Peripècies de Madelman i Barbie « òscar montferrer\nPeripècies de Madelman i Barbie\nset.13 by òscar montferrer\n(Comentari publicat al suplement Cultura de l’AVUI el 17 d’octubre del 2002)\nUn revolt a la carretera, Nicholas Sparks. Traducció de Rosa M. Calonge i Fontcuberta. Proa, 2002. Pàgines: 336.\nLa novel·la Un revolt a la carretera, fruit d’un procés d’aplicació en fred de la matemàtica a la literatura, comença amb un pròleg en què un personatge anònim –que manté aquesta condició fins gairebé el final de l’obra– avança que 30 anys enrere es van produir els fets que s’expliquen en el text i marca els paràmetres en què es desenvolupa l’acció: la base d’aquesta mena de plat precuinat que només cal escalfar en el microones de la lectura lleugera la constitueixen el misteri misteriós, la tragèdia tràgica i l’amor amorós. Amb aquests elements, relligats amb un pessic d’incidències, un grapadet d’indecisions, una culleradeta de dubtes i unes gotetes d’inquisició introspectiva, Nicholas Sparks ha confegit una obra tampaxiana: no es mou, no es nota, no molesta i es llença a la pila de la brossa sense penediment.\nDe què va la cosa? Com funciona l’invent? L’autor agafa un protagonista masculí, de nom Miles Ryan i de professió adjunt del xèrif –per tant, defensor de la llei i de l’ordre entesos a l’estil dels EUA–, que és vidu perquè, un parell d’anys enrere, la seva muller va trobar la mort mentre corria per fer esport –que feia fúting, vaja–. La dona la van atropellar i, quan arrenca l’acció, no se’n coneix el responsable. ¿Això turmenta el protagonista, que encara és jove i que és descrit com un d’aquells homes l’atractiu del qual no és llampant però sí sòlid i un pèl, però no gaire, aspre? Efectivament! El turmenta molt, del tot! A més, per arrodonir- ho, ja posats, no només es vidu. ¿Té un fill petit de qui ha de tenir cura? Sí! Estereotipar més el protagonista és gairebé impossible…\nLa part femenina tampoc no va coixa… Ella ha estat anomenada Sarah Andrews. Des del punt de vista de la cosa física, és atractiva gràcies als cabells rossos, que no du ni curts ni llargs, als ulls blaus i a una geografia corporal competitiva segons els cànons esteticoideològics que ara imposen Hollywood i la publicitat occidental –plàstic, silicona i més plàstic–. En l’àmbit psicomoral, l’autor la fa divorciada després que el marit –un jove de bona família, atractiu i triomfador– la deixés de banda en saber que ella no podria ser –per impossibilitat fisiològica– la mare dels seus fills. Ella, descentrada, s’arrecera en el poble en què viu la família. Fa de mestra a causa de les necessitats narratives, que la duen a fer-se càrrec del fill de l’ajudant del xèrif. Quan detecta alguns problemes en la formació del nano, contacta amb el pare. I ja estan posats els riells sobre els quals rodarà la gresca…\nQuatre notes sobre la resta de la trama, per bé que endevinar per on va –i, sobretot, com acaba– és més fàcil que la cosa més fàcil de fer que hi pugui haver: en el pla sentimentaloide, ella i ell s’ho fan venir bé per arranjar un seguit de trobades en què la inhibició sexual desapareix de manera calculada –calculada per l’autor!–; ell manté viva la seva obsessió pel responsable de la mort de la seva muller i això li suposa alguns problemets; l’ombra de la morta s’interposa entre ell i ella i els crea altres problemets; i intervé el personatge que redacta el pròleg per aconseguir un final del qual, amb benvolença, es pot dir que sembla haver estat inspirat per l’escena de Salveu el soldat Ryan en què Tom Hanks alliçona Matt Damon abans de morir.\nS’ha de dir, per fer justícia, que Un revolt a la carretera és una novel·la ben escrita. La mecànica narrativa funciona de manera ben greixada amb frases d’estil National Geographic –subjecte, verb, complement, punt i torna a començar–, que són del tot correctes en una publicació divulgativa que s’adreça a un públic lector heterogeni però que, potser, en una novel·la, aconsegueixen que el resultat no gaudeixi d’una gran qualitat literària i que, potser només, esdevingui una proposta de lectura senzilla tant en la forma –que no hauria de ser qüestionable– com en el fons –si només es busca proporcionar distracció, res a dir.\nI aquí hi hauria el nus de la qüestió. Exactament, Un revolt a la carretera, per a què ha estat escrita? La solapa de la coberta informa que el senyor Nicholas Sparks “va debutar amb El quadern de Noah (1996), que s’ha traduït a prop de quaranta llengües”. Fred, fred. Diu també que “després va publicar El missatge en un ampolla (1998), del qual es va estrenar una versió cinematogràfica protagonitzada per Kevin Costner i Paul Newman”. Ui, la cosa s’escalfa! Finalment, la solapa canta: “La seva darrera novel·la és Un revolt a la carretera (2001), de la qual s’han venut immediatament els drets cinematogràfics”. La cosa crema, que avisin els bombers! Atenció a l’immediatament… És la clau de tot plegat. Se suggereix que el paper de Miles Ryan el faci Ben Affleck. Per al de Sarah Andrews, Julia Roberts estaria bé, però Cameron Diaz ja és rossa i té els ulls blaus, circumstàncies que la farien també una candidata. Per fer la pel·lícula, no caldria tocar gaire o gens la novel·la i el resultat final de la versió en cel·luloide seria força similar al de la versió en cel·lulosa: una historieta intranscendent amb happy end amb un Madelman i una Barbie com a protagonistes. Vaja, com moltes de les que es fan per mantenir les masses entretingudes. I el senyor Sparks –chapeau, mister–, milionari. I tots tan contents… ¿Però per arribar al cinema calia haver publicat la novel·la? ¿No hauria estat més pràctic fer directament el guió i estalviar la mort inútil d’una bona colla d’arbres?\nThis entry was posted in Lectures, Publicat a l'AVUI and tagged Novel·la, Sparks.\n← No calen polítics\nMés que res, paciència →


Les residències de gent gran de Collbató no tenen casos – La Bústia\nLes residències de gent gran de Collbató no tenen casos\nPer Redacció / La Bústia 7 de maig de 2020 a les 7:00 0 916 Visites\nTambé s’estan realitzant tests als treballadors i col·laboradors\nCoincidint amb el desconfinament d’aquesta crisi sanitària que ha provocat el coronavirus, a Collbató segueixen arribant bones notícies. El departament de Salut ha realitzat testos PCR a tota la gent gran de les dues residències de Collbató i tots els resultats han estat negatius.\nD’aquesta manera, es va recuperant la normalitat als centres residencials Santa Rita, on viuen 26 persones, i a La Muntanya, on ho fan 22. A més, també s’estan fent les proves PCR a tots els treballadors i col·laboradors i de moment tots han donat negatiu.\nDe tota manera, des de l’Ajuntament es segueix remarcant la importància de respectar el distanciament i les mesures d’higiene. Fins avui, al municipi s’han detectat 24 casos positius de covid-19 i 137 casos sospitosos.\nFotografia: Totes les proves PCR a les residències donen negatiu [Ajuntament]\nUn nou itinerari urbà a Olesa convida als ciutadans a passejar i fer esport\nEl centre Can Serra de Sant Esteve comptabilitza quinze dies sense defuncions


L’Àlex Roca, superant reptes « Galileo Galilei Institut\nInici → Blog del centre → L’Àlex Roca, superant reptes\nL’Àlex Roca, superant reptes\nPosted by insgalileu on 10 de febrer de 2019\nL’Àlex Roca s’ha enfrontat aquest diumenge a la cursa més llarga que ha fet mai i ha superat la Mitja Marató de Barcelona 2019, que va guanyar Eric Kiptanui i Rosa Dereje. Àlex Roca té 27 anys i un 76 % de discapacitat però té clar que a la vida “els límits te’ls poses tu”.\nDurant tota la cursa l’han acompanyat familiars, amics i la seva parella. Ha viscut “moments durs”, però ha pogut continuar endavant “gràcies a tothom i sobretot al cap”. Ha creuat la línia d’arribada després de tres hores i dos minuts i 21 quilòmetres, emocionat de poder celebrar un nou repte.\nEl 2018, l’Àlex ja va voler fer la Titan Desert en un tàndem, però no ho va aconseguir i va haver d’abandonar en la tercera de les sis etapes de la prova més dura de bicicleta de muntanya del món. Aquest diumenge, però, només tenia un objectiu: arribar a la meta amb un gran somriure i sense donar importància al temps.\nFont: betevé | Alberto Martínez\nPosted in: Premsa, Societat


Kleopatra's Rooms Tilos Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nTilos, Livadia, Tilos, Grècia, 85002 - Veure al mapa\nHabitació Doble - 2 Llits amb Llit Supletori i Vista sobre el Mar (Twin Room with Extra Bed with Sea View)\nMés informació sobre Kleopatra's Rooms\nConvenientment situat a Tilos, Kleopatra's Rooms és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Kleopatra's Rooms asseguren una estada plaentera als seus clients. Magatzem d'equipatge són només algunes de les comoditats que fan que Kleopatra's Rooms sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització, nevera per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Kleopatra's Rooms no troba competidors en cap categoria.


