«Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» | SERGI PICAZO | Barcelona | El Punt Avui\n«Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» + «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» E-mail\nBarcelona - 1 febrer 2009 2.00 h\nEl candidat d'ERC a les europees, l'historiador Oriol Junqueras. / ANDREU PUIG.\n«Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» «Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català» E-mail\ntremosa, un rival?\nNo haig de competir amb Tremosa. CiU i ERC han de sumar esforços per mobilitzar\ntot l'electorat sobiranista\nvots cap al psoe i EL pp\nSi ERC no obté representació\nal Parlament Europeu, el PSOE\no el PP tindran un diputat més.\nAixò ho decidirà Catalunya.\nEl català emprenyat tornarà a aparèixer?\n–«En lloc d'emprenyat, seria més precís parlar del català fastiguejat: el que està cansat, decebut... El meu objectiu és implementar el català responsable, implicat i que s'esforça. De moments difícils en la nostra història, n'hi ha hagut tones. Ara, per tant, no ens cal ni el català optimista ni l'emprenyat.»\n–La gent, per decepció o per enuig, pot optar per l'abstenció encara més a les europees?\n–«Una de les grans amenaces de la democràcia és l'abstencionisme, perquè vol dir que no som capaços d'implicar la societat. A les europees, la ciutadania té la sensació que Brussel·les està molt lluny i allà no es decideix res de rellevant. És una sensació falsa. La responsabilitat dels polítics i la societat civil és transmetre que el que passa a Europa és important. Ens hi juguem la nostra presència.»\n–Posi-me'n un exemple.\n–«A Brussel·les s'ha decidit, entre moltes altres qüestions, el pla de Bolonya. Oi que això afecta els nostres joves i les nostres universitats? És importantíssim. Hauríem d'haver fet sentir la nostra veu quan es discutia la directiva. Tanmateix, moltes de les bones i meditades decisions de la UE tenen un problema: són molt mal posades en pràctica per l'Estat espanyol. Per això als catalans ens convé tant marxar de l'Estat espanyol.»\n–CiU i ERC han triat dos independents. Perquè els polítics professionals estan mal vistos?\n–«És possible que els polítics no passin el millor moment, i en part s'ho deuen merèixer. Però res no és més fàcil i perillós que criticar els polítics. És injust. Si les coses no van bé, és per culpa dels polítics i dels que no ho són, com els especuladors financers, els empresaris, els periodistes o els professors d'universitat. La nostra societat, malauradament, dimiteix massa sovint de les seves responsabilitats. I si ells no hi són, encara anirà tot pitjor.»\n–El desgast i les polèmiques al voltant del tripartit els acabaran pagant ERC i ICV-EUiA?\n–«Pot passar de tot. Ara, però, em sembla evident que l'acció de govern té molts vessants: algun punt no és del tot positius per algú i d'altres seran tot al contrari.»\n–Creu, com Duran i Lleida, que ERC i ICV fan de parallamps del PSC i de Montilla?\n–«És possible. En les últimes eleccions espanyoles, el PSC va obtenir els millors resultats. Però això depèn de la nostra capacitat per mobilitzar l'electorat que ha tendit cap a l'abstenció. Si el vot catalanista es queda a casa, ens convertirem en el parallamps del PSC, perquè el seu electorat s'absté menys. Si ERC no obté representació, el PSOE o el PP tindran un diputat més. Això ho decidirà Catalunya.»\n–Portarà al Parlament Europeu la reivindicació del català com a prioritat, malgrat els advertiments de Montilla?\n–«El català és la meva llengua i, per tant, és molt important. Com pels alemanys, l'alemany. Evidentment, no és l'única cosa important al món. Montilla hauria de saber que a Europa també hem de defensar el català, i estaria bé que es notés que algú el defensa. Els socialistes tenen molts més diputats que ERC a Europa i han tingut molts anys per mostrar la seva preocupació pel català. Això mateix hauria de servir per defensar el català al Congrés: els 25 diputats del PSC s'haurien d'espabilar.»\n–Quina llengua parlarà a l'Europarlament?\n–«M'agradaria parlar-hi català, però segurament no em deixaran. Puc parlar en italià, un mica en francès i entremig potser se m'escapa alguna frase en català. Però el que jo voldria és el ple reconeixement i la normalitat lingüística.»\n–I en castellà, no?\n–«Si cal, no tindré cap problema. A més, és la llengua del 85% dels conciutadans del meu municipi i de molts amics meus.»\n–Com competirà per l'espai sobiranista que li podria prendre la CiU de Ramon Tremosa?\n–«No hi haig de competir. CiU i ERC han de sumar esforços per mobilitzar l'electorat sobiranista i catalanista. Si convertim les europees en l'enèsima disputa de l'espai sobiranista, ens equivocarem. Enviarem a casa molts votants.»\n–Però CiU ha rebutjat l'aliança amb ERC i ha triat un candidat sobiranista per intentar robar-li part de l'electorat.\n–«No hi estic d'acord, en això, però tampoc és el meu problema. Jo vull que els votants catalanistes –des del centredreta fins a l'esquerra transformadora– puguin votar una formació com ERC explícitament independentista i que plantejarà a Europa polítiques socials.»\n–L'eix esquerra-dreta és el que els separa?\n–«Possiblement. Per sortir de la crisi, Tremosa té receptes amb un sector públic menys poderós i amb una perspectiva liberal o neoliberal. Ells miren més a Hayek i Friedman, i nosaltres, a Keynes.»\n–Un dels eixos del seu projecte a la UE són les polítiques socials. Com les defensarà?\n–«ERC ha de fer sentir la seva preocupació per la situació de l'Estat del Benestar al conjunt d'Europa. Defensarem que el sector públic i les empreses han de ser coresponsables de la sortida de la crisi. Però Catalunya té altres problemes derivats del fet que Espanya no la deixa ser prou Europa. I el problema del finançament és gravíssim. Tenim la possibilitat de demanar a la UE que es pronunciï sobre el finançament adequat per a les regions dels estats membres.»\n–L'altre dels seus objectius és el dret a decidir. El seu camí per la independència es basa en una estratègia internacional?\n–«Passa per tots els camins. Si no, no ens en sortiríem. La lluita pel reconeixement nacional de Catalunya ve de lluny i ha estat molt difícil. Per tant, necessitem tots els instruments nacionals i internacionals. Hem d'explicar-nos i buscar solidaritats a Europa.»\n–És partidari, com va fer Kosova, de pactes amb països com ara els EUA i Alemanya, en lloc del Sàhara o Palestina?\n–«No és exactament així. Hem de ser solidaris amb pobles oprimits del món, però també hem de ser amics dels estats forts que siguin democràcies. No hem de rebutjar tenir una bona relació amb els EUA, perquè és una democràcia malgrat que tingui dèficits democràtics.»\n–Però també són aliats de Madrid.\n–«Obviament. Però si optéssim per no fer amistat amb ells, encara estaríem en una situació més feble. Volem viure sempre en la declamació lírica? No fem òpera, fem política. Ens hi juguem el benestar dels nostres ciutadans.»\nCanal: Eleccions al parlament europeu 2009 - Entrevistes\nEl Punt. Barcelona 01-02-2009, Pàgina 14\nEl Punt. Camp de Tarragona 01-02-2009, Pàgina 17\nEl Punt. Comarques Gironines 01-02-2009, Pàgina 14


Buscant un conflicte on mai n'hi va haver - El triangle\nBaixant de Balaguer arribem a Jorba, després d’omplir el dipòsit i abans d’entrar als túnels del Bruch, passem pel bar restaurant proper. Allà una parella d’asiàtics ens atén en català. També a un grup de joves “estelats”. Encara que amb la meva filla alternem darrerament català i castellà ja que tot i que em dic Dalmau, el meu pare era de Cartagena, qui ens pren nota capta de seguida la cruïlla idiomàtica i la segueix.\nEn una taula propera dos mossos d’esquadra prenen un menú parlant en castellà (seran guàrdies civils reciclats?). Amb la impassibilitat típica que els caracteritza, els asiàtics modifiquen les seves expressions idiomàtiques amb absoluta facilitat, segons qui parli, en un intercanvi digne de la millor convivència. Estic segur que, a més de mandarí, parlen també anglès, com ha de ser en aquest escenari europeu on ja no cal el passaport i es tracta d’obrir ponts, no de minar-los. Els “estelats” segueixen a la seva bola i en cap moment arrufen les celles, disposats a recriminar els restauradors, pel seu fluid pas alternatiu d’un idioma a un altre. Els policies segueixen a la taula debatent “en castellà” i això potser els frena. Em sento encantat davant l’escena. A Catalunya, mai no hi va haver cap problema de comprensió, el bilingüisme transitava amb absoluta normalitat. Alguna excepció però que confirma la regla. Qui són els que ens han buscat un problema on mai n’hi va haver? Gent malaltissa, amb el deliri d’escripturar la finca, va decidir enganyar-nos.\nEls mitjans de comunicació subvencionats, -aleshores sense condicions polítiques- ho explicaven tal qual, una vegada i una altra: “a Catalunya no hi ha cap problema de comunicació”. Algú ha volgut que el tinguem. Pujol després de reclamar l’ètica per a ell i Catalunya, ens va posar davant “La Norma”, l’avatar femení que “recomanava” paternalment tenir en compte l’idioma natural de l’autonomia.\nLa història recent però ens diu que el català sempre va tenir un rol significatiu, durant la dictadura de Franco. Des de les poblacions del litoral, més bilingües i europees que les de l’interior (ídem als EEUU) mai no ens vàrem assabentar del subtil i descarat, per mentider, adoctrinament educatiu que va promoure Pujol. Constatem aquesta adherència quan es dispara la “fletxa groga” i de l’interior emergeix una massa ingent de voluntariosos i somrients “tiets i tietes”, que, en no “colar” els somriures, són substituïts per enfurismats CDR encaputxats, molt ben organitzats, equipats i per tant subvencionats, que ens cremen Barcelona.\nAvui veiem com es denuncia a qui no segueix “la norma”, evolucionada en imposició. El líder de les denúncies és un “mosso d’esquadra”, activista intocable, que quan (suposadament) acaba la tasca policial, surt orgullós “de cacera” a la recerca i denúncia de comerciants que atenguin en castellà. L’absurda vehiculització idiomàtica instaurada des de Moncloa, dona legitimitat al govern per desobeir, una vegada més, una sentència ferma de la judicatura, obligant la ciutadania a “suplicar” una implementació que ja és de mínims (25%). Aquell que es queixa, pateix l’assetjament i el suggeriment d’apedregar la seva casa, en concret la del ”infaust nen de 5 anys” de Canet. Els pares haurien comès l’atreviment de demanar el compliment de la sentència. Això no és tot. En paral·lel es provoca que els alumnes delatin els professors que facin la classe en castellà i la massa, tot i que minoritària, consenteix i s’engresca. Les arengues de Pujol durant 20 anys han tingut el seu efecte. Cap pare normal vol que els seus fills parlin només l’idioma local, que frenarà el seu futur desenvolupament, deixant-los aïllats a “l’illa catalana”, que paradoxalment vol ser “colonitzada”, per una penya d’il·lustres reaccionaris, vividors amb el suport d’aquesta massa de seguidors que no pensen per ells mateixos, excepte per tractar curiosament de “colons” als opositors.\nTots els catalans hauríem d’evitar que, en sortir de l’escola, els nostres fills només parlessin català i fessin el ridícul allà on anessin.\nQualsevol pare no voldrà que el seu fill, en sortir fora de Catalunya, li passi com a l’orgullós jove regidor d’ERC -“com podeis comprobar, me desenvolupo muy bien en castelàno”- o un portaveu de la Generalitat -“si esto no vayase bien, haubiesemos conseguido..”.\nEl fanatisme amaga el sentit del ridícul. A l’estand de recollir firmes pel 25%”, molts passen de llarg mirant de reüll, un descerebrat, arribat de l’interior, molt demòcrata ell, llença el material per terra. Uns quants ja arriben amb el boli a la mà, altres que s’avenen a escoltar, se’ls convenç, encara que d’aquests n’hi ha que es fan enrere quan saben que s’han d’identificar amb el seu DNI. Quan hom tem quedar assenyalat, la democràcia d’un país està en perill. M’escandalitzo quan em confirmen que les elits del govern que fan gala, sempre que poden, d’animar a desobeir la sentència del TS, són d’una hipocresia menyspreable ja que porten els seus fills a col·legis privats alemanys, francesos o italians. L’ànima se m’encongeix de pena, però també d’indignació, quan recordo el llarg temps que ser català a Espanya era un orgull, tant pels de fora com pels de dins. La proximitat i col·laboració entre nosaltres mateixos era total, com per l’estil treballador, honrat, digne, sincer senzill i caracteritzat per una convivència sana de “gent maca”. En una dècada aquesta convivència s’ha trastocat en una enemistat arbitrària, unidireccional, que provoca a la “bocabadada” víctima, insultada i tractada de no català, una incomprensió paralitzant que arriba a l’estupefacció quan s’escolta la possibilitat d’un escenari de “balcanització” a Catalunya .\nDesastre absolut. Què ens ha passat”? Què han fet? Com hem arribat a això?\nDiabòlica reversió la que hem patit davant d’un col·lectiu minoritari, primer somrient, després enfurismat que crema, trenca, i agredeix (mentre demana llibertat) impedint la lliure expressió dels altres. Avui no obstant, decebut, s’acomiada com si no hagués passat res, però que encara és capaç de dir “ja m’avisareu quan torneu a fer-ho”. Els quatre-cents oportunistes oficials de torn, als quals la independència, els importa un rave, segueixen escalfant el personal.És igual que ja no portin el llaç, cal seguir nodrint de llenya un foc que semblava estar apagant-se. Mentre dictadures com la de Cuba contractn cdr’s, per vigilar i delatar, a Veneçuela porters de barri uniformats fan el mateix, i aquí el govern infla la plantilla de funcionaris i paga jubilacions anticipades, per garantir-se el vot. S’ha destruït radicalment una realitat sociològica històrica que posava el poble català entre el millor de la societat espanyola. Avui ens mirem en silenci amb desconfiança, i suspicàcia ja que continua sent impossible obrir un diàleg. Els no independentistes estan molt farts i han començat a fer pinya en comprovar que s’intenta sotmetre el poble, amb la connivència del Estat espanyol. Sembla inaudit, oí? Els constitucionalistes, unionistes o lliures de nacionalisme, com se’ls vulgui anomenar, es defensen, però mai s’hi tornen. Aleshores qui rep? 1. La relació de convivència amb el veí lazi, amb qui no es pot parlar. 2. El preciós idioma català, que, en ser percebut com a símbol d’opressió, es deixa de parlar per reactivitat, 3. La decadència econòmica de Catalunya. Aquestes son tres fites aconseguides pels separatistes, no són per estar orgullosos (o potser sí per ells).\nEls lliures de nacionalisme, ni agredeixen, ni insulten, eviten les pedres sense tornar-les. Només lluiten per la neutralitat social, per tornar a la democràcia i a l’estat de dret, amb la Constitució a la mà, i per protegir-se dels insults, plens d’un odi irracional i absurd. Una esquerra “antinatura” dona suport obertament i incomprensiblement al separatisme, malgrat els constants menyspreus que rep dels lazis. Els representants dels treballadors, o –“líders sindicalistes llagosta”, que mai van treballar en la seva vida, com altres polítics molt destacats, participen de la cova d’Alí Baba, lluint descaradament la “bandera sindicalista” en cotxes d’alta gamma, donant suport conscientment a un separatisme cofoi que “els mima”. S’hi afegeix el Síndic de Greuges que porta traint –per la pasta– des del 2012, els principis i funcions del seu càrrec. Una Moncloa servil que abjura del socialisme, cedeix descaradament competències al separatisme per davant i per darrere, només per mantenir-se al poder, encara que això signifiqui potenciar la ruptura d’Espanya. L’executiu escolta “empàtic”, la exigència d’amnistia i de nous referèndums, “pel dret a decidir… el que jo et digui”, una vegada i una altra, fins que “surti el que volen”. Fastiguejats, catalans valuosíssims, dubten d’anar-se’n a altres indrets, en no voler veure’s sotmesos a una dictadura aclaparadora i de descarat nepotisme en ple segle XXI. Sense justícia, ni estat de dret, ni cap oportunitat, si no t’inclines davant el seu dogma i on el teu veí separatista fanàtic et pot buscar la ruïna.\nCatalunya és massa valuosa econòmicament i humanament per lliurar-la a un nucli de nous i també vells xupòpters incapaços d’abandonar “la masia”, confiant amb el suport d’una minoria fanàtica i, per tant, cega. A veure qui pot més, però l’ètica, la inclusió, la convivència, els valors, i principis, són del nostre costat.\nPrevQuins béns i activitats declara oficialment Joan Maria Piqué?


