec que amb l’entrenament que portaré i amb la quantitat de curses del CCCR en les que hauré participat (Montserrat-Reus de 100 quilòmetres i Núria-Queralts de 92 quilòmetres incloses) m’ajudaran a afrontar aquest repte amb garanties. A més, també està la Ultra Trail Mont-Blanc que es celebrarà unes tres setmanes abans, el vint-i-nou d’agost.\nLa MIUT es solapa amb la Matagalls-Montserrat. Em sap greu no poder participar en aquesta clàssica, ja que és un dels referents catalans i ja portava dues edicions seguides fent-la. Però bé, crec que el canvi valdrà molt la pena, no creieu?\nUs deixo alguna foto més perquè gaudiu dels paratges tant meravellosos d'aquesta illa:\nPublicat per Jordi a les 19:38 5 banyeres d'aigua freda\nCom agafar el metro després d'haver caminat seixan...\nCreieu que volen guanyar la Lliga?\nUTMB: ja tenim apartament!!\nToca el bombó del bombo.\nLes comparacions són odioses.\nQuin tros de professional!!\nNO, NO i NO!!\nSomriures i llàgrimes.\nInvasió escocesa i petits trucs per saber qui són.\nMarxa dels castells'08.


Serafín Marín, silenciat en el primer compromís de la temporada\n13/05/2018 13/05/2018 Redacció\nAhir dissabte 12 de març va començar la temporada de Serafín Marín. El català va torejar un festival taurí mixt a Santo Domingo de la Calzada (La Rioja) on no va poder triomfar.\nEs van lidiar novells de Santafé Martón per a Óscar Borjas (ovació), David Luguillano (orella), Serafín Marín (silenci), José Arcila (orella), Iván Abasolo (orella), Pablo Maldonado (silenci amb avís) i Alberto Donaire (ovació).\n← Alternativas en Barcelona XII. Heriberto García y Ricardo González\nComunicat de l’Associació de Criadors de Brau de les Terres de l’Ebre →