Comunicat dels Rectors en el marc de la CRUE – Lo Campus diari\nData publicació 1 maig 2014 per redacció\nEls Rectors de les universitats de l’Estat enquadrats a la CRUE – “Conferencia de Rectores de las Universidades Españolas”- demanen al govern, a través d’un comunicat als mitjans de comunicació, la fi de les mesures excepcionals que afecten l’estudi, l’activitat docent i la recerca.\nS’han complert dos anys de l’aprovació del RDL 14/2012, de mesures urgents de racionalització de la despesa pública en l’àmbit educatiu, una norma que va modificar la Llei orgànica d’universitats i va afectar aspectes tan sensibles com ara els preus públics i l’organització de l’activitat docent. Les normes pressupostàries posteriors han afectat els salaris, els drets laborals i les expectatives professionals de tots els treballadors públics i, per tant, també els de les universitats.\nEls Reials decrets sobre beques han canviat la seva naturalesa de dret per la d’un ajut pel qual es competeix, amb requisits acadèmics endurits que pateixen els qui més les necessiten. Així mateix, els criteris de concessió dels ajuts Erasmus també han estat restringits els dos últims anys.\nEn investigació, la disminució del pressupost i la seqüència de les convocatòries aplicades pel Govern d’Espanya i per alguns governs autonòmics han comportat una elevada retallada efectiva de conseqüències irreparables per a molts grups de recerca. Aquest concepte de l’R+D+i com una despesa i no com una inversió contrasta amb la política dels països més avançats.\nEls rectors considerem especialment doloroses i difícilment justificables —pel seu mínim impacte econòmic— les mesures que afecten els joves. L’increment dels preus públics dels graus i, molt per sobre d’aquests, el dels màsters, afecta les possibilitats formatives dels nostres joves en un moment especialment negatiu per a l’ocupació. L’accés a la professió acadèmica està tancat per a ells, tret de les escletxes que deixen les insatisfactòries taxes de reposició. Aquestes tallen les perspectives dels professors universitaris en la seva carrera acadèmica i minen la motivació per a la millora permanent en docència i recerca. Les restriccions normatives han provocat que les plantilles de professors, investigadors i personal d’administració i serveis s’hagin omplert de figures i places interines i precàries —algunes recorregudes pel mateix Govern—, que resulten inadequades per a la funció universitària, docent, investigadora i de gestió.\nLes mesures, segons deia el RD 14/2012, eren excepcionals i es van justificar per la conjuntura econòmica del moment. Davant les afirmacions d’una perspectiva de millora econòmica a Espanya, demanem la supressió de les que vagin més enllà d’un estalvi racional i una gestió eficient i austera, en el marc dels criteris pressupostaris que es fixin.\nEls preus públics de matrícula a les universitats han de ser accessibles i raonables en tots els nivells formatius. S’ha de recuperar el sentit de les beques i ajuts com a garants de l’equitat. Ha de tornar l’autonomia de gestió de l’activitat docent i investigadora de les universitats. Ha de ser possible que aquestes configurin de manera ordenada les seves plantilles, amb fórmules de renovació i promoció ajustades a la seva realitat i a la seva planificació estratègica. S’ha de reprendre el suport a la recerca i a la innovació per tornar a una senda de creixement que es basi en el coneixement i l’especialització intel·ligent i sostenible, que eviti la pèrdua de talent i que aprofiti la formació proporcionada.\nLa universitat espanyola, com tota la universitat europea, afronta necessitats d’adaptació del seu sistema a una realitat social i econòmica que exigeix una modernització de les seves estructures i funcionament. Per poder abordar-la, cal cercar un ampli consens social i polític que ha de començar forçosament per la recuperació de la normalitat en la vida acadèmica, docent i investigadora. La consecució d’aquests objectius ens implica a tots —agents socials, Govern, comunitats autònomes i universitats— i és necessari aconseguir-los en benefici de la societat espanyola.♦\nCAMPANYA de RECOLLIDA de PUBLICITAT


ALOCIX RESULTATS: PARTITS DE DISSABTE 15 JORNADA #CopaCatBQ Gr1 En el descens victòria del Natació Sabadell i per entara en el Play Off de Boet i Uesc. Gr2 Victòries de Torreforta i Lluisos\nPARTITS DE DISSABTE 15 JORNADA #CopaCatBQ Gr1 En el descens victòria del Natació Sabadell i per entara en el Play Off de Boet i Uesc. Gr2 Victòries de Torreforta i Lluisos\nPARTITS DE DISSABTE I LA PRÈVIA JORNADA 15a.\nSant Josep vs Vic.\nEn la gran lluita per evitar el descens victòria del Natació Sabadell.\nBoet guanya a Santa Coloma en una cistella al darrers instants.\nUesc guanya el derbi al Sant Gervasi\n66-56: A les Naus el Natació Sabadell, en descens, i que necessitava millorar per sortir de la darrera posició, rebia la visita de la Bisbal que intentava ampliar el marge amb la zona de perill i sortir de la de permanència, victòria local en un moment molt important per no quedar despenjat en la lluita per evitar el descens directe.