El Col·legi Oficial de Veterinaris de Lleida va celebrar el passat divendres a la nit la seva gran festa anual - elMercadal\nEl Col·legi Oficial de Veterinaris de Lleida va celebrar el passat divendres a la nit la seva gran festa anual\nEl Col·legi Oficial de Veterinaris de Lleida va celebrar divendres 7 d’octubre a la nit la seva gran festa anual, coincidint amb la setmana de la festivitat del patró dels veterinaris, Sant Francesc d’Assís, a les instal·lacions del Restaurant Resquitx de Golmés.\nEl sopar va reunir al voltant de 140 persones i va tenir com a acte central el lliurament del Premi al Veterinari de l’Any. En aquesta ocasió, el guardó va recaure en la figura de Lorenzo Fraile, que va rebre la distinció de mans de la presidenta del COVLL, Carmen López, i de la representant de l’Agencia Española de Medicamentos y Productos Sanitarios, Cristina Muñoz.\nLorenzo Fraile és Doctor en Farmacologia i exerceix de professor agregat de la Universitat de Lleida en les especialitats d’epidemiologia i farmacologia. Es tracta d’un professional de molt renom internacional en el seu sector i és assidu com a ponent en congressos estatals i internacionals. Recentment va ser guardonar amb el premi de l’Article Tècnic Agrari dins la Fira de Sant Miquel de Lleida.\nAl marge d’aquesta distinció, que ja té cinc anys d’història, durant el sopar es va fer un petit reconeixement als veterinaris que compleixen 65 anys en aquest 2016, es va donar la benvinguda als nous col·legiats (el COVLL ha superat ja els 500) i també es va lliurar un petit detall a Albert Finestra, que aquest any va deixar la junta.\nPel que fa a les autoritats, entre els presents hi havia Teresa Masjuan, directora general d’Agricultura i Ramaderia del DARP, i l’alcalde de Golmés, Jordi Calvís.\nCom ja és tradicional, es va realitzar el sorteig de prop d’un centenar de regals que aporten els diferents patrocinadors, empreses i cases comercials que col·laboren amb el sopar de Sant Francesc. El bon ambient va presidir una vetllada distesa i de retrobament entre els professionals del secto\nMés en aquesta categoria: « Lleida acull el DiFT 2016 El Síndic de Greuges de Catalunya i Govern combatran, previndran i detectaran l'abús sexual infantil i juvenil »


El Top-10 dels festivals de música a nivell estatal | Tresdeu.com\nJoan Fuset | 26 juny 2018\nJoan Fuset - 26 juny 2018\nDesprés de repassar tota l’oferta del País Valencià i el Top-10 de Catalunya, hui ens hem decidit per presentar-vos les propostes a nivell estatal. Viatgem un poc més lluny, a Andalusia, Galícia, País Basc, Madrid… en definitiva el Top-10 dels festivals de l’Estat espanyol. Farem un repàs de les principals dades i les últimes novetats que presenten aquests festivals, on també arriba representació valenciana\nUbicació: Torre del Mar (Màlaga)\nData: 4-7 de juliol\n5é aniversari d’un dels festivals més septentrionals de tot l’Estat. Una gran festa a la platja de Màlaga, amb David Guetta, The Offspring, Asian Dub Fundation entre altres. La convivència d’estils musicals com el rock, el pop, el reggae, el hip hop, el mestissatge i l’electrònica és la marca d’aquest festival. La Raíz posarà el segell valencià al Weekend Beach.\nUbicació: El Bonillo (Albacete)\nData: 5-7 de juliol\nPràcticament se’l podria considerar un ViñaRock d’estiu, tant per la ubicació com per la qualitat i confecció del cartell. La seua carta de presentació és que està limitat a 4.200 persones, per tal d’evitar la massificació i tot el que comporta. Entre els ja clàssics La Raíz, Asian Dub Fundation, Rosendo o Soziedad Alkohólika podem trober bandes valencianes com Fukiwis, Riot Propaganda o Sons of Aguirre & Scila.\nUbicació: Viveiro (Lugo)\nData: 11-14 de juliol\nEl Ressurrection Fest se celebra des de 2006 anualment durant l’estiu, amb un programa musical centrat en l’escena rock internacional. Per al cartell d’enguany destaquen bandes com Kiss, Stone Sour, Scorpions o Megadeth. Una autèntica delícia per a tota aquella persona amant del metal.\nUbicació: Valdebebas – IFEMA (Madrid)\nData: 12-14 de juliol\nLa tercera edició d’aquest festival madrileny porta com a principal novetat la nova ubicació del recinte. Es trasllada a la Caja Mágica ubicat al nord de Madrid. Fins a 7 escenaris rebran múltiples actuacions durant 3 dies de música sense descans. El principal atractiu és l’espectacular cartell internacional amb Pearl Jam, Kasabian, Justice, Arctic Monkeys, Franz Ferdinand, Queens of the Stone Age… També hi haurà espai per a valencians com Badlands, o Modelo de respuesta solar.\nData: 1-4 d’agost\nSisena edició del The Juergas Rock Festival. Moguts per l’esperit de superació des de 2013 que els ha portat, segons l’organització, a traure el millor cartell en la història del festival, de qualitat i varietat. No obstant, és un festival on conviu el punk, el rock, un escenari acústic, el metal, la rumba… Només cal fer una ullada al cartell on trobem aquesta varietat. La representació valenciana vindrà de la mà de La Raíz, Zoo, Los de Marras, Funkiwis, Mediterranean Roots, Konsumo Respeto, Smoking Souls, Pupil·les i Frida.\nShikillo Festival té festa per a tots els públics i horaris. Candeleda és una ubicació amb piscines naturals on la música començarà cap al mig dia i no s’atura fins ben entrada la nit. Més de 40 concerts amb grups com Asian Dub Fundation, La Pegatina, La M.O.D.A., Boikot, Narco… Com no podia ser d’altra manera, també podrem trobar a La Raíz, i més presència valenciana amb Riot Propaganda, Zoo, Sons of Aguirre, los Benito, Auxili, Machete en Boca, entre d’altres.\nData: 2-4 d’agost\nSonRías Baixas és un Festival amb majúscules. Sol, platja, gastronomia, festa i música, molta música. Promet un cap de setmana inoblidable de celebració i música, amb fusió d’estils però on mana el rock, una vegada més. Als caps de cartell com són La Raíz, Berri Txarrak o Gatillazo se’ls sumen els també valencians Assekes.\nData: 8-12 d’agost\nUn dels festivals de música electrònica per excel·lència. El Dreambeach Villaricos va tancar el cartell de la seua sisena edició al mes d’abril amb un line-up al qual també se sumen bandes de hip-hop com Kase-O, la Mala Rodríguez o SFDK. També el trance, el hardstyle i el Bass Music tindran el seu merescut protagonisme. Altres noms destacants seran Axwell Λ Ingrosso, Martin Garrix o Hardwell.\nUbicació: Aranda de Duero (Burgos)\nEls carrers d’Aranda de Duero s’engalanen un any més rebre un històric festival, el Sonorama Ribera. Referent de l’indie però sense deixant de banda el mestissatge, el pop i el rock. Si aneu, no es podeu perdre els concerts sorpresa que es fan cada dia a la Plaza del Trigo. Enguany els caps de cartell són Liam Gallagher, Bunbury i Izal. També trobem representants valencians com Badlands, La Plata o Ley DJ.\nUn sol dia al Campus de la Universitat Complutense de Madrid, que aglutina una gran selecció d’artistes a nivell estatal i internacional. Un bon grapats d’estils es donen la mà al Dcode dels quals si ens donaren a elegir sense dubte ens quedaríem amb els Berri Txarrak. Imperdible també el directe dels Kakkmaddafakka.\n*Foto extreta del Facebook del Festival Shikillo\nAlterna, Dcode, Dreambeach, festivals, Madcool, Resurrection, Shikillo, Sonorama Ribera, SonRías Baixas, the Juergas, Weekedn Beach