\n79-61: A Sant Cugat derbi vallesà entre la Uesc, que en vol aprofitar l’oportunitat d’apropar-se al quart lloc, i el Sant Gervasi que les darreres victòries l’han portat a guanyar opcions de permanència, victòria local que els situa en disposició de lluitar per els llocs de Play Off.\n74-76: A Santa Coloma els locals que la setmana passada vàren perdre l’oportunitat d’entrar al Play Off, tenien la visita del Boet, que torna a la segona posició, tot esperant una possible errada del líder. Gran partit amb molta intensitat i bon joc que es va resoldre en els darrers instants amb una cistella com sinó de Marc Rubio\n85-68: A la Plana el Badalonés rebia la visita del Granollers, partit en que els locals volen fer el salt cap a la part alta i els visitants seguir de prop als capdavanters, intentant recuperar el terreny perdut, clara victòria local que els permet tenir un bon marge amb la zona perillosa i per part visitant jornada a jornada esta perdent opcions d’estar a la part alta\n· Victòries de Torreforta i Lluisos\n81-80: A Torreforta els locals no es volien quedar en “terra de ningú” i per la seva part els visitants de l’Alpicat volien marcar distàncies amb la zona de perill, partit resolt per la mínima a favor dels locals, que entren en la lluita pel cinquè lloc.\n76-66: A Gracia els Lluisos no es volien complicar la vida i allunyar-se de la zona de permanència davant d’un necessitat Viladecans últim classificat, victòria local tot i l’oposició visitant que de moment continuarà en descens .\nPublicado por alocix en 3:07


Bernabé Zapata ja està en els huitens de final de Roland Garros - À Punt\nBernabé Zapata ja està en els huitens de final de Roland Garros\nEl tenista valencià ha guanyat John Isner, cap de sèrie número 23, en cinc sets (6-4, 3-6, 6-4, 6-7 i 6-3) i jugarà per primera vegada la quarta ronda d'un Grand Slam\nZapata celebra un punt / Christophe Petit Tesson\n27 de maig 2022 - 19:28\nL'idil·li de Bernabé Zapata Miralles amb Roland Garros continua. El tenista de 25 anys ja està en els huitens de final del segon Grand Slam de la temporada després de guanyar l'estatunidenc John Isner, cap de sèrie número 23, en cinc sets (6-4, 3-6, 6-4, 6-7 i 6-3). Aquesta victòria permet al valencià entrar en el top 100 del rànquing ATP per primera vegada en la seua carrera.\nZapata ha desaprofitat quatre pilotes de partit en el quart set, que ha acabat perdent en el tie break, però ha reaccionat en el cinqué per a endur-se el partit. Aquesta és la primera vegada que el valencià arriba als huitens de final en un Grand Slam. El seu rival en la següent ronda serà l'alemany Alexander Zverev, cap de sèrie número 3 del torneig.\nRafa Nadal i Carlos Alcaraz, també en huitens\nRafa Nadal i Carlos Alcaraz també acompanyaran Zapata en els huitens de final de Roland Garros. El balear s'ha desfet del neerlandés Botic van de Zandschulp en tres sets (6-3, 6-2 i 6-4) i ara s'enfrontarà al canadenc Félix Auger-Aliassime, entrenat pel seu tio Toni. El deixeble de Juan Carlos Ferrero ha guanyat l'estatunidenc Sebastian Korda 6-4, 6-4 i 6-2 i tindrà en el rus Karén Khatxànov el seu pròxim rival en la següent ronda del torneig.\nEn el quadre femení ja no queda cap tenista espanyola després que la catalana Paula Badosa s'ha retirat per problemes físics quan perdia 6-3 i 2-1 el partit de tercera ronda contra la russa Verónika Kudermétova.


Notícies - El Júnior creu que la ciutat surt 'beneficiada' mentre la Coordinadora d'Entitats se sent 'menystinguda'\nEl Júnior creu que la ciutat surt 'beneficiada' mentre la Coordinadora d'Entitats se sent 'menystinguda'\nEl president del júnior assegura que és un bon conveni per la ciutat i les entitats.\nel 18/mai/04 Silvia Gonzalez Municipal PDF\nEl Junior F.C assegura que la ciutat es beneficiarà àmpliament amb aquest acord, pel qual l'entitat obrirà l'equipament a les escoles i diverses entitats locals. En canvi, la Coordinadora d'Entitats Esportives ha denunciat que l'Ajuntament no els ha tingut en compte per valorar el conveni sobre les noves instal.lacions del Júnior.\nEl president del Júnior ha valorat la gran contribució que farà el Club esportiu a la ciutat obrint aquest equipament a les escoles de primària i secundària de la ciutat, així com les entitats que estipuli l'Ajuntament. A diferència del què han pronosticat els grups de l'oposició, el responsable del club ha assegurat que al consistori li surt 'molt a compte' el conveni signat amb l'entitat. Escoltem Xavi Riba:\nTall incrustat: Xavi Riba\nAixò costarà molts diners i ho construirem nosaltres\nEn canvi, la Coordinadora d'Entitats Esportives s'ha queixat de la política de fets consumats que s'han trobat davant d'aquest acord quan, segons altres acords de ple, tenen dret a participar en decisions importants per la ciutat en matèria d'instal.lacions esportives. El president de la coordinadora, Ramon Martos, assegura que s'hauria d'haver informat i consensuat prèviament el tracte que rebria el Júnior com a entitat privada:\nTall incrustat: Ramon Martos\nVostès han trencat la confiança amb la coordinadora, i no a l'inrevés.\nAl marge del conveni signat amb l'Ajuntament, actualment alguns grups escolars utilitzen les instal.lacions del Júnior per practicar diversos esports amb l'assessorament dels monitors del club santcugatenc.


Bonviure Trek: Smartphones, App i fotografies\nSmartphones, App i fotografies\nMarxar de vacances també vol dir fer fotos i emportar-se a casa un bonic record. Molta gent tendeix a fer servir la càmera dels seus smartphones, però de vegades el resultat és massa fosc, massa brillant o borrós.\nLa clau està en que sempre es poden millorar aquestes imatges en molt poc temps. En aquest article parlarem de les 5 aplicacions més destacades que faran que les teves imatges de vacances siguin les millors:\nSnapseed: Ràpida com un llamp - bons resultats molt poc temps\nTot i tenir alguns defectes, aquesta app creada per Google és perfecta per a aquells principiants que vulguin editar les seves imatges.\nResulta molts senzill millorar les fotos, ofereix una àmplia varietat de filtres, permet seleccionar determinats efectes per a àrees concretes, corregeix imatges que no estan rectes, elimina la pols i la brutícia de la foto, ...\nEn resum, Snapseed és una app molt fàcil d'utilitzar que genera una millora en la qualitat de la imatge sense haver de dedicar-hi molt temps.\nEnlight: Una eina multiusos per a usuaris avançats\nTot i haver estat llançada al març 2015, és una de les aplicacions amb més característiques del mercat. Per tant, no seria la primera opció per a novells ja que els usuaris necessiten invertir temps en comprendre i provar totes les seves característiques i funcions.\nNo obstant això, quant t'hagis familiaritzat amb tot el que ofereix és ideal per fer fotografies de paisatges.\nEl filtre de color, l'avançada eina de retallada, així com l'eina per inserir text, són algunes de les característiques que inclou. La gamma de possibilitats que ofereix per a l'edició d'imatges fa que l'app sigui gairebé tan potent com un programa d'escriptori.\nInstagram: Veterana però sempre bona - La celebritat entre les eines d'edició d'imatges\nL'app de fotos més coneguda en el mercat és sense cap dubte Instagram.\nEls filtres que s'han afegit recentment fan que sigui possible editar les imatges d'una manera més enginyosa.\nTot i així, el més cridaner d'aquesta app és el seu aspecte social. La comunitat d'Instagram segueix creixent dia a dia i aquells aficionats a la fotografia continuen compartint les seves imatges amb la resta.\nVSCO Cam: Comprensió intuïtiva - edició senzilla sobre la marxa\nAmb una àmplia gamma d'eines d'edició i filtres, aquesta app permet treure el màxim profit a les teves fotos.\nInclou per defecte 10 filtres diferents, resulta molt senzill ajustar les fotos, permete modificar el contrast, nitidesa i el color. També és possible retallar, emmarcar i fins i tot rotar les fotos.\nSense sortir de l'app, pots compartir aquestes imatges a Instagram, Facebook, Twitter i al Google + .\nAquesta app simplifica l'edició de la imatge i funciona gairebé tan bé com un programa d'escriptori.\nEyeEm: Un clon amb un detall - la venda d'imatges a través de l'app\nEyeEm podria ser el germà bessó d'Instagram ja que permet fer fotos i compartir-les amb la comunitat.\nAbans de prémer el botó, podràs seleccionar un marc i un filtre i així comprovar quin efecte té a la foto i després, sempre es poden ajustar.\nPots afegir a la foto informació basada en on ets i què és el que hi ha al teu voltant. Tenint en compte que el GPS està activat, l'app no només mostra informació general sobre la ubicació actual sinó també botigues, atraccions i altres punts d'interès que es poden afegir a la descripció fàcilment.\nInformació facilitada per Revista Oxigeno\nEtiquetes: Concurs Fotogràfic, consells, Cultura, estiu, Fotos Publicat per Bonviure Trek


Com puc tenir relacions sexuals amb Skype si em fa vergonya parlar més brut? - Sexperts | Maig 2021\nVull tenir relacions sexuals amb Skype quan la meva parella és fora de la ciutat, però em fa vergonya quan intento parlar brut. Com puc superar-ho?\nPrimer, busqueu un Tardis. Potser un Delorean. Si aquests dos fracassen, treballa en la construcció de la vostra pròpia màquina del temps, d’alguna manera podreu tornar enrere i interrompre sistemàticament i desviar completament la nostra herència cultural de vergonya sexualment estrictament regulada. Us vindré amb vosaltres i ajudaré a dirigir les coordenades d'espai / temps ... però potser caldrà un temps, així que probablement hauríem d'embalar alguns entrepans.\nSimplement fent broma, hi ha una manera més fàcil de fer-ho.\nSabeu com quan dius una paraula una vegada i una altra torna a ser gairebé sense sentit? (Jacuzzi. Jacuzzi. Jacuzzi. Jacuzzi. Ja oblidem què hauria de ser.) Intenteu fer-ho amb una llista de vocabulari sexual, tant tradicional com argot. Fins i tot podríeu seure amb un amic i trobar una llarga llista de paraules sexuals i dir-les entre si fins que deixin d’afectar-vos cap tipus d’efecte. Com que, en algun moment, us adonareu que no tenen tant poder; només descriuen les coses a les que hem crescut ens ensenyen a tenir por.\nAra, armat amb la vostra nova impermeabilitat a les paraules brutes, intenta aglutinar-los quan la teva parella estigui físicament allà. Coses petites coses com 'vull que tu ______' o 'Quan nosaltres _____ em fa sentir tan _____.' Si parleu en veu alta és massa i sou més de paraules, proveu d’escriure petites notes que indiquin clarament els vostres desitjos. Escalfeu-ho fins a un nivell de trastorn que us resulti còmode.\nSi i quan trobeu que us agrada, feu un altre pas cap a les relacions sexuals assistides amb la tecnologia amb trucades telefòniques, textos o fins i tot l'experiència descarada de Skype. És possible que ara us agradi això. És possible que no ho facis. De qualsevol forma, si ho heu intentat, provat i provat i encara no gaudiu de l'experiència, dibuixa una línia a la sorra. Definiu els límits amb tot allò que us sembli millor i també funciona per a la vostra parella. Tothom guanya!\n(Una advertència sobre qualsevol comunicació electrònica: Internet no s’oblida mai. Els textos es poden reenviar, es poden publicar imatges i es poden reproduir i reproduir xats de vídeo en línia. Així que a menys que tingueu confiança en la vostra parella o no us molestin realment els pensat en una fotografia o vídeo que veuen uns estranys, potser no és un llac on voleu nedar.)\nescenes de servitud personal\nguant fetitxe mèdic\nles millors històries sexuals de la història\ncom convertir-se en un model de fetitxe


Pans, peixos i pensions\nMés que un miracle estem davant d'una cosa molt més prosaica: un pegat i les pastanagues que es reservava el Govern per aconseguir suports pels comptes públics\n28 de d’abril del 2018. 14:14\nPodria començar a pensar que el Govern del PP té poders. O, si m’apreten, certa capacitat de fer miracles, com ja va demostrar amb la designació de Luis de Guindos per a la vicepresidència del Banc Central Europeu (BCE)Luis de Guindos.\nLligar la pujada de les pensions a l’ augment de l’ IPC, una exigència dels pensionistes, que surten al carrer, era impossible. O això repetien des de l'Executiu de Mariano Rajoy no fa gaire temps.\nConclusió? Un: Pot ser que el que se'ns presentava com a impossible en realitat no ho fos. Dos: Pot ser que sí que hi havia prou diners, a diferència del que es deia en públic, però es reservava per a altres finalitats com ara rescatar autopistes fallides o per donar un cop d'efecte per aconseguir suports per als pressupostos de l'Estat per al 2018. Tant mal feta una cosa com l’altra per la seva frivolitat. I pitjor encara, si era veritat que era impossible o que no hi havia prou fons. En aquest cas estaríem davant del típic pegat, amb el pacte de Toledo (de nou), com a convidat de pedra. 