Els ecologistes convoquen una protesta per tancar el dofinari d'Aquopolis de la Pineda\nEls ecologistes convoquen una protesta per tancar el dofinari d'Aquopolis de Vila-seca\nEls dofins a l'Aquopolis durant una exhibició.\nIndiquen que l'interès polític per la situació dels dofins del parc «fa pensar en el seu alliberament»\nActualitzada 11/05/2017 a les 18:07\nEn el marc de la jornada internacional i simultània 'Empty the Tanks' (Buida el Dipòsit), aquest diumenge tindrà lloc, just a l'entrada de l'Aquopolis de la Pineda, una acció reivindicativa a favor de l’alliberament dels mamífers marins del dofinari. Aquest és el segon any consecutiu que la plataforma 'No al Dofinari', on també hi col·labora Ecologistes en Acció, realitza la protesta. Començarà a les 12.30 hores, i durarà al voltant de mitja hora.\nA més a més la plataforma, que vol acabar amb els dofinaris o, com descriuen des de l'agrupació, els «circs sedentaris», com l'Aquopolis de la Pineda i el Marineland de Palafolls, al Maresme, celebra que ha aconseguit fer un pas més en la lluita. Amb aquest objectiu, la plataforma va aconseguir que els diputats de la Generalitat de Catalunya convoquessin a veterinaris especialistes en mamífers marins a la Mesa de la Comissió de Medi Ambient i Sostenibilitat del passat 4 de maig. En aquesta es va debatre sobre deixar de permetre els dofinaris, tot refugiant els dofins i lleons marins en centres de recuperació, rehabilitació i possible alliberament a mar obert.\n'No al Dofinari' valora molt positivament que tingúes lloc aquest reunió, i creu que «l'interès mostrat per tots els grups fa pensar en l’avenir d’una abolició durant els propers mesos», aconseguint la prohibició tan esperada pel grup. Tot i això, asseguren que aquesta «no arribarà a temps per poder alliberar del captiveri i l’esclavatge als dofins i els lleons marins de l’Aquopolis i Marineland», els dos dofinaris de Catalunya.\nPel que fa a la via política municipal, 'No al Dofinari' va rebre la negació de diàleg per part de l'equip de govern del consistori de Vila-seca. Una moció presentada per l'oposició al respecte no va aconseguir prous vots al ple per tirar endavant. D'aquesta manera, la plataforma ha seguit treballant cap a una altra direcció, col·laborant amb membres de la comunitat científica, entitats de defensa dels drets animals i mediambientals, i s’ha reunit amb l’alcalde de Palafolls.


Ampul·la hepatopancreàtica - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nL'ampul·la hepatopancreática, o ampul·la de Vater, està formada per la unió del conducte pancreàtic i el colèdoc o conducte biliar comú. L'ampul·la fa protrusió al duodè formant la carúncula major o papil·la de Vater.\nL'ampul·la de Vater és una fita important, a mig camí en la segona part del duodè, marcant la transició anatòmica de l'intestí anterior amb l'intestí mitjà (i per tant, el punt on el tronc celíac deixa d'irrigar l'intestí i l'artèria mesentèrica superior se'n fa càrrec). El nom és pel metge alemany Abraham Vater.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ampul·la_hepatopancreàtica&oldid=20069846»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 9 jul 2018 a les 18:36.


Secundària Memòria - (Efectes restringits: bloc de l'Antoni Casals i Pascual) antonicasals@mesvilaweb.cat - Pàgina 19\nSobredosi de teiatru (per al que és habitual per a mi)\nEn els darrers quinze dies he tingut l’oportunitat (amb el conseqüent risc de descapitalització, si reviso els preus) d’anar en tres ocasions a teatre a Barcelona. La veritat és que amb els preus que corren per a aquestes activitats, no deixa de ser una situació excepcional.\nI he tingut l’oportunitat de veure tres obres ben diferents: El llibertí, Cabaret, i El salt de Nijinski.\nCom no sóc crític i no en se prou d’aquestes coses, el meu barem de valoració es limita al típic "m’agrada/no m’agrada".\nVaig disfrutar molt amb El llibertí. Si treiem, com altres vegades ja he comentat, els accessos de tos de gent que em penso que esperen que tanquin els llums per començar amb la seva molesta activitat tusígena, i els mòbils que sempre acaben per sonar, vam gaudir d’una magistral interpretació de’n Madaula, que no se perquè coi perd el temps fent "engendros" com l’inacabable ventdelplà (bé, sí, suposo que és una qüestió de supervivència).\nCabaret em va decebre. He revisat les crítiques dels diaris i he arribat a la conclusió que entre que es van escriure i jo l’he vista han canviat els cantants, els ballarins i fins i tot el guió. Perquè el que jo vaig veure no tenia ritme, dels cantants se salvava només un, i, per sort o per desgràcia, que això no ho se, no feia oblidar la pel·lícula.\nFinalment, El salt de Nijinski. Un petit espectacle de dansa, a la Sala Muntaner que ens va enamorar des del primer moment. Potser a qui no agradi la dansa, o encara més la dansa moderna, pot semblar-li únicament un exercici de coreografia com un altre. Jo, que sóc més aviat escèptic en aquesta qüestió, m’ho vaig passar molt bé. La música, excepcional. I la plasticitat dels ballarins, el joc estètic, el moviment, em van semblar gairebé perfectes. Personalment, us el recomano.\nEn fi, m’agrada 2, no m’agrada 1. Per sort.\nLa júlia, a la panxa del bou, ha publicat\nrecentment un post que feia referència bàsicament a les excursions dels anys 70 a Perpinyà per veure un\ntipus de cine que a casa nostra no teniem a disposició. Bàsicament la gent\nanava a veure allò que en l?argot de l?època se?n deia ?pel.lícules verdes?,\nperò també hi havia lloc per a alguna cosa una mica més compromesa. En l?intercanvi\nde comentaris s?esmenten moltes pel.lícules, des del famós Tango a París, a les\nEmmanuelles, passant per la filmografia de Visconti.\nEl cas és que jo, que per edat ja no sóc dels\nque va anar a Perpinyà, vaig despertar al món del cinema a l?època de les sales\nd?Art i Assaig i els meus records ja que no són transfronterers es limiten a\nser els d?una transgressió de normes paternes.\nPer això he intentat fer recompte d?algunes de\nles pel·lícules que vaig veure en aquella època, o de fet entre l?any 1975 i\npels volts de 1985 (o sigui entre els meus 16 i 26 anys), una època en que pel\nmeu cap hi va passar més d?una turbulència de tots tipus però que ara recordo\namb innegable nostàlgia. Algunes de les pel·lícules devien durar una setmana o\nmenys en cartell i en tinc un record confús, segurament perquè no les devia\nentendre gaire. I d?algunes, el record és amable. No són totes les que vaig\nveure, evidentment, però són les que m?han vingut al cap sense esforç:\nSleeping beauty, una història\nestranya d?uns firaires que li donaven un elixir que feia dormir a una noia per\nexhibir-la al seu circ; recordo que la música era molt bona (o em va agradar\nmolt, que no és el mateix), però no he pogut fer venir al cap com acabava. Le chaud lapin, un film\nfrancés en que un home de bona família empaitava noietes joves, força avorrida, però veient el títol ja m’imagino què hi buscava;\nCina é vicina, història italiana de lluites obreres, molt irònica i\npolititzada; el Romeo i Julieta de Zefirelli, del que em va impressionar (passeu-m?ho,\ntenia 15 o 16 anys i era una mica innocent!) l?aparició del primer pit nu que\nveia al cine en la meva vida; La cadutta degli dei, de Visconti,\nmonumental, l?he vista 5 ó 6 vegades i encara m?impressiona; Saló,\nde Passolini, l?escatologia feta art; Vicios privados públicas virtudes, una aproximació\npseudopornogràfica al misteri de Mayerling (en tot cas més entretinguda que la\nnovel.la de Porcel, amb perdó); More, amb música de Pink Floyd, que\nm?imagino que només recordo perquè en tinc el disc, i crec que anava d?una mena\nde viatge iniciàtic a l?Eivissa d?aquells temps hippies; Wet Dreams, un munt d?historietes\ncrec que holandeses, amb el sexe per bandera; i per fer-ne deu i deixar-ho aquí\nuna pel.lícula que en aquells moments em va semblar gloriosa: Themroc,\nla història d?un home que l?acomiaden de la feina i es tanca a casa seva on hi\nviu com un veritable cavernícola.\nFer aquesta llista, tan variada, tan eclèctica, m?ha resultat un\ndivertit exercici de memòria. Pot ser que alguna de les que esmento l?hagués\nvist més tard, encara que no ho crec, perquè el meu record és d?haver-les vist\nsol o (aquelles imatges que et venen) amb amics de l?escola. Us l?aconsello, l?esforç.\nSi més no fa somriure.\nTornar a la pàtria…\nPer la transgressió\ndels mots comuns,\npoc coneguts del ser,\ni aprendre el que hem viscut,\nesforç d’una memòria.\nTornar a la pàtria\nper uns camins perduts,\nEntrar en el misteri,\ndivers, de tot origen\nper la paraula.\nJosep Maria Fulquet: ART POÈTICA (dins de : De plata pur, ANGLE EDITORIAL, Barcelona, 2007))\nGent pública i declaració de malaltia: reflexionant a partir de Maragall\nCada vegada més els\npolítics, els artistes i altra gent que es mouen en l?esfera de la cosa pública,\ntendeixen a donar explicacions quan se?ls diagnostica una malaltia, que pot\ncomprometre la seva presència davant el propi públic.\nHo hem vist fa 48 hores en Maragall, com ho haviem vist temps enrere en\nPere Esteve, o en els mateixos François Miterrand o Adolfo Suarez; i en el món\nde la faràndula tenim els exemples de?n Serrat, de l?australiana Kiliye\nMinogue, i a nivell esportiu, casos com el del porter de futbol Molina.\nEn el darrer cas\nque hem tingut l?ocasió de viure, el de Maragall i la seva declaració de patir\nla malaltia d?Alzheimer, segurament hi conflueixen moltes causes en el fet i\nnecessitat de posar de manifest la pròpia malaltia. En primer lloc, i ho va explicitar el propi Pasqual Maragall,\nsortir al pas de determinats rumors. No és la primera vegada que circulen\nrumors sobre l?estat de salut de Maragall. Quan jo feia la meva formació d?especialista\na l?Hospital de Can Ruti, un company, la dona del qual treballava a l?Hospital\ndel Mar assegurava sense cap mena de dubtes (ni pudor de transgredir el secret\nprofessional) que Maragall, llavors encara alcalde de Barcelona, era cirròtic\n(d?origen alcohòlic) i s?anava a posar injeccions de vitamina B al servei d?urgències\ndel dit hospital. Aquesta etiqueta ha penjat sempre de Maragall, fins el punt\nque algun mitjà de la Villa y Corte (tot i que alguns elements més nostrats\ntampoc no s?hi ha quedat curts) ho ha utilitzat per a fer-ne mofa..\nEn segon lloc, i\naixò és vàlid per a l?expresident però també per a qualsevol altra persona, un\nnomés pot encarar un procés d?aquestes característiques des de la informació i\nel coneixement. Sovint les famílies, en un afany de proteccionisme, demanen al\npersonal sanitari que no informin al pacient ?del que te?. En aquests casos, s?acaba\nteixint una teranyina a mig camí entre el silenci i la mentida que aboca molts\npacients al desconcert i la desorientació degut a que veuen que ?no milloren? o\nperquè consideren que ?els metges no saben què tinc?. En la meva modesta experiència,\nen la major part dels casos en que el pacient sap el que te és més fàcil\nafrontar la presa de decisions tant pel que fa a allò que la gent en diu ?deixar\nles coses arreglades?, com pel que te a veure amb actituds terapèutiques i de\ncures per part del personal sanitari. Perquè si difícil és estar al davant d?una\npersona que saps que te una malaltia incurable (sigui un càncer, una demència o\nqualsevol altre procés que pugui estar en fase terminal), molt més difícil i\ndesagradable encara és mentir-li. I, per altra banda, és molt gratificant veure\nmalalt i família enfrontant-se en comú a la situació.\nDe vegades un sent\ndir ?si tinc alguna cosa dolenta prefereixo no saber-ho?, o el mateix però\nexpressat en dubte: ?no sé si ho voldria saber?. Després d?unes quantes experiències\npersonals en aquest sentit, i encara que és cert que hi ha gent que ?no vol\nsaber? o que per la seva estructura de personalitat, és millor, possiblement ?que\nno sàpiguen?, penso que és molt convenient que els malalts estiguin informats\nel millor possible del que tenen i, fins i tot, sobre tot en el cas de les\npersones relativament joves, del pronòstic i previsions de desenllaç. O\nalmenys, jo així ho desitjo per a mi mateix.\nPer últim, la\ndeclaració d?un personatge públic en relació a l?estar afecte d?algun tipus de\nmalaltia, com les que he comentat, te un altre valor, que és el de\nsensibilitzar la gent sobre determinats processos. Maragall, com abans Serrat,\nCarreras, o Esteve, han posat cara a malalties que per a molts o no existien o\neren una línia amb un nom estrany, i sovint difícil de llegir, en un full de\ndiari o de revista.\nMés enllà de les declaracions de solidaritat,\ncompassió o sentiments que aquests temes puguin generar, i deixant de banda\ncomentaris desafortunats i de mal gust, que n?hi ha de tots tipus, el valor que cal donar a aquestes notícies és\nel de la seva capacitat de remoure consciències i modificar actituds en relació\na moltes malalties. I en aquest sentit, penso que possiblement Pasqual Maragall ha fet un nou servei al país.\n*fotografia: "uma solidao…", Alicina (1000imagens)