160\nEn qualsevol cas, sembla que la política torna a ser l'art de fer possible l'impossible (o el que deien que ho era), per obra i gràcia d’un PNB PNB que ha sabut suplir intel·ligentment el buit parlamentari que va deixar l’antiga CiUCiU pujada a la muntanya de l’ independentisme.\nAl final, les protestes dels pensionistes han calat. Primer, el PP va incorporar precipitadament als pressupostos pujades per a les pensions més baixes i rebaixes fiscals, fins i tot més grans que les que havia acordat amb amb Ciutadans, en una espècie de carrera d'anuncis més electoralistes que meditats.\nI segon, la rematada: Rajoy no ha tingut problema a dinamitar (ara per ara) la seva pròpia reforma del sistema de pensions per obtenir el suport del PNB i agafar oxigen per al que queda de legislatura. Els penebistes han descol·locat tothom reclamant una cosa que no només beneficia la seva autonomia sinó tot el país i ara resulta que, com deia l'eslògan d'una famosa marca esportiva: 'Impossible is nothing' (Res és impossible). 160\n¿Estem davant la translació al tema de les pensions de la cristiana història sobre la multiplicació dels pans i els peixos? Tot és molt més prosaic i en lloc d'un miracle o fenomen sobrenatural estem davant d'una de les "pastanagues" i estratagemes que el ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro es guardava a la màniga per negociar els comptes públics.\nO pitjor encara, davant la més pura i dura de les improvisacions i, en definitiva, davant d'una visió de les pensions com un regal o una gràcia que concedeixen els governs, pervertint el que en realitat és: un dret.\nPNB Cristóbal Montoro Pensions Pressupostos Generals de l'Estat Mariano Rajoy Pensionistes\nAixí serà el bo per a la digitalització de pimes i autònoms\n¿Per què està en vaga el metall de Cadis?\nSánchez anuncia un bo de digitalització per a un milió de pimes i autònoms


Segell de Qualitat Sanitària - Ajuntament de Manresa\nGuia d'interpretació del protocol de verificació QS\nNorma del Segell de Qualitat Sanitària-QS\nProtocol de verificació per l'obtenció del Segell QS\nSegell de Qualitat Sanitària. QS-Manresa:\nL’Ajuntament impulsa el Segell de Qualitat Sanitària (QS) per ajudar a visualitzar aquells establiments que destaquen pel seu alt compliment en les normes i mesures de seguretat higiènico-sanitàries oferint al consumidor un espai de confiança i seguretat .\nEl segell representa a tot l’establiment, des de les estructures de l’edifici passant pels treballadors i la direcció, les pràctiques que realitzen, el sistema de treball,... ja que és una valoració global de les condicions higiènico-sanitàries. L’obtenció d’aquest segell els permetrà posicionar-se clarament dins el sector i destacar positivament, marcant la diferència respecte la competència.\nTindran el segell només aquells establiments que voluntàriament han escollit assumir un repte estratègic per millorar la qualitat del seu establiment treballant entre altres factors la seguretat higiènico-sanitària per tal de ser reconeguts per la ciutadania com espais de confiança i seguretat.\nSent aquests uns valors a l'alça després de les difícils situacions que hem viscut tots arran de la Covid-19 i les dures lliçons que ha calgut aprendre , entre elles, la importància en les mesures aplicades en la manipulació dels aliments o productes, des de la seva preparació fins al servei, neteja de mans, espais i estris, ventilació-separació, traçabilitat, ...\nEl Segell QS comença a funcionar adreçat a establiments de restauració ( que realitzin com activitat principal el servei dinar i sopar al local, en formats de menú tipus primer plat, segon plat, postres), però la voluntat és d’anar estenent el segell a tots aquells sector minoristes d’alimentació de la ciutat així com aquells altres que també són controlats per la Unitat de Sanitat en quant a les mesures de seguretat higiènico-sanitàries que apliquen (els de micropigmentació, tatuatge i pírcing o centres d’estètica, ... ).\nSi ets una persona preocupada per les condicions de seguretat i higiene dels llocs on vas a menjar, a comprar,... aquí trobaràs el llistat dels establiments que han assolit el Segell QS i que per tant són establiments que destaquen pel seu alt compliment en les normes i mesures de seguretat higiènico-sanitàries oferint al consumidor un espai de confiança i seguretat.\nSi ets responsable d’un establiment de la ciutat i estàs interessat en participar, aquí et pots apuntar. Trobaràs més informació a la pestanya de documents (Norma del Segell QS, model de Protocol i guia d’ús emprats per l’entitat verificadora, ...). També hem creat una aplicació que et permetrà fer un auto-test i ajudar-te a decidir si ja estàs preparat per ser un establiment amb Segell QS. (entra-hi) .\nAnima’t a participar-hi i marca la diferencia!


14 set 2015 / Joan Andreu Parra /\nConstruint Església en les perifèries del món obrer\nXIII Assemblea General de l’HOAC a Segòvia\n8 set 2015 / Joan Andreu Parra /\nEls militants i companys de l’HOAC han celebrat durant quatre dies d’aquest agost la seva XIII Assemblea General a Segòvia sota el lema “Construint Església en les perifèries del món obrer. Justícia, treball digne i solidaritat”.\n7 set 2015 / Joan Andreu Parra /\n4 set 2015 / Joan Andreu Parra /\nL’honestedat, el llegat de Lluís Hernández\nRecollim algunes cròniques i la seva darrera homilia\n28 jul 2015 / Joan Andreu Parra /\nLluís Hernàndez va morir el passat 20 de juliol amb 78 anys. La seva vida ha estat ben plena i durant aquests dies hem pogut recordar-lo i llegir una sèrie d’escrits que glossen la seva humanitat.\n13 Mar 2015 / Admin /\nEls articles destacats del primer número de Salillum són una entrevista a Arcadi Oliveres, un reportatge sobre la lluita obrera en els nous temps, el testimoni de Victòria Molins sobre com Jesucrist és un motor per viure i compartir, l’experiència empresarial dels iogurts La Fageda o un\nLa política, per al bé de tots\nDocument d'ACO n. 17. Una reflexió sobre la política:1.- Com a qüestió de valors, 2.- Té mala premsa, 3.- Algunes actituds per fer política, 4.- Posar-se a la pell dels altres, 5.- Des de la fe en Jesucrist, alguns criteris per fer política.


La construcció de la identitat valenciana als segles XX i XXI (i 3). A propòsit de Vicent Baydal. | País Valencià, Segle XXI\nLa construcció de la identitat valenciana als segles XX i XXI (i 3). A propòsit de Vicent Baydal.\nPublicat per Redaccio el 18 juny 2020 en Article del dia · 0 comentaris\nVicent Baydal va publicar el 9 de febrer de 2015 un article a la seua pàgina web titulat “Valencians i catalans, veïns i cosins“. I ¿per què no germans i compatriotes? Si fa més de vuit segles que compartim llengua, cultura i ‘nació’ o característiques nacionals catalanes, tant quan el País Valencià pertanyia, amb Catalunya i les Illes, a la Corona Catalano-aragonesa, com posteriorment que hem “compartit”, del 1707 ençà, la desfeta i l’uniformisme castellano-espanyol, el “justo derecho de conquista” i tota mena de limitacions, opressions i recialles que arriben al present, al malestar d’un present que ens divideix i anul·la així que pot.\nSegons Baydal “En l’assemblea de Pau i Treva de l’any 1198 entre Pere el Catòlic i els principals barons dels comtats catalans es feia menció a «totam Cathaloniam». Ergo, fa més de huit segles, que es diu prompte, que Catalunya i els catalans estan ahí, primer des de Salses i després des de Portbou fins a Alcanar. I no se n’han d’anar. Tot sembla indicar que continuaran durant molts més segles en eixe mateix territori, exercint de catalans, però també de veïns nostres, dels valencians, com també ho són dels francesos, els aragonesos o el conjunt d’espanyols. No ens convé odiar-los ni dur-nos malament, si no volem amargar-nos l’existència, com li passa a qualsevol que tinga una mala relació amb els seus veïns, ni tampoc podem obviar-los, com si no existiren, perquè el que fan i el que fem ens influïx mútuament i molt directament“.\nEfectivament, no puc estar més d’acord amb Vicent Baydal que, encertadament, al meu parer, tracta de desactivar l’anticatalanisme, explicitant que Catalunya, sempre estarà, “al costat”, al nord del País Valencià, compartint llengua i cultura catalanes, amb les Illes, el País Valencià, Catalunya, la Franja de Ponent, Andorra, la Catalunya Nord i l’Alguer… Per tant, atiar les desafeccions, les enveges i l’odi, és mala cosa. Perquè com analitzen, Robert J. Sternberg i Karin Sternberg a The Nature of Hate, 2008 (La naturalesa de l’odi, Paidós, 2010, Madrid), no és gens encertat, ni intel·ligent, ni constructiu, edificant o profitós. Perquè, a l’extrem, aquesta propaganda i propagació de l’odi (i l’anticatalanisme que hem conegut n’és una variant) és un recurs brutal que arriba a instigar el menyspreu, la manca de respecte, la discòrdia, i sovint, inclús l’extremisme, el terrorisme, les massacres i el genocidi.\nEn qüestions d’identitats cal anar amb compte. Com analitzava Benedict Anderson a Imagined Communities. Reflections on the Origin and Spread of Nationalism, 1993 (traduït al català per Àngels Gimènez, a PUV-Afers, 2005, com a Comunitats imaginades), “seguint un esperit antropològic… propose la definició següent de nació: una comunitat imaginada com a inherentment limitada i sobirana”. Tot i que Gellner s’afanya a dir que el nacionalisme “s’inventa nacions allà on no existeixen”, fa passar com a nacions falses pretensions, que ell assimila a “invenció”, a “fabricació” i “falsedat” més que no a “imaginació” i “creació“. En aquest sentit, li retrucava Benedict Anderson: [Gellner] dona a entendre que existeixen comunitats “vertaderes“, les quals es poden juxtaposar avantatjosament a les nacions. Quan, de fet, conclou Anderson: “totes les comunitats són imaginades”. Les comunitats de què parla Anderson són “imaginades”, no imaginàries o inventades…\nCal saber que la mirada al passat, sempre es fa des del present; per això, sempre té el biaix de fer una lectura al passat des dels fantasmes del present. Perquè pel que fa a la mirada històrica i els mites fundacionals, convé tindre present que “acostar-se a la manera com s’han construït i utilitzat aquests mites en el passat pot servir per conèixer millor [els] fantasmes que tots tenim darrere, i sobretot, per a conjurar-los “, com advertia Pau Viciano al seu assaig Des de temps immemorial, Tàndem, col. Arguments, 2003.\nEn la construcció i la revisió de les identitats és important encertar-la, anar a pams i elaborar les reflexions “nacionalitàries” i sobre les identitats amb el cap fred. Des dels drets humans, la diversitat, el respecte a la pluralitat en la construcció identitària, i la necessitat de trobar consensos de mínims, regles i procediments “universalistes”. A la manera dels federalistes i independentistes quebequesos, d’un liberalisme polític i social que va més enllà de la tradició individualista i integra elements comunitaristes per prioritzar la pròpia llengua, cultura i interessos col·lectius en marcs democràtics que accepten el dret a decidir i els drets de ciutadania, en aquest cas de la ciutadania francòfona quebequesa com a “minoria nacional” i cultural, davant una població anglosaxona que, majoritària, sense una regles de protecció del francès, s’imposaria aclaparadorament. És important la reflexió serena perquè sovint, les reflexions sobre la llengua, la terra, la pàtria, en combinar-se com un còctel, esdevenen un camp de mines, explosiu, que inflama les passions més baixes i esclata sovint en pura barbàrie.\nNo sóc historiador i menys encara historiador medievalista. Tinc clar que fóra millor que el debat amb Baydal l’abordaren medievalistes acreditats i solvents com Enric Guinot -que ha mostrat el repoblament majoritàriament català, bàsicament de Lleida, en la conquesta de València de Jaume I; com Antoni Furió -que ha fet recerca sobre les terribles repressions de la monarquia borbònica contra el País Valencià arran de 1707-; o com Pau Viciano -amb els seus estudis històrics i el llibre Des de temps immemorial, on analitzava les argúcies de Renan en el debat sobre la pertinença de l’Alsàcia i Lorena a França o Alemanya, les ideologies contradictòries que constitueixen la manifestació d’uns conflictes reals d’unes societats històriques determinades, o les picabaralles entre el Regne de València i Catalunya, en la lluita per la igualtat, la fiscalitat o el reconeixement igualitari de València al si de la Corona d’Aragó en pugna amb Catalunya i Aragó…\nHem de advertir, com fa Pau Viciano, sobre l’ús instrumental de la història i la narració del passat (medieval, més recent o actual), en la construcció nacional (o estatal) de major o menor intensitat, més o menys excloent i reeixida.\nPau Viciano, a Des de temps immemorial, compara els elements de legitimació històrica que esdevenen significatius, d’entrada, perquè han produït memòries col·lectives en col·lisió que, en bona mesura, s’han anat bastint amb referències i simetries comunes. Explicita que el model nacional i històric francès, hegemònic juntament amb l’alemany durant els segle XIX i part del XX, ha influït directament en l’espanyol i el català. En les confrontacions entre el model espanyol i català, l’espanyolisme i el catalanisme, com a elements en conflicte, si no incompatibles, han alimentat interpretacions del passat comú i particular sovint enfrontades, però també freqüentment semblants en el model explicatiu i en les referències intel·lectuals de fons.\nEvidentment, que amb la dolorosa l’experiència del nacionalisme alemany a l’esquena de la història, hem de distingir, sempre, entre llengua i pàtria, entre consciència lingüística i nacional, tot i que siga per mera cautela. Perquè, si alguna cosa resta clara és que les nacions no són fets naturals. Ni parlar la mateixa llengua duu, necessàriament ni mecànicament, a constituir-se com a nació, ni molt menys única o uniforme. El País Valencià, democràticament, serà el que vulga la gent que l’habita. I les relacions amb la resta de la “comunitat catalànica”, que Joan Fuster anomena Països Catalans, esdevindrà el que la majoria de la població, lliurement i democràtica, vulga decidir.\nQuan observem la tasca de suport de Heidegger al nazisme, en un procés de depuració de l’Ésser, on els jueus eren depurats, discriminats i estrangeritzats com a ‘ents’ (coses!) aliens, s’iniciava la seua pròpia destrucció, des de l’antisemitisme. Ho reconeix inclús, Peter Trawny, director de l’Institut Martin Heidegger, quan a Heidegger i el mite de la conspiració mundial dels jueus (traducció al castellà de Raúl Gabás, ed. Herder), reconeix aquest antisemitisme insidiós que forma part del seu pensament filosòfic i polític, com va denunciar Víctor Farías a Heidegger i el nazisme (Muchnik, 1989) i més recentment Emmanuel Faye, tant a Heidegger. La Introducció del nazisme en la filosofia (Akal) com també a Arendt i Heidegger. L’extermini nazi i la destrucció del pensament (Akal). En aquests llibres es denuncien els processos de depuració, de puresa de sang o de cultura que duen a les neteges ètniques i l’eliminació dels enemics prèviament estrangeritzats i estereotipats o estigmatitzats com uns altres, extremadament aliens, estanys, estrangers…\nAixò és el que vull analitzar aplicat a aquest article de Baydal i la construcció d’una narrativa que, mentre afirma la unitat de la llengua, inicia un procés de particularització radical de la nació dels valencians, “semblant” a la que s’inicia en l’Edat Mitjana, per bé que tots sabem que els papes Borja eren coneguts, urbi et orbe, essent valencians, com