Més de 55 talls de cabell amb textura + pentinats per a homes (súper fresc) - Pentinats Per A Homes\nPropietari De Cadells De Bany\nExcavació De Blake-Ryan\nMés de 55 pentinats amb textura per a homes\nEls talls i els estils amb textura han estat una tendència candent els darrers dotze mesos.\nLa textura de tall de tisora afegeix definició i volum que es poden millorar amb l’estil.\nPer als cabells curts, proveu un cultiu desordenat mentre les puntes amb textura funcionen per a qualsevol longitud. Les tendències de la textura també afegeixen un toc modern als pentinats clàssics, afegint acabats separats i envoltats a les pomes, la combinació i els quiffs.\nSi teniu els cabells ondulats o arrissats, es tracta d’un tall que mostra una textura natural. Els talls amb textura també són una manera excel·lent de reforçar el cabell fi o eliminar el gruix dels cabells gruixuts.\nTots aquests estils tenen un acabat desordenat o desordenat que és del que es tracta.\nAquests són alguns dels millors pentinats amb textura dels nostres barberes preferits.\n1. Pentinats moderns per a homes\n2. Pomp amb textura\n4. Pentinat llarg a la part superior amb textura\n5. Espigues multicolors\n6. Pentinat desordenat\n7. Punxes per als cabells gruixuts\n8. Diferents pentinats per a homes\n9. Espigues gruixudes\n10. Textura a la part superior + Fade\n11. Espigues amb textura\n12. Pentinats desordenats per a homes\nBarber Club oficial\n13. Esvaïment alt\n14. Textura punxeguda + Esvaïment baix de calba\n15. Textura tapada\n16. Quiff amb textura + ratlla de platí\n17. Pentinat de la part lateral + volum amb textura\n18. Pomp Fade amb textura\n19. Spikes amb textura + Fade Drop\n20. Estil texturat desordenat per a cabells mitjans\n21. Cultiu texturat per a cabells gruixuts i cònics del coll\n22. Alt i estret\n23. Cultiu de longitud mitjana per a cabells ondulats\n24. Pentinats frescos per a cabells fins\n27. Nous pentinats per a homes\n28. Cabells punxeguts fins + Desvaniment alt\n29. Pèl curt i fresc per a homes\n30. Pentinats clàssics actualitzats per a homes\n31. Tall de tripulació amb estil texturat\n32. Pentinat de part lateral amb textura natural\n33. Fohawk Spiky + Drop Fade\n34. Fauxhawk gruixut\ncantant sense maquillatge\n35. Llarg a la part superior + textura desordenada\n36. Talls de cabell frescos per a cabells fins\n37. Pics llargs + Desvaniment calb\n38. Nous pentinats per a homes\n39. Cabell desordenat + Taper Fade\n41. Pomp Fade amb textura\n42. Retall amb textura llarga + Fade drop\n43. Pentinat de part lateral per a cabells gruixuts\n44. Frang amb textura + Línia quirúrgica\n45. Quiff amb textura\n46. Mohawk ample\n47. Retall curt + estil amb textura\n48. Pentinat fresc per a cabells gruixuts\n49. Pentinats clàssics per a homes\n50. Slick back + Comb Lines\ntwitter mental minding\n51. Estil llarg per a cabells ondulats\n52. Slick Back + Separació\n53. Part lateral Pentinat + Textura\nLa barberia de tall final\n54. Quiff texturat per a cabells fins\n55. Girs curts d’esponja\n56. Quiff texturat per als cabells gruixuts\n57. Part lateral del cabell + textura pentinada\n58. Retall texturat + Quiff\n59. High Pomp Fade amb textura\nAixí que ... allà ho teniu. Aquests són els millors pentinats per a homes i talls de cabell nous i frescos que surten del millors barberies i perruqueries a tot el món. Diverteix-te i tria un nou pentinat masculí cada mes que vagis al barber aquest any.


Villas Amarillas 3 Menorca Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVillas Amarillas 3-, Ciutadella de Menorca, Menorca, Espanya, 7760 - Veure al mapaNotable7,5Basada en2comentarisVillas Amarillas 3Veure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Cala Santandria, no busqui més enllà de Villas Amarillas 3. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Villas Amarillas 3 també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Cala Santandria. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos instal.lacions de barbacoa. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb piscina privada, aire condicionat, aparell de televisió, caixa forta a l'habitació, forn microones a cada habitació. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen piscina exterior, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Villas Amarillas 3 és una selecció idònia per a la vostra estada a Cala Santandria.


Amazon ha presentat un algoritme per a explotar treballadors segons l'ús muscular\nAmazon ha presentat un algoritme per a explotar treballadors segons l’ús muscular\nJeff Bezos en la seva última carta com CEO d’Amazon, ha presentat un pla per a augmentar la productivitat mitjançant la gestió algorítmica dels cossos dels treballadors.\ndimecres 21 d’abril| edició del dia\nEl ritme i la intensitat del treball en els magatzems d’Amazon brutal i les lesions són sistemàtiques. En la seva última carta com CEO d’Amazon, Jeff Bezos, va oferir una solució que sembla estirar la definició de microgestió: pensar algorítmicament als treballadors en funció de quins grups musculars i tendons utilitzen en cada lloc del magatzem per a evitar el seu desgast o lesions.\n"Malgrat el que hem aconseguit, tinc clar que necessitem una millor visió per a l’èxit dels nostres empleats", va escriure Bezos. "Sempre hem volgut ser l’empresa més centrada en el client de la Terra. No canviarem això. Però em comprometo amb una millora. Serem el millor ocupador de la Terra i el lloc més segur per a treballar".\nBezos afirma que no es "consola" amb la recent derrota d’una campanya sindical en un magatzem de Bessemer, Alabama, i agrega: "Necessitem fer un millor treball per als nostres empleats".\nAmb aquesta fi, Bezos afirma que Amazon seguirà una sèrie d’iniciatives centrades a millorar les condicions de seguretat en els seus magatzems. Un programa sembla aprofitar la xarxa de vigilància d’Amazon dins dels magatzems, que ja es dirigeix als treballadors, i que ara s’utilitza per a minimitzar els esgotadors moviments repetitius que condueixen a una quantitat significativa de lesions, específicament trastorns musculoesquelètics o TME.\nSegons Bezos aquesta gestió algorítmica a nivell micro dels cossos dels treballadors serà "central" per a l’estratègia de l’empresa en el futur.\nAquest programa sembla encaixar en la tendència general de les empreses de tecnologia que busquen solucions encara més complicades al problema de l’excés de treball, sense abordar el problema estructural de fatiga i destrucció corporal. L’objectiu és augmentar o sostenir els mateixos ritmes de producció a partir d’una major explotació intensiva dels cossos dels treballadors.\nEn aquest sentit, la carta de Bezos lamenta els efectes suposadament inevitables de l’excés de treball i planteja "solucions" complicades, sense reconèixer solucions òbvies, com la desacceleració del ritme de treball. Els problemes de seguretat i higiene d’Amazon són l’altra cara de la seva alta productivitat. Per la quantitat d’enviaments en el mateix dia i cada dia els treballadors del magatzem i els conductors de lliurament es veuen obligats a arriscar els seus cossos o arriscar-se a perdre els seus treballs.\nAquestes escandaloses solucions no són noves. Recentment va haver-hi denúncies que Amazon nega, i mateix temps obliga, que els treballadors orinin en ampolles per les llargues distàncies que han de recórrer els treballadors per a arribar fins als banys.\nAmazon és un gegant logístic que gaudeix d’un monopoli en gran quantitat de ciutats i països, això li dona el poder, entre altres coses, com per a suprimir el preu de la mà d’obra (salaris) en general. Aquesta és la clau de l’“èxit” de la seva empresa. Per aquesta raó és que inverteix en idees “innovadores” per a augmentar l’explotació intensiva dels treballadors.\nExigeix que els seus treballadors compleixin amb quotes inhumanes de treball durant tot l’any tornant-les cada vegada més exigents. Mentre aconsegueixi allunyar tota oposició o resistència dins de l’empresa, com van intentar els treballadors amb la sindicalització a Alabama, el seu nou objectiu és convèncer als treballadors facin un treball esgotador en el magatzem per 15 dòlars l’hora.\nMón obrer / Precarietat laboral / Estats Units / Jeff Bezos / Amazon / Internacional


Compromís d'Esquerres reclama mesures urgents per protegir l'entorn de les basses del Terrisser\nEl regidor Òscar Vergés denuncia l'acumulació de deixalles als accessos de les basses i proposa que s'implantin elements per evitar els abocaments i per dificultar l'accés de vehicles a tota l'àrea\n“El camí és un abocador de restes de plantacions i de runes, tot i que el perímetre de les basses es troba força net”\nLamenta que la falta de pluges ha assecat completament les basses\nCompromís d'Esquerres per Figueres ha reclamat avui al govern que prengui mesures urgents a l'entorn de les basses del Terrisser per evitar que es degradi. El regidor Òscar Vergés ha denunciat que el camí d'accés “és un abocador de restes de plantacions i de runes, i el perímetre de les basses es troba força net, gairebé com el vam deixar l'any passat amb la neteja de la jornada Let's Clean Up Europe”, i ha demanat al govern que retiri les deixalles acumulades recentment. Així mateix Vergés ha proposat al govern diverses mesures per minimitzar els impactes que s'hi generen: limitar l'accés amb barreres, senyalitzar la prohibició d'activitats cinegètiques i afavorir que els abocaments es facin controladament “posant contenidors per a restes vegetals a la zona oest de Figueres”. També ha recordat que l'any passat va demanar que es realitzessin neteges periòdiques per evitar l'acumulació i la dispersió pel vent i la contaminació del medi, però creu que “la solució passa per prevenir els abocaments i limitar l'accés de vehicles”\nAmb motiu del Dia Mundial de les Zones Humides, membres de Compromís d'Esquerres han visitat avui les basses del Terrisser amb l'objectiu de veure l'espai i valorar l'estat de conservació. El portaveu del grup municipal ha lamentat que les basses estan seques per la falta de pluges, i que s'hagi “perdut” temporalment aquest punt d'abeurament per a la fauna. “És un avís més de la greu sequera que estem patint”.\nVergés, que ahir va preguntar al ple ordinari de l'ajuntament sobre aquest espai protegit, ha manifestat que està d'acord amb què l'ajuntament l'adquireixi per a la ciutat i per a desenvolupar usos ambientals. “Fa anys que demanem la seva protecció i que es promoguin els usos pedagògics”. Vergés afirma però que “no cal esperar a ser-ne propietaris per a prendre les mínimes mesures que evitin l'acumulació de restes vegetals i de runes”. Pel que fa als cartutxos de caça, enguany se n'han trobat unes dotzenes, ben poc comparat amb els que es van recollir l'any passat. No obstant això, suggereix demanar a la Generalitat que senyalitzi que l'activitat cinegètica ja no és permesa, doncs l'any passat va modificar la normativa d'ús de l'espai i les activitats autoritzades.