a catalans… Perquè fins a dos o tres segles després de la conquesta, malgrat els elements de particularització propis dels valencians, la denominació de la llengua com a valenciana, l’emergència de la ‘nació valenciana’, entesa com a origen, no es qüestionava la pertinença dels valencians. Fins i tot després de la derrota d’Almansa, molta valenciana gent, com ha estudiat Agustí Alcoberro, milers de valencians i valencianes, van ser-hi al setge de Barcelona el 1714 en una lluita solidària i mancomunada. Òbviament anaven com a valencians, però conjuntament amb la resta de catalans. Per tant desconèixer, ignorar, minoritzar i obviar les múltiples relacions, no només lingüístiques, sinó culturals, socials, econòmiques, entre el País Valencià, les Illes i Catalunya, ens porta a la construcció d’una identitat valenciana, limitada, a-catalànica, plenament descatalanitzada, com si no hi hagués interessos comuns a tots els àmbits, tractant de tallar les relacions de convivència i interessos comuns que hi hagut des del 1238 fins ara mateix, oblidant el paper conjunt i relacionat de la Renaixença, tant a Catalunya, més fort, com a València, les Illes i inclús al Rosselló, tot i que més tard. S’obvia el paper cabdal de Pompeu Fabra en la normativització lingüística de les Normes de Castelló, perquè el valencià o català del País Valencià poguera recuperar-se de dos segles d’ignomínia, dels esforços de la generació dels anys trenta, Emili Gómez Nadal, Ernest Martínez Ferrando, Carles Salvador, Manuel Sanchis Guarner, Empar Navarro… S’obvia la tasca hercúlia de Joan Fuster a Nosaltres, els valencians, 1962, i la generació dels anys seixanta, que davant una dictadura feixista i nacional-catòlica que pretenia acabar amb la llengua i la cultura catalanes, volgué enfortir les relacions i les connexions entre el País Valencià, Catalunya i les Illes, amb el referent i l’horitzó de construir un espai nacionalitari compartit. Ara de sobte tot això es fa desaparèixer, perquè cal una depuració dels elements de catalanitat valenciana que compartim amb la resta del domini lingüístic.\nI en tot això, en aquesta ruptura del País Valencià amb Catalunya, què guanyem els valencians? Per a defensar llengua, cultura i interessos comuns, econòmics, polítics, fiscals, d’exportació, d’agricultura, d’indústria, d’infraestructures (l’eix mediterrani), etcètera, que compartim la Commonwealth catalano-valenciana, que apuntava Josep Vicent Boira, o l’Eix Mediterrani de Rafael Ninyoles, què guanyem amb aquest tall sobtat i brutal? Caldria rellegir, en un altre sentit, plantejaments com La utopia necessària de Toni Mollà o les propostes d’Adolf Beltran a Un país possible: Identitat valenciana i modernització i Els temps moderns: societat valenciana i cultura de masses al segle XX, reflexions cíviques, culturals, lingüístiques, de presa de consciència valenciana, però lligades a la catalanitat de la llengua i a la necessitat d’institucions conjuntes. Propostes d’identitat(s) cíviques, al meu parer, com desenvolupen els nostres lingüistes valencians més prestigiosos, els que hem esmentat abans, com Joan Fuster, Antoni Ferrando, Miquel Nicolàs, Vicent Pitatch, Germà Colón, en una presa de consciència lingüística i nacional que no es separa de Catalunya sinó que cerca, constantment, l’increment d’uns relacions més cíviques i afectives, de respecte, de solidaritat, de reciprocitat, d’igualtat tipus confederació que integraria el País Valencià, Catalunya i les Illes.\nPer tant, per una banda, no seré jo qui contradiga això que “no convé odiar-se ni dur-se malament”, però no només és que no hem “d’odiar-los” (com si els catalans, del País Valencià, de les Illes, Catalunya o el Rosselló, foren/fórem un subjecte aliè i estrany!), que comparat amb les posicions de l’extrema dreta és un xicotet pas endavant, sinó que hem de conèixer-nos millor, a pesar dels entrebancs separadors que fabriquen tothora des de l’Estat espanyol, hem de relacionar-nos més i millor en tots els àmbits, socials i institucionals, descobrir-nos, respectar-nos i estimar-nos perquè no hi haurà valencianitat plausible ni viable, si no s’incorpora l’ecosistema valencià, confederalment, inclusivament, a l’ecosistema territorial dels Països Catalans. Ni llengua, ni economia, ni cultura viables i a l’alçada dels reptes del segle XXI. Com indicava Joan Fuster en assenyalar, des de finals dels anys cinquanta del segle passat fins a la seua mort, la necessitat urgent d’incloure o integrar el País Valencià al seu àmbit lingüístic, cultural i nacionalitari, amb la fórmula que més convingui, de manera col·laborativa i solidària, i on les distintes àrees que conformen els Països de Llengua Catalana o, per abreujar, els Països Catalans encaixen i es senten més a gust, a partir de la seua capacitat de decisió i autodeterminació.\nPer això, compartim l’apel·lació i la crida de Baydal al nacionalisme espanyolista o el regionalisme anticatalanista del País Valencià perquè accepten la catalanitat, la que ens pertoca, com remarcava l’admirat polític, pintor i intel·lectual valencià, Doro Balaguer, entre d’altres. La catalanitat de la valenciana gent no es pot anihilar ni fer evaporar, romandrà mentre hi haja valenciana gent, persones amb tots els drets humans, individuals i col·lectius, que prenguen consciència de la realitat de fons de la sua llengua i cultura, dels seus orígens i de les possibilitats de futur…\nPerquè no es pot negar que, valencians i catalans, hem format part durant molts segles, des del segle XIII fins a segle XVIII, de la confederació catalano-aragonesa; per això, al meu parer, no es pot dir: “Però mai hem viscut en la mateixa casa ni hem format una mateixa llar. Hem compartit edifici, això sí, des de la Corona d’Aragó fins a l’actual Espanya. I és ben cert que la majoria dels habitants del regne de València que començaren a sentir-se valencians per primera volta, allà pel segle XIV, procedien de Catalunya, entorn d’un 60% per un 30% de pobladors procedents de l’Aragó, segons els estudis d’Enric Guinot“. Això de dir que no hem viscut a la “mateixa casa“, però hem compartit ‘edifici’, semblen malabarismes d’equilibrista per a alienar, foragitar i estrangeritzar els valencians dels catalans i foragitar els “catalanistes” del País Valencià. ¿Com podem foragitar del País Valencià la nostra pròpia catalanitat que forma part de la nostra personalitat, història i contemporaneïtat col·lectiva, com a valencians? Al País Valencià, des del segle XIII fins ara, sempre hi hagut valencians (i catalans, i balears, i castellans) i s’ha de construir un model inclusiu, de respecte a la diversitat i la pluralitat nacionalitària i no cap model reductiu i uniformitzador. S’ha fet històricament si fa no fa així, si excloem la malaurada expulsió dels moriscos el 1609, que seria un altre capítol. O l’extirpació de la comunitat jueva el 1492, que en seria un altre.\nEl que passa és que en fer un ús instrumental de la història, des d’un particularisme acèrrim i extremat, canvia la significació de la valencianitat (i/o catalanitat) de la valenciana gent, esmenta només la Corona d’Aragó, ocultant la part de catalanitat d’aquesta i prioritza un “aragonesisme“, en posar-lo al mateix nivell que la catalanitat, quan la recerca d’Enric Guinot, com ell mateix reconeix, deixa les coses clares. El que proposa no es pot fer sense fer trampa… S’observa una particularització valenciana, que posa al mateix nivell l’aragonesisme, l’espanyolisme i el catalanisme, com si a la ciutadania valenciana, això de la catalanitat els quedara molt lluny. De la mateixa manera que feren als anys vuitanta o principis dels noranta, els de la tercera via, Damià Mollà i Eduard Mira a De impura natione, que, com advertia Toni Mollà, llavors, era el carril que portava a un atzucac, a una via morta. Perquè s’entossudien en negar la priorització de la valencianitat, com a catalanitat implícita de la valenciana gent, si més no, de la gent catalanoparlant del País Valencià que té consciència de la nostra valencianitat. Com afirmava Fuster: “dir-nos valencians és la nostra manera de dir-nos catalans”. I apostaven, de manera semblant a Baydal, per cercar “equilibris” entre Barcelona i Madrid, quan uns són companys de travessia i els altres han intentat sempre enfonsar-nos, en tots els àmbits, des de fa segles fins ara mateix. L’imperialisme no ha vingut des de Catalunya sinó des de Madrid, que ens ha tractat de manera colonial, des del segle XVIII fins el segle XXI, amb major o menor intensitat. L’imperialisme, des de fa més de tres segles, no ha vingut de Barcelona sinó de Madrid. Com ara observem quan ens dicten que no hem de relacionar-nos valencians, catalans i balears i si ho fem, ens hem d’escriure, segons el Tribunal Suprem, no en la nostra llengua catalana sinó en castellà, en un retorn a les imposicions lingüístiques de la dictadura franquista.\nCom reconeix Baydal, perquè som de la mateixa comarca, la vall d’Albaida, ell de Bocairent i jo de Benigànim, en afers lingüístics admet que: “També és ben cert que el valencià que parlem és una varietat d’aquella mateixa llengua que portaren els catalans, amb les aportacions de les gents que han habitat des d’aleshores el territori valencià”. Encara com, però, immediatament, abocant aigua al vi de la catalanitat valenciana, d’un fet tan important i decisiu de compartir llengua i cultura catalanes, des de fa tants segles i nació-estat des del segle XIII fins al XVIII, afirma, Baydal, al meu parer, erròniament i desencertada històricament, amb una interpretació “sui generis“, tracta de negar o menystenir la catalanitat del País Valencià, “No obstant això, ja fa molts segles, sis com a mínim, que també es diu prompte, que ja no som pares i fills. Som, en tot cas, cosins, com sàviament recorda la dita popular”. La dita popular, més estesa, també diu: “valencians i catalans germans o, si més no, cosins germans”.\nLògicament des de grupuscles feixistes i intolerants (o tribunals de justícia espanyols!), que neguen la unitat de la llengua i la cultura catalana, sense cap base científica, ni lingüística, ni geogràfica, ni ecològica, ni històrica, ni econòmica, allunyant les infraestructures de l’eix Mediterrani, rabiosament, diuen: “Valencians i catalans, ni cosins ni germans!”, “Abans moros que catalans!”... Però prou sabem que aquests grupuscles són els mateixos que a Europa neguen les cambres de gas als camps de concentració nazis, que amenacen de gasejar els líders independentistes… Són els negacionistes de la història, de la llengua i de la cultura catalana del País Valencià. Els que no voldrien que existírem ni la valenciana, ni la mallorquina ni la catalana gent, en conjunt.\nPer això, el relat ultra-particularista de Baydal, oposant en cert sentit valencianisme a catalanisme en contra de la inspiració d’Ernest Martínez Ferrando, Emili Gómez Nadal, Joan Fuster, Josep Giner de la primera època, i també Alfons Cucó, Josep Vicent Marqués, Carme Miquel, Germà Colón i molts altres que encara estan vius i m’estalvie d’esmentar, no duu enlloc. O sí, a un atzucac…\nArriba a afirmar Baydal: “No és sobrer explicar-ho en una tribuna valencianista, ja que el nacionalisme valencià contemporani, el dels darrers 50 anys, ha crescut sobre una formulació segons la qual els valencians de la part valencianoparlant del país seríem catalans i hauríem d’adherir-nos teòricament a una identitat col·lectiva catalana, per procedir majoritàriament dels catalans que colonitzaren el regne durant l’edat mitjana“. Fa una interpretació tergiversada i errònia del relat que fa Joan Fuster a Nosaltres, els valencians seguint les orientacions d’un nacionalisme espanyolista i anticatalanista que busca la descatalanització i l’espanyolització del País Valencià. Si es nega la catalanitat dels valencians, a l’extrem el que esdevé és una ‘valenciania’ regional descatalanitzada que es castellanitza i s’espanyolitza en una “valencianitat” espanyolitzada i subordinada com a perifèria i satel·litzada a l’estat espanyol.\nAquesta “adhesió”, ignominiosa, que denuncia a una teòricament “identitat col·lectiva catalana”, i que ubica en una colonització medieval del Regne de València per Jaume I, és tanmateix una realitat més pròxima a l’actualitat. Com han estudiat amb cura i solvència no només Enric Guinot sinó també Agustín Rubio Vela a El patriciat i la nació. Sobre el particularisme dels valencians en els segle XIV i XV (Col·lecció Germà Colón d’estudis filològics, Publicacions Abadia de Montserrat, 2012) on a pesar d’assenyalar el particularisme valencià, existent des del segle XV, afirma també la catalanitat de la valenciana gent, que es manté ininterrompudament fins al segle XVIII i les recerques d’Agustí Alcoberro i els documents històrics evidencien i constaten la catalanitat del País Valencià, ja que el 1714 un regiment de milers de valenciana gent, sota l’advocació de la Mare de Déu dels Desemparats, van defensar el setge de Barcelona contra les tropes castellanes de Felip V i inclús llavors, encara dir-se valencians era la nostra manera de dir-nos catalana gent, en defensar Furs, llengua, cultura i nació catalànica conjunta… I en el segle XX, el 1962, Joan Fuster, reivindica i proclama la catalanitat del País Valencià, no com a essencialitat sinó com a voluntat política i cultural per la construcció i horitzó de futur, malgrat els reiterats intents des de la Cort de Madrid d’anorrear la llengua, cultura, l’economia i les relacions socials i polítiques entre el País Valencià i la resta dels Països Catalans, tot i que van intentar liquidar-les durant els segles XVIII, XIX i XX, tant en absolutismes com en dictadures o en democràcies. Tractar de separar, despintar, destenyir, ignorar o menysprear la catalanitat del País Valencià és la millor manera de contribuir a la castellanització o l’espanyolització del País Valencià a la manera castellana.\nTot i saber, com a historiador, que la identitat valenciana i la catalana és perfectament compatible, al contrari de l’espanyola que, quasi sempre ha intentat anihilar-los; i que la identitat valenciana i catalana s’enriqueixen mútuament perquè formen part del mateix context geogràfic, lingüístic, cultural i nacionalitari, Baydal afirma que “tampoc cal ser historiador ni sociòleg per a suposar que els segles no passen debades i saber que en el nostre cas hi ha hagut una altra identitat, la valenciana, que és la que hem heretat des de fa moltes generacions. Tenim un cas propi que mostra clarament eixa prevalença i consolidació històrica: el dels mallorquins de pobles com Santa Margalida, Llucmajor o Manacor que durant el segle XVII, després de l’expulsió dels moriscos, poblaren molts municipis de la Marina i el Comtat, com Xaló, Llíber, Tàrbena, Pedreguer, Fageca o Famorca”. Efectivament, la identitat valenciana està integrada per realitats històriques formades, principalment, per la catalanitat, que inclou gent vinguda del Principat de Catalunya, sobretot de Lleida (o de Girona, el cas d’Eiximenis o els progenitors de Sant Vicent), com també de les Illes Balears. No obstant això, sembla que intenta oposar la identitat valenciana a la catalana, de manera més o menys subtil, com si en la construcció de la identitat valenciana, calguera prescindir del component català o mallorquí… No ho entenc, a no ser que es vulga contribuir a destenyir i invisibilitzar la catalanitat de la ciutadania del País Valencià. Una manera ben ximple de contribuir a la