Sessió legislativa (Legislative session) 2021 - mixi.wiki\nUna sessió legislativa és el període de temps en què una legislatura, tant en el sistema parlamentari com en el presidencial, es convoca amb el propòsit de fer lleis, normalment una de dues o més divisions més petites de tot el temps entre dues eleccions. A cada país, els procediments d'obertura, finalització i entre sessions difereixen lleugerament. Una sessió pot durar tot el mandat de la legislatura o el mandat pot consistir en un nombre de sessions. Aquests poden ser de durada fixa, com ara un any, o es poden utilitzar com a dispositiu processal parlamentari. Una sessió de la legislatura s'acaba amb un acte oficial de pròrroga. En qualsevol cas, l'efecte de la pròrroga és generalment l'aclaració de totes les qüestions pendents davant la legislatura.\nHistòricament, cada sessió d'un parlament duraria menys d'un any, acabant amb una pròrroga durant la qual els legisladors podien tornar a les seves circumscripcions. En temps més recents, el desenvolupament de la tecnologia del transport ha permès a aquestes persones viatjar amb més facilitat i freqüència des de la capital legislativa fins als seus respectius districtes electorals (de vegades anomenats circumscripcions, electorat, divisió) durant períodes curts, el que significa que les sessions parlamentàries solen durar més. superior a un any, encara que la durada de les sessions varia. Les legislatures planifiquen els seus negocis dins d'un calendari legislatiu, que estableix com procediran els projectes de llei abans que s'acabi una sessió, encara que els assumptes relacionats però no oficials els poden dur a terme els legisladors fora d'una sessió o durant una sessió els dies en què el parlament no es reuneix. Mentre es prorroga un parlament, entre dues sessions legislatives, la legislatura encara està constituïda, és a dir, no hi ha eleccions generals i, per tant, tots els membres del Parlament conserven els seus escons. En moltes legislatures, la pròrroga fa que totes les ordres de l'òrgan –projectes de llei, mocions, etc.– s'eliminin. Per tant, les pròrrogues no s'han de confondre amb els recessos, els ajornaments o els descansos de la legislació, després dels quals els projectes de llei es poden reprendre exactament on es van deixar. Al Regne Unit, però, la pràctica de rescindir totes les factures en cas de pròrroga ha canviat lleugerament; Els projectes de llei públics es poden tornar a presentar en la propera sessió legislativa i accelerar-los directament fins a l'etapa en què van arribar a la sessió legislativa prorrogada. Sovint, una nova sessió començarà el mateix dia que va finalitzar la sessió anterior. En la majoria dels casos, quan el parlament es torna a reunir per a una nova sessió legislativa, el cap d'estat, o un representant d'aquest, s'adreçarà a la legislatura en una cerimònia d'obertura. Tant en els sistemes parlamentaris com en els presidencials, les sessions es refereixen amb el nom de l'òrgan i un número ordinal, per exemple, la segona sessió del 39è parlament canadenc o la 1a sessió del 109è Congrés dels Estats Units.\nEls governs d'avui acaben les sessions sempre que sigui més convenient, però un "exercici del poder de bona fe" per prorrogar el parlament no inclou evitar que frustri l'agenda del primer ministre. Quan el Parlament del Regne d'Itàlia va conquerir el poder de decidir sobre la seva revocació, el diputat Modigliani va parlar d'un cop d'estat, si el dret de prórroga o tancament de la sessió s'exerceix immediatament després que el Parlament s'hagués revocat. Durant la campanya electoral , aquesta interrupció té lloc per tal d'evitar que la cambra alta sengui i depurar tots els assumptes de la cambra alta abans de l'inici de la següent legislatura. No és estrany que una sessió del parlament es posin en recés durant les vacances i es reprengui unes setmanes més tard exactament on es va deixar.\nProcediment als regnes de la Commonwealth\nAls àmbits de la Commonwealth, les sessions legislatives poden durar des d'unes poques setmanes fins a més d'un any; entre eleccions generals; normalment hi ha d'una a sis sessions del parlament abans d'una dissolució per part de la Corona en Consell o de l'expiració d'un límit de mandat legalment establert. Cada sessió comença amb


Cauen el filial i el femení | martorellesport.cat - el web esportiu de referència de Martorell\nDoble derrota dels equips martorellencs a L’Hospitalet i a Girona © RC Martorell\nL’equip absolut femení i el filial masculí del Rugby Club Martorell no han pogut sumar per victòria en els partits d’aquest cap de setmana i han encetat el 2017 amb dos resultats desfavorables per als seus interessos.\nPer una banda, l’equip de Juan Carlos Venerio i Aniol Quintana va caure per un ajustat 29 a 27 al camp de L’Hospitalet després d’imposar-se al marcador en l’inici del partit. Tot i encaixar una marca en els cinc primers minuts, les martorellenques van capgirar el marcador anotant dues marques i un cop de càstig. Poc a poc, el RC Martorell va obrir escletxa al resultat i va marxar al descans amb un resultat de 10-22.\nA la represa, les errades pròpies condemnarien un Martorell que va veure com L’Hospitalet va castigar els errors. Malgrat comptar amb fins a quatre ocasions per sumar, les martorellenques no van aconseguir puntuar i van veure com les locals s’apropaven al marcador. Convertint dues marques al tram final del partit, les riberenques van endur-se el partit per 29 a 27.\nFalla el filial\nEl filial martorellenc també va veure’s derrotat en el seu partit, contra el GEIEG. Dues marques als primers minuts van ser la carta de presentació dels gironins, que van perdre un jugador en ser expulsat per una acció antiesportiva. Al final de la primera meitat, el GEIEG havia aprofitat les lesions dels martorellencs per fer brillar el seu joc i eixamplar diferències al marcador.\nEl conjunt local seguia puntuant amb facilitat en la segona meitat. Les errades de definició del filial martorellenc permetien que el GEIEG culminés els contraatacs amb comoditat i s’endugués el partit sense oposició martorellenca.\nEl proper dissabte, 21 de gener, el CE Torrent de Llops acollirà tres partits consecutius dels conjunts sèniors del RC Martorell. El femení encetarà la jornada, a les 15.00h contra l’Osona RC-Crancs. L’absolut masculí rebrà el RC Senglars Torroella de Montgrí (17.00h) i el filial masculí s’enforntarà a l’Anoia RC (19.00h).


El circ de Tàrraco, escenari d'un joc interactiu adreçat a escolars\nCirc de Tàrraco “serious game”\nEl circ de Tàrraco, protagonista d'un joc interactiu per escolars\nProva pilot del joc interactiu\nL’espai es convertirà en un escenari virtual que es podrà recórrer a través de tauletes i mòbils\nActualitzada 03/05/2016 a les 17:19\nPosar a l’abast dels centres educatius un joc interactiu que permeti conèixer la història del Circ romà de Tarragona. Aquest és l’objectiu del projecte 'Arrel' del programa RecerCaixa que s’ha presentat aquest dimarts. La iniciativa, dirigida per l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica i la UAB, va adreçada als centres docents interessats en noves formes d’aprenentatge. Agafant com a referent el Circ romà, el projecte introdueix el ‘gaming’ o 'joc seriós' com a eina de suport docent basada en l’entreteniment. Aquest dimarts, un expert en escaneig de geometries ha realitzat la captura de les imatges del monument i del seu entorn a través d’un escàner làser dinàmic. Posteriorment, es recrearà el circ en escenaris virtuals que es podran visualitzar i recórrer a través de tauletes i telèfons mòbils. D’aquí a un any, els alumnes de l’Institut Jaume I de Salou provaran l’aplicació mitjançant una gimcana.\nEl projecte interdisciplinari vol fer una mirada rigorosa i lúdica al passat per entendre el present utilitzant com a eina pedagògica el ‘gaming’. Una forma d’aprenentatge engrescadora que proporciona un entorn simulat de la realitat i que canvia segons les decisions que es van aplicant. Així, l’estudiant es converteix en un agent descobridor actiu. Arrel pretén potenciar les habilitats d'aprenentatge en el camp de les humanitats i, a través del joc intel·ligent, vol motivar la curiositat pel coneixement del passat alhora que activa l’interès per comprendre'l. El projecte l’han impulsat l’investigador de l’ICAC Josep Maria Macias i el professor de la UAB Juan José Ramos, i també hi ha col·laborat la URV.\nEl Circ de Tarragona com a escenari\nEls seus creadors han escollit el Circ de Tarragona per realitzar un joc de simulació perquè està situat en una àrea urbana dinàmica, lúdica, cultural i festiva, on s’hi troben recintes museogràfics, el centre neuràlgic de la ciutat i diversos carrers que conserven vestigis del passat. Diversos investigadors treballen interdisciplinàriament per introduir noves fórmules que permetin motivar els joves a conèixer les seves arrels i el patrimoni mitjançant dinàmiques de joc i solucions multimèdia d’orientació sociotecnològica. El projecte vol concebre la ciutat com un espai històric, resultat de la interacció humana amb el seu propi passat i la capacitat de transformació. Alhora, el joc pretén enderrocar barreres d’ús dels espais museístics per a usuaris amb discapacitat intel·lectual, plantejant-los escenaris personalitzats. Les facilitats de visualització dels testimonis patrimonials permeten la interacció sense necessitat d’accedir als espais.


CGT MANRESA: Informe i conseqüències de la Reforma Laboral 2012,per magistrat TSJC Carlos H.Preciado feta a Conferència Sindical\nInforme i conseqüències de la Reforma Laboral 2012,per magistrat TSJC Carlos H.Preciado feta a Conferència Sindical\nEn la nova Conferència de Delegats i Delegades sobre la Reforma Laboral,el ponent, Carles Hugo Preciado jutge del Social del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, qui ens va entusiasmar amb una penetrant i alhora suggestiva exposició sobre la reforma laboral, la qual podem qualificar, sense por d’equivocar-nos, de profund retrocés en els drets dels treballadors i treballadores.\nDe la interessantíssima i prolífica intervenció podem fàcilment concloure que aquesta reforma irromp en terrenys de dubtosa constitucionalitat, entre d’altres podem apreciar-la pel que fa al nou període de prova, d’un any, en el contracte de suport als emprenedors, la descausalitat en l’acomiadament i el menor control judicial, la imposició d’arbitratges obligatoris en el supòsit d’inaplicació del conveni col•lectiu per causes econòmiques, tècniques, organitzatives o productives, …\nPerò és que a més s’incorporen mesures que permeten que les ETT operin com agències de col•locació, caminant cap a la comercialització de l’infortuni que suposa l’atur i la prestació per desocupació.\nEs modifica el contracte de formació i aprenentatge precaritzant-lo en molts aspectes, en el qual es podrà romandre fins als 30 anys, almenys fins que la taxa de desocupació no descendeixi per sota del 15%.\nDe nou es multipliquen les bonificacions dels contractes precaris, conseqüentment es redueixen alarmantment els ingressos de la Seguretat Social.\nS’estableix un contracte per temps indefinit de suport als emprenedors, amb un període de prova d’un any, el que significa senzillament l’acomiadament lliure i gratuït durant el primer any de la relació laboral.\nS’implanta la possibilitat de fer hores extres en els contractes a temps parcials, augmentant la flexibilitat dels mini jobs, i gaudint de treballadors a la carta, i sense possibilitat que compatibilitzin el treball precari amb un altre, a causa de l’alta disponibilitat que aquests treballs comportaran.\nS’instaura el contracte a distància, adaptant una directiva comunitària que se sustentava en altres ocupacions, el legislador espanyol obre el ventall, i es podrà assignar als treballadors a gust de l’empresari i a qualsevol centre de treball, manipulant així la base electoral de les eleccions sindicals al seu sencer plaer.\nSe suprimeixen les categories professionals i se substitueixen per amplíssims grups professionals, i la mobilitat funcional gairebé il•limitada. A partir d’ara tots podrem fer gairebé de tot.\nL’empresari podrà distribuir al seu gust el 5% de la jornada, sense negociació.\nLa mobilitat geogràfica es pot exercir amb moltíssima més facilitat, al desfigurar les causes que la justifiquen, que seran només raons de competitivitat, productivitat o organització\nEs facilita fins l’absoluta discrecionalitat la modificació substancial de les condicions de treball.\nDe la desvinculació salarial existent anteriorment es passa al despenjament de gairebé tot el conveni, perdent virtualitat la vinculació dels convenis col•lectius, suprimint la ultra activitat dels convenis.\nEs prima el conveni d’empresa, on les representacions dels treballadors i el poder sindical és més feble.\nSi transcorreguts dos anys de la denúncia no es firma un altre conveni, s’aplicarà el superior.\nL’empresari no necessita autorització administrativa per acomiadar, suspendre el contracte, reduir la jornada d’una gran part de la plantilla (mesures col•lectives).\nDesapareixen els EROs i ara qui decidirà serà l’empresari.\nDesapareix la justificació de les causes d’acomiadament objectiu, per reduir la jornada o suspendre contractes.\nAmb dos trimestres de descens del nivell de vendes es podrà acomiadar al 10% de la plantilla en empreses amb més de 100 treballadors.\nEncara que l’absentisme a l’empresa sigui del 0%, es podrà acomiadar per estar malalt, a tall d’exemple, faltant només 8 dies en dos mesos de forma justificada per malaltia comuna.\nEs redueix la indemnització per acomiadament improcedent de 45 dies/any amb un màxim de 42 mensualitats a 33 dies/any amb un màxim de 24.\nSe suprimeixen els salaris de tramitació excepte en els casos d’opció per readmissió, havent de suportar el treballador el cost del temps que tarda a dictar sentència, de manera que es desincentiva l’exercici d’accions i s’abarateix més encara l’acomiadament, incentivant la no readmissió .\nEs preveu la possibilitat d’acomiadar treballadors fixos de l’Administració Pública, fins i tot encara que hagin accedit per oposició, per la mera concurrència de causes econòmiques, tècniques, organitzatives o productives.\nAquesta reforma, com les anteriors, no servirà tampoc per crear ocupació, s’ha utilitzat el pretext de la crisi per desequilibrar encara més la balança de les relacions laborals del costat de l’empresa.\nSi davant aquest extens ventall de mesures algú té dubtes sobre la necessitat de la vaga general, programada per al 29m, i les necessàries mobilitzacions que haurem programar amb posterioritat fins aconseguir la total retirada de les polítiques antilaborals, que s’ho miri.\nAl web de la CGT de Catalunya i a continuació, trobareu la informació utilitzada durant l’esmentada Conferència i una selecció d’imatges de l’esdeveniment:\nInforme Reforma Laboral 2012,.Anàlisi del Magistrat TSJC Carlos H.Preciado Domènech\nDIJOUS 29 DE MARÇ, A LES 12 HORES(PLAÇA CRIST REI), A MANRESA, RECLAMEM DEROGAR LA REFORMA LABORAL I DIR NO AL PACTE SOCIAL. ENS SOBREN ELS MOTIUS SOCIALS I LABORALS. ARA, HI SOM A TEMPS.\nPublicat per CGT MANRESA a 18:30\nEtiquetes de comentaris: reforma laboral, vaga de consum, vaga general


Darrer dia al celler can Castanyer |\nDarrer dia al celler can Castanyer\nBy mvriutort / Desembre 1, 2015 / Cultura, Societat, Uncategorized / Deixa un comentari\nAhir dilluns, 30 de novembre, el parroquians del mític celler can Castanyer, amb tristesa, feren un darrer berenar abans del tancament. Aquest local on s’elaborava, guardava i es venia vi ha estat el darrer del nostre poble que ha mantengut aquest caràcter genuí: la gent anava a comprar amb el barralet o la botella, o hi anava amb el seu berenar i comprava un tassó de vi. El llorità Biel Jordà, parroquià del local d’ençà que tenia sis anys, a través d’aquesta glosa ens fa testimoni del que per a ells significa el celler:\nNoltros som un estol,\nque berenam cada dia,\nVeníem a Can Castanyer\nperquè hi trobàvem alegria.\nCati Llabrés, l’encarregada del local, esmenta que el principal motiu del tancament és la falta de rendibilitat, molts dels parroquians s’han mort i no hi ha hagut un relleu generacional. De fet, ella és ben coneixedora de la situació, va començar a treballar-hi quan l’actual llogater, la vinya taujana des Pinar, va arrendar el local després de la mort del propietari,Tomeu Frau Castanyer, el 2004 i ha vist com la venda de vi a granel ha minvat moltíssim.\nDurant el berenar, on no varen faltar els tassons de vi, dels vint-i-tres assistents -picapedrers, pagesos, ferrers, fusters i jubilats- sortiren infinitud d’anècdotes. Rafel Tugores Floquet, el més major, diu que tota la vida ha estat parroquià i en Francesc Niell Xesc-Niell ironitzava dient que quan va començar a anar-hi encara no s’havien construït les cases veïnades.\nAmb aquest tancament, perdem part del patrimoni històric del nostre poble. Per ventura ens equivocam atorgant un alt grau de protecció en el Catàleg Municipal de Patrimoni al propi edifici i, en canvi, no ens preocupam de mantenir o facilitar el sosteniment d’un negoci -amb segles de tradició- que dóna caràcter a Sineu.\nMucada 2020. Aquests són tots els vídeos de la primera Mucada virtual. dingola.net/2020/08/10/muc… 14 hours ago


“La dimensió del Barça no la té cap altre club” | Ferran Correas / Sergi de Juan | barcelona | Barça | L'Esportiu de Catalunya\nbarcelona - 13 febrer 2018 7.06 h\n“La dimensió del Barça no la té cap altre club”\n“Quan em van dir que em volia el Barça, vaig dir que no escoltessin cap altra oferta. Era o Barça o res. Volia venir aquí per guanyar tots els títols”\n“Per jugar amb Messi, no tothom pot tenir aquesta oportunitat; per la grandesa del club, per la manera de jugar, per l’estil”\n“He vist que fa coses que semblen fàcils, però que no pot fer cap altre futbolista”\nPhilippe Coutinho, ahir, a la ciutat esportiva Joan Gamper O. DURAN.\nLuis Suárez i Paulinho m’estan ajudant, però la plantilla és com una gran família i això ajuda quan ets nou\nEl Barça és diferent, per com juga, per com s’entrena. M’han sorprès els rondos, no fallen ni una passada\nConec el Chelsea i seran dos partits molt complicats. Defensen bé i els seus davanters són molt perillosos\nPhilippe Coutinho Correia (Rio de Janeiro, 12 de juny del 1992) va aterrar a can Barça com a regal de Reis per als culers. Un mes després, diu que encara està en procés d’adaptació a un club que segons ell és diferent a tots. Dijous passat, a Mestalla, ja va ser important per classificar els de Valverde per a la final de la lliga de campions. Un premi a la seva perseverança. El Liverpool va impedir que arribés l’estiu passat, però ell va insistir i aquest gener va veure complert un somni.\nJa fa més d’un mes que va arribar. Quan va aterrar, la lliga semblava molt fàcil, però després dels dos últims empats, l’avantatge s’ha reduït fins als set punts. Com ho veuen ara?\nLa lliga no és un campionat fàcil, ja ho he pogut comprovar. Ja he pogut veure que tots els partits són complicats i que qualsevol equip et pot fer mal. El que hem de fer és seguir sumant punts, sense mirar l’avantatge que tenim, per al final aconseguir el que volem, que és el títol.\nPerò suposo que no la veuen perillar, no?\nSabem que l’any és llarg i que hi ha molts partits. Que guanyar la lliga mai és fàcil. Nosaltres hem de continuar treballant cada dia per guanyar tots els partits.\nEl partit de dijous contra el València va servir per classificar-se per a la primera final i vostè va fer el seu primer gol. Un dia per no oblidar?\nSegur! El meu primer gol, va ser un dia inoblidable. Sempre havia volgut que arribés aquest moment. Estic treballant dur perquè les coses em surtin bé. El meu primer gol va ser molt important, perquè era el primer i pel que significava. Ara en vull fer més. He de seguir.\nQuè es va sentir? Va ser un gol que gairebé donava el pas a la final.\nMolta felicitat. És una sensació única quan marques un gol, i el primer amb la samarreta del Barça encara et provoca una sensació més bona. Jo espero ajudar l’equip amb bastants gols.\nA Mestalla, el primer gol. Com recorda el dia del debut? Va ser contra l’Espanyol i la gent li va oferir una gran rebuda.\nEm van rebre molt bé i els estic molt agraït. Amb una gran ovació i amb càntics. Va ser un partit en què estava molt ansiós, la veritat. Era el primer, complia un somni que sempre havia tingut. Ara espero que quan jugui estigui sempre preparat per poder donar alegries a l’afició.\nCom va la seva adaptació a un club nou, als companys nous, al nou estil?\nTothom m’ha rebut molt bé, jugadors, cos tècnic i afició. Ara he de treballar dur. Són mètodes diferents i estic aprenent i adaptant-me a com funciona tot aquí, però estic molt content. Pots venir d’un gran club, però aquí hi ha moltes coses diferents. La dimensió del Barça no la té cap altre club.\nVostè venia d’un gran club com el Liverpool, però pel que diu, res a veure amb el Barça.\nSí, el Barça és molt diferent, un club especial. El club és immens, això no cal que ho digui. Moltes coses són diferents, com funciona, la manera de jugar, d’entrenar-se. He de treballar molt per adaptar-m’hi.\nQuè l’ha sorprès més, fins ara?\nMoltes coses, però els entrenaments són espectaculars. La qualitat dels jugadors d’aquesta plantilla és brutal. Tothom ho pot veure en els partits, però els entrenaments són una passada. Com de ràpid va la pilota, en els rondos és molt difícil que fallin amb la pilota. Jo no estic gaire acostumat a això i estic molts cops al mig encara que a poc a poc en vaig quedant fora! [riu].\nLuis Suárez l’està ajudant molt en aquest inici?\nSí, molt. Però no només ell. Tot l’equip em va rebre molt bé, també a Yerry Mina. És una plantilla molt bona, formada per molt bona gent. És com una gran família, i això ajuda i és important per als nous quan arriben.\nPerò el fet que ja conegués Suárez (van coincidir al Liverpool) és un plus afegit?\nSí, sí, el coneixia. També Paulinho. M’estan ajudant.\nSuárez és molt amic de Messi i ara s’ha se’ls ha pogut veure diverses vegades a tots tres junts. Messi és com se l’imaginava?\nSí. És increïble al camp, no fa falta dir res. És el millor del món. Fora del camp és molt tranquil i estic molt content de viure aquests moments amb ells i també amb l’Andrés, un altre gran jugador i un gran capità, i els altres.\nQuan s’entrena amb ell, veu que Messi és millor del que pensava?\nÉs increïble. En cada entrenament fa coses que no pots ni imaginar. I ho fa sempre molt fàcil. Tu ho veus i penses que és fàcil de fer, però fa coses que només pot fer ell. Que la resta de futbolistes no podem fer.\nJugar al seu costat és un dels motius pels quals volia venir al Barça?\nÉs clar! Jugar amb ell, perquè no tothom pot tenir aquesta oportunitat, i això em motivava bastant. I també em motivava molt aquest club. Sempre havia volgut venir, és un somni estar al Barça. La seva grandesa, tot el que ha guanyat, la manera de jugar, l’estil, la història.\nQuè li està demanant Valverde en aquests primers partits?\nEstic tot just aterrant. Em diu què he de fer i quines funcions vol que faci al camp. M’està guiant en aquests inicis.\nÉs cert que se sent més còmode jugant a la banda esquerra?\nSempre dic que el que he de fer és estar sempre preparat i treballar, creixent i aprenent per quan estigui al camp aprofitar les oportunitats. La posició és un tema de l’entrenador, perquè de vegades necessitarà que jugui en un lloc i d’altres, en un altre. Jo he d’estar bé.\nAmb el Brasil juga més per la dreta.\nSí. Intento fer el que l’entrenador em demana i sempre treballo molt en qualsevol posició.\nPerquè va escollir el Barça, al marge de jugar al costat de Messi, malgrat estar en un equip important com el Liverpool i en una gran lliga com l’anglesa?\nSempre havia somiat en aquest club, sempre ho he dit. El que em motivava era venir aquí i tenir la possibilitat de guanyar títols, que és el que més em motiva cada dia. He vingut al Barça per guanyar tots els títols.\nI està convençut que ja podrà guanyar títols aquest any?\nEstem tots treballant molt i jo em motivo cada dia pensant que sí. La veritat és que la lliga està ben encarrilada i estem en la final de la copa. Anem pel bon camí.\nVeu la plantilla convençuda que serà així?\nSí, hi estem tots molt ficats, donant el cent per cent en els entrenaments i en els partits per poder complir tots els objectius. Hauríeu de veure com s’entrena la gent d’aquesta plantilla.\nAbans de fitxar pel Barça va tenir altres ofertes, per exemple del PSG, on hi ha el seu amic Neymar...\nEl tema de les ofertes sempre el deixo en mans del meu representant, però quan vaig escoltar Barça no m’ho vaig pensar dues vegades. Vaig donar ordres que només escoltessin aquesta oferta. Era o Barça o res.\nDes de quan va saber que el Barça el volia?\nJa feia temps que es deia, sobretot la premsa. Però quan la cosa va anar de debò va ser l’estiu passat, i jo vaig dir que volia venir.\nVa ser una gran decepció no poder fitxar a l’estiu?\nJo en tenia moltes ganes i des del principi vaig deixar molt clar a totes les parts implicades que volia venir al Barça. El Liverpool ho sabia, però per algunes raons no va reeixir i vaig haver d’estar uns mesos més allà.\nVa pensar en algun moment que se li escaparia l’oportunitat que tant havia somiat?\nAixò mai se sap. D’un equip com el Barça, que és un dels equips més grans del món, mai saps si tornaràs a tenir l’oportunitat. Per això vaig volia venir a l’estiu. No va ser possible i només em quedava treballar molt per tenir la possibilitat de venir al gener. Continuar jugant bé perquè el Barça no s’oblidés de mi.\nDe fet, va treballar tan bé que les seves xifres en aquests mesos van ser molt bones.\nSí, van ser bons mesos. Sabia que havia de treballar el doble. Vaig treballar molt fort, vaig fer gols i vaig ajudar molt l’equip.\nEl dia de la seva presentació hi havia tota la seva família. Per a vostè són un puntal, no?\nSí, per a mi, i també per a ells, va ser important que hi fossin aquell dia. El meu pare i els més pròxims a mi saben les moltes ganes que tenia de venir al Barça. Soc una persona molt familiar. Som una família molt unida i era important que tots hi participéssim.\nJa havia viscut a Barcelona quan jugava a l’Espanyol, així que no li costarà adaptar-se a la ciutat. Quan va marxar, pensava que tornaria algun dia per jugar al Barça?\nNo, mai ho vaig pensar. En aquell moment, era propietat de l’Inter i el Barça sempre va ser un equip en què jo desitjava jugar, però sabia que estava lluny. Somiava tornar cap aquí, però no sabia que ho acabaria aconseguint.\nAquest any no la podrà jugar, però suposo que un dels objectius que tindrà durant tots aquest anys de contracte és guanyar la Champions.\nSegur. Per mi és una gran competició i tinc motivació i ganes de poder-la guanyar algun dia. Aquest any no la puc jugar, però espero poder disputar-la en els propers anys. I que els meus companys la guanyin també aquesta temporada.\nHi ha renunciat per venir. El Liverpool la juga.\nSí, com ja he dit sempre havia desitjat ser aquí i si només tens una oportunitat, no t’ho penses. Era més important fitxar pel Barça que jugar la Champions. És un any, sé que la temporada que ve la podré jugar.\nLa setmana vinent el Barça jugarà contra el Chelsea. Vostè els coneix bé. Com veu l’eliminatòria?\nSeran dos partits difícils. El Chelsea és un equip que defensa molt bé i que té grans atacants, de molta qualitat. Hazard, Morata... Intentaran contraatacar bé, amb velocitat i crec que es veuran dos grans partits, un bon espectacle.\nQuè és el que més hauran de vigilar els seus companys?\nEl Barça ha de jugar com sempre, entrar concentrats en els partits, amb el seu estil. Si el Barça és el Barça, segur que podrà passar l’eliminatòria. Haurem d’estar atents a alguns jugadors seus, ja n’he dit alguns noms, perquè són homes molt perillosos.\nL'Esportiu. Nacional 13-02-2018, Pàgina 4\nL'Esportiu. Girona 13-02-2018, Pàgina 8


XXIX Curs d'Estiu: La Mediterrània. Entre el nord i el sud, un mar de conflictes i d’esperances - FOCIR\nXXIX Curs d’Estiu: La Mediterrània. Entre el nord i el sud, un mar de conflictes i d’esperances\nPublicat per FOCIR 11 jul. 2014 / 0 Comentari\nOrganitza: Universitat Internacional de la Pau\nQuan: del 17 al 23 de juliol\nOn: Centre Borja (c/ Llaceres 30, Sant Cugat del Vallès)\nActualment la Mediterrània és l’escenari de diferents formes de violència estructural. La crisi afecta als països del sud d’Europa, ofegats pel deute, l’atur, els desnonaments i el desmantellament del fràgil estat del benestar. Mentre el creixement dels partits populistes i xenòfobs comença a ser una realitat, Europa s’atrinxera darrera la gran muralla (control de les migracions, tanca de Melilla, retallada de drets) per impedir el pas de les persones.\nA l’altre costat del mar les primaveres tenen diferents conseqüències, mentre s’aguditzen conflictes com el de Síria, Egipte o Líbia, i Israel continua com a factor desestabilitzador de la mediterrània oriental, s’apunten esperances: la nova constitució a Tunísia o les possibilitats econòmiques d’un futur mercat unit al Magreb.\nAmbdues ribes es mouen, els moviments socials, les relacions de cooperació, les possibilitats d’una unió mediterrània, obren esperances que s’exploraran en aquest curs.


L’Agència d’Habitatge de Catalunya adjudica tres habitatges d’entitats bancàries a famílies en situació de vulnerabilitat\nDijous 6 d'abril de 2017\nLa Generalitat de Catalunya ha rebut recentment les claus de tres habitatges desocupats que són propietat de bancs o fons d’inversió per destinar-los a lloguer social. Es tracta de dos pisos de l’entitat bancària BBVA i del fons d’inversió Lanusei Investment que han estat assignats a famílies del municipi que es troben en situació de vulnerabilitat social.\nEl procediment d’adjudicació d’aquests habitatges s’impulsa a través de l’Agència d’Habitatge de Catalunya, mitjançant la Mesa d’Emergències i en col·laboració amb els Serveis Socials de l’Ajuntament, que fa la derivació dels casos.\nLa regidora de Salut, Habitatge i Serveis Socials, Glòria Massagué, ha explicat que “l’Ajuntament ha demanat recentment al BBVA que posi a disposició de l’Agència d’Habitatge de Catalunya set pisos desocupats més, en aplicació de la llei 24/2015”, afegeix la regidora.\nSegons Massagué, el fet que les entitats bancàries o els fons d’inversió hagin començat a cedir pisos desocupats de la seva propietat es deu “a les sancions coercitives que s’han imposat des de l’Ajuntament, a la pressió d’entitats com la PAH i a un cert canvi de mentalitat per part de les entitats bancàries”.\nEn aquest sentit, la regidora apunta que “a Castellar ja s’estan donant casos d’entitats bancàries que han ofert lloguers socials a famílies que havien estat desnonades, pe tal que no hagin de marxar de casa seva”.


Les opos són una caca (2) – Boli blau, el blog de la Senyoreta Rosa\nEn el post anterior, ens havíem quedat al matí del 17 de juliol, amb la finalització in extremis del cas pràctic. Un cop lliurat l’escrit i sortit a l’exterior, els altres aspirants van començar a dir quin cas havien agafat. Per sort per a mi, la majoria havien triat el número 1, just el que jo havia descartat ràpidament. Això m’afavoria perquè al haver-hi pocs casos del número 2, el tribunal té menys amb qui comparar i és més fàcil treure bona nota. Entre prova i prova, ens en vam anar a dinar amb una compi del meu cole i la seva parella. El pobre xic devia acabar amb el cap com un bombo, perquè no paràvem de parlar del cas pràctic i del tema que volíem que ens toqués a la tarda. Ella em deia que volia el de medi (el 7) i jo els de català, com els de literatura (16 i 27) o expressió escrita (19).\nAltre cop a la palestra, ens van fer entrar uns 40 minuts abans de l’hora d’inici. Quan faltaven uns 15 minuts, la presidenta va demanar un voluntari o voluntària per a fer de testimoni del sorteig dels temes. Al cap d’uns minuts va aparèixer el “voluntari” (al final no va sortir ningú i el van triar a dit) per dir-nos els temes: 7, 13, 27 i 28. Era un amic meu i se’l veia cap cot. Estava clar que no li havia sortit cap tema dels que se sabia. En canvi, la meva amiga i jo ens vam mirar pletòriques i vam començar a aixecar els punys. Ens havien tocat els temes que volíem. Jo, de fet, només me’n sabia un dels quatre. Els altres formaven part dels 13 que havia descartat. Però amb un ja em valia. I tant! Mentalment, vaig dedicar aquests 10 minuts d’espera a recordar el més fidedignament possible les dues competències de la dimensió literària. També intentava fer-me un esquema mental de tot el que entrava. L’enunciat del tema era exactament: La literatura catalana en el context escolar. Manifestacions literàries més importants aplicades a l’educació primària. Tècniques i estratègies d’utilització de la literatura infantil. La biblioteca escolar com a recurs didàctic en l’educació literària.\nEls temes eren el 7, el 13, el 27 i el 28. La meva amiga i jo vam aixecar els punys! Estàvem pletòriques.\nEls minuts es feien eterns, encara quedaven 8 minuts, 5, 3,… Fins que finalment vam poder obrir el sobre i començar a vomitar tot el que havíem estudiat, alguns durant mesos, jo durant un mes i escaig. Igual que al matí, em vaig apuntar en un full tot el que volia posar. Primer de tot, van caure les competències de la dimensió literària (les recordava!) i després el que posaria en cada apartat. En aquest tema hi havia molts ítems, que poc a a poc m’anaven venint al cap. Així que vaig tardar una mica a començar a escriure. Com que és a mà, si et deixes alguna cosa és difícil de posar-la després. Evidentment, feia la tècnica de deixar espais al final del full, per si havia d’afegir alguna cosa. Però sempre és millor assegurar-se el tret. Per això, vaig estar una mitja hora fins que vaig començar a escriure.\nAnava lenta perquè volia fer bona lletra i estructurar bé el text. La cosa anava bé quan, de sobte, tornaven a quedar 15 minuts i jo encara tenia el darrer punt, el de la biblioteca, per a desenvolupar. Un altre cop se’m feia curta l’estona de la prova i una altra vegada vaig haver de posar el turbo. Vaig acabar el tema, vaig escriure una conclusió i, per falta de temps, només vaig poder escriure una exígua bibliografia. Amb tant d’estrés no em venien ni llibres ni els documents del Departament al cap. Quedava un minut, així que vaig decidir aparcar les referències bibliogràfiques i em vaig dedicar a subratllar el més important, el que volia que fixés l’atenció del corrector/a. Altre cop vaig acabar estressada, però contenta. Així com, amb el cas pràctic, mai saps si agradarà al tribunal, el tema el tenia assegurat. Per això no em podien suspendre.\nFora de l’edifici, les converses anaven altre cop pel mateix camí i novament jo era la rara avis que havia triat un tema que no interessava a ningú. Tothom o gairebé tothom s’havia decantat pel 7, no vaig sentir ningú que hagués agafat el 27. Altre cop, l’univers, l’àngel de la guarda o la casualitat d’unes boles m’havien fet triar un tema poc escollit. A més, era un dels que jo volia i que podia defensar bastant bé. Em sabia més o menys uns 15 temes, però evidentment no tots per igual. Alguns em costaven més. No era el cas del 27, un tema molt proper als meus interessos i fàcil d’ampliar amb collita pròpia.\nGairebé tothom s’havia decantat pel tema 7. No vaig sentir ningú que agafés el meu tema, el 27. Altre cop l’univers estava de la meva part.\nLa jornada havia estat esgotadora. A més, com m’havia passat a la defensa, un cop superats tots els nervis la valeriana em va fer efecte i a les 11 de la nit tenia una son insuperable. La feina principal estava feta, però encara quedava el tràmit d’anar a llegir el cas pràctic davant del tribunal al cap d’uns dies. Recordo que la nit abans de la lectura vaig dormir molt poques hores. El meu cap només feia voltes tractant de preveure les preguntes que em podien fer i mirant de trobar les respostes més adients. L’endemà, valeriana i cap a la lectura. A les 8:30 ja era a l’institut. Novament em tocava arribar mitja hora abans per si no es presentava l’aspirant anterior. Com era previsible, la noia es va personar i em va tocar esperar. Quan vaig entrar em sentia molt diferent del dia de la defensa, que ja quedava molt lluny, més o menys un mes enrera. Llavors era una candidata, ara era una supervivent. Vaig llegir tranquil·la, mirant de fer servir les meves dots radiofòniques. Quan aixecava la vista veia cares amables i convençudes. Aquest cop sí que em responien amb el llenguatge no verbal! No eren mòmies, sinó companys i companyes a qui semblava agradar el que estaven sentint.\nA l’acabar, la presidenta va dir: “Molt bé, jo només tinc una pregunta”. No era una qüestió difícil, només volia més informació sobre les mesures i suports d’un dels nens amb necessitats educatives. Vaig deixar anar un bon discurs, aprofitant per incloure mesures que havia estat buscant els dies anteriors. Allò era tot. Em van deixar marxar. Ara sí, procés acabat. Altre cop només faltava saber un número i passar molts nervis. Quedava gairebé una setmana per a desvetllar la incògnita. Entremig vam quedar amb els compis del cole i amb un bon plegat d’opositors com jo. Tothom estava com un flam, però semblaven més segurs que no pas jo, que amb el pas dels dies havia començat a tenir dubtes. De l’eufòria de la lectura al pessimisme de l’espera. Una muntanya russa de pensaments, positius i negatius. Un run run de sentiments i mals de panxa. Calia tenir paciència.\nDe l’eufòria de la lectura del cas pràctic vaig passar al pessimisme de l’espera. Havia començat a tenir molts dubtes.\nFinalment, va arribar el dia de la tragèdia (suspès), de la felicitat (aprovat amb bona nota) o del neguit (aprovat justet, que no t’assegura plaça). Aquest cop seria a les 16:00 hores, ho havien publicat al tauler de l’aspirant d’un dels tribunals del mateix servei territorial i els whatsapps havien fet córrer la informació. Els minuts es feixen feixucs. Intentava mantenir la fe, però també em venien imatges d’un suspès, que intentava treure’m del pensament. Quan quedaven cinc minuts sentia tal pressió que em van començar a caure les llàgrimes. Tot allò, no fotem, era massa. Massa nervis, massa dur, massa esforç. Segur que cal tant per a obtenir un lloc de feina? Cal passar-ho tan malament?\nI de sobte eren les quatre de la tarda. Efectivament, hi havia novetats al tauler de l’aspirant. Vaig obrir la pestanya de les qualificacions. Hi havia dues notes noves, la del cas pràctic i la del tema. Les dues eren una notassa! Havia tirat els daus i havia tocat felicitat i plaça. No m’ho podia creure. Tota la feina del curs havia valgut la pena. Deixar la concertada i anar a llistes havia estat una bona decisió. Me l’havia jugat molt, però havia guanyat. Una plaça era meva perquè amb un excel·lent de la part d’oposició la cosa estava assegurada. Havia guanyat els Jocs de la Fam, com Katniss i Peeta. No m’ho acabava de creure, i si us he de dir la veritat, ara encara tampoc.\nCom Katniss Everdeen, he superat els opo-Jocs de la Fam.\nLa felicitat va anar seguida de trucades i missatges anunciant la bona nova. Estava eufòrica. Però pel xat del cole hi havia males notícies. Dels cinc supervivents de l’escola (dos ja havien caigut a la defensa de la programació) havíem passat tres, dues companyes havien suspès. Jo estava vivint la part bona, elles la dolenta. Em va saber molt de greu. Les dues s’ho havien currat igual o més que jo i anaven ben preparedes. Les opos són així de cruels. Els havia tocat tragèdia. A més, l’amic “voluntari” al sorteig dels temes havia aprovat just i passava a jugar-s’ho tot a la fase de mèrits, al setembre. La felicitat anava per barris. Però a mi m’havia tocat la carta bona i tocava celebrar! Va ser una tarda d’amics, birres i abraçades. L’ocasió s’ho mereixia.\nPassades les setmanes, miro d’entendre la meva bona estrella. Evidentment, darrera hi ha molta feina i esforç, cosa que és imprescindible per a aprovar unes oposicions i treure bona nota. També m’ha anat molt bé l’ajuda del formador i el seu feedback constant. Tampoc podem obviar que redactar, llegir, parlar,… són competències que se’m donen bé i que també entren en joc en aquest procés. Però també hi ha elements que no pots controlar, com fer una proposta que convenci al tribunal. A vegades, un tribunal pot ser més conservador i la teva programació o cas pràctic els pot semblar irreal. En canvi, un de més innovador, pot veure les teves propostes com a passades de moda. Les impressions són importants també. Per això, cal anar tranquil·la (si cal prendre dues valerianes, endavant) i mostrar la màxima seguretat. Si vas a mort amb el que presentes, en plan, “això és el millor que veureu avui” crec que es traspassa i suma.\nPersonalment, també crec que des de l’inici vaig agradar amb la programació, i això em va ajudar també amb el cas pràctic. Tot i que teòricament la lectura del cas pràctic és anònima (enlloc del nom t’identifiques amb un codi alfanumèric), diria que els membres del tribunal són molt conscients de qui ets i quina nota vas treure a la programació. Això, evidentment, no treu que gent amb bones notes de la programació després hagin suspès la segona part. Forma part de la crueltat del procés. Evidentment, l’èxit o fracàs a les oposicions no està relacionat amb la teva qualitat com a docent. La qualitat es demostra a l’aula amb els nens i nenes, no en una programació o un cas pràctic.\nAprovar unes oposicions requereix molta feina i esforç, però també hi ha elements que no pots controlar.\nEn definitiva, les opos són un tub per on hem de passar si volem una estabilitat laboral a l’educació pública. No és un sistema just i estic segura que no serveix per a triar als millors mestres. És un procés que et posa al límit i et fa dubtar de tu mateixa, encara que ho hagis fet molt bé. És significatiu que una persona que treu molt bona nota tant a la defensa com al cas pràctic, tingui por de suspendre. Això és senyal que els criteris d’avaluació no són molt clars i que al final, tot es converteix en una competició entre mestres per destacar i estar entre els elegits. No es tracta de fer una bona programació/cas pràctic/tema, sinó d’estar entre els millors 15, 20 o 25 que han de passar. Estic convençuda que molta gent amb bones propostes s’han quedat fora perquè, senzillament, el tribunal ha considerat que altres candidats ho han fet millor i havien de tallar en un número concret d’aprovats, que varia d’un any a l’altre segons l’oferta de places. I això és cruel. A més a més, deixen la fase de mèrits per al setembre, posant l’ai al cor a molts aspirants que no sabran si obtindran plaça fins a l’octubre o més endavant. Per no parlar del fet que el meu inici com a funcionària en pràctiques serà l’1 de setembre de 2022, d’aquí un any.\nPer totes aquestes raons, crec que les opos són una caca de vaca i estic molt contenta de no haver de tornar a passar per tot això mai més. Em fa molta il·lusió ser una futura funcionària amb feina per a tota la vida, però el que em deixa més tranquil·la és el fet de no haver de fer opos mai més. Crec que potser ja seria hora de trobar una manera menys traumàtica d’estabilitzar les plantilles docents i reduir el gran nombre d’interins que hi ha als centres educatius.\nEn fi, molta sort als que us presentareu a les properes oposicions i ànims si us heu presentat i us ha tocat creu. La constància (i una mica de sort) us portaran a l’èxit! Namasté!\n← Les opos són una caca (1)


LA RIGIDESA MUSCULAR POT SER UNA SUPERPOTÈNCIA ATLÈTICA - CIÈNCIA - 2022\nLa rigidesa muscular pot ser una superpotència atlètica\nPer a la majoria de les persones, el terme "rigidesa" té connotacions negatives. Al despertar-se al matí queixar-se d’un "revulsiu dur, el remei pot incloure prendre una dutxa calenta, fer una mica de ioga, empassar aspirina o visitar un terapeuta físic per afluixar-se. La rigidesa es considera normalment desagradable i pot limitar les activitats físiques. .\nSorprenentment, però, per a esportistes d’elit com jugadors de bàsquet professionals, la rigidesa muscular no només és una cosa necessària, podríeu dir que és la seva superpotència. Com a fisioterapeuta i investigador que treballa amb jugadors de l'Associació Nacional de Bàsquet, estic interessat en comprendre els factors clau que ajuden a minimitzar el risc de lesions i a maximitzar el rendiment en esportistes d'elit, i comprendre la rigidesa és una part important d'això.\nEls fisiòlegs pensen que els músculs són com molles biomecàniques. Els músculs es contracten per produir forces que us ajudin a moure’s i estirar-vos per permetre bastant moviment. La rigidesa és una manera de parlar de com és un múscul primaveral. És una característica de quant es pot allargar en resposta a una força aplicada. La molla d’un múscul permet que no només s’estengui sinó que es retrobi durant la contracció muscular. Aquest procés permet realitzar moviments inclosos caminar, córrer i saltar\nLa força necessària per deformar o estirar un múscul està correlacionada amb un grau de molla o rigidesa i en la mesura que el múscul s’allarga. La força és important, però la rigidesa pot ajudar a un esportista a generar encara més poder.\nEl bàsquet és un esport vertical que inclou fins a 46 activitats de salt i aterratge per a un jugador individual per partit. Això és de 2 a 4 vegades més de salt que al futbol o al voleibol. És també un esport multidireccional: un jugador mitjà canvia de direcció o d'activitat cada 2 o 3 segons, requerint una acceleració constant i desacceleració de moviments.\nLa rigidesa de l'extrem inferior és important per obtenir un rendiment òptim del bàsquet perquè els esportistes que utilitzin adequadament característiques de rigidesa majors poden aprofitar l'energia elàstica que crea. Un múscul només es pot estirar fins ara, ja que la seva longitud està limitada pel seu grau de rigidesa. Així, com una molla o una banda de cautxú, quan el múscul s’estira, aquesta rigidesa ajuda a crear energia elàstica que després es pot utilitzar amb una contracció muscular per ajudar-vos a córrer o saltar a la pista.\nAixò ajuda a algú com Russell Westbrook a saltar a l’aire, aturar-se una estona i després accelerar a la pista durant una pausa ràpida. Es necessita només 3, 36 segons en córrer des de la línia de base fins a la línia de base.\nTot i així, hi ha un punt de disminució dels rendiments. Massa rigidesa muscular pot provocar un moviment reduït de les articulacions i una disminució de la capacitat d’absorbir xoc a les articulacions. Això pot suposar un risc més gran de fractures d’estrès o fins i tot d’artrosi, el desgast del cartílag que pot causar dolor articular. L'evidència suggereix que la rigidesa massa pot causar lesions.\nI a l’altra banda de l’espectre, un jugador necessita un cert grau de flexibilitat i mobilitat articular per donar suport a l’allargament adequat del múscul i dels tendons que permetin un rang de moviment adequat.\nPer tant, els jugadors han d'equilibrar aquests extrems, situant-se en el punt dolç de la rigidesa de l'extrem inferior òptima: no massa, cosa que pot provocar alts nivells de força i taxes de càrrega i un major risc de lesions òssies. I no massa poc, que s’associa a un augment del risc de lesions de teixits tous i les soques musculars.\nEl meu equip de recerca investiga aquestes relacions per intentar ajudar els esportistes d’elit a minimitzar el risc de lesions i a maximitzar el rendiment. El primer pas és comprendre quines són les mesures clíniques “normals” per a esportistes d’elit.\nS’han establert valors de llibre de text per a la població en general, però falta informació per als jugadors de la NBA. Per exemple, un valor típic de flexibilitat de turmell per a la persona mitjana és d’uns 50 a 55 graus. El nostre equip d'investigació ha trobat que el jugador típic de l'NBA és més rígid i promedia 35 graus.\nSi es comparen jugadors de bàsquet d’elit amb les normes del llibre de text, pot semblar que són massa ajustats i fins i tot disfuncionals. No obstant això, per tenir èxit en el seu esport, aquest grau de rigidesa és en realitat el seu superpoder. Si els entrenadors comencen a estirar els músculs de Lebron James per igualar els valors del llibre de text de la població general, pot començar a saltar com la població general. Aquesta tàctica podria molt ser criptonita per a un atleta de la NBA.\nEls fisioterapeutes saben que l’anomenada fibres musculars de contracció ràpida els responsables de saltar i esprintar tenen una major propensió a la rigidesa. Amb l’entrenament, es pot augmentar el nivell de rigidesa per millorar el rendiment.\nLes evidències suggereixen que els exercicis pielomètrics i de límit que impliquen salts, salts o límits, realitzats en un cicle escurçat d’estiraments, tenen un efecte positiu en la capacitat del múscul de tenir més primavera. Però, en general, el seu propi grau de rigidesa davant la primavera és una combinació de natura i de cura, genètica i entrenament.\nLes investigacions relacionades amb una millor comprensió del continu entre rigidesa i compliment poden ajudar als fisioterapeutes i entrenadors quan treballen amb jugadors de bàsquet. Han de saber dosificació: quant a estirar o reforçar. Hi ha treballs que contribueixen a aquest esforç. També hi ha iniciatives que tenen com a objectiu entendre la càrrega de jugadors i les exigències físiques acumulades que pateixen els atletes d’elit a l’hora de generar moviments ràpids i potents. Els investigadors també han d’entendre quins són els millors mètodes i tecnologies per supervisar aquestes càrregues. Els meus companys i jo pensem que hi ha un nivell òptim de compliment i rigidesa que ajuda a mantenir els nostres herois de bàsquet super.\nPhilip Anloague és catedràtic i professor associat de fisioteràpia a la Universitat de Dayton. Aquest article es torna a publicar de La conversa\nBodyByDarwincom : La rigidesa muscular pot ser una superpotència atlètica © 2019. All Rights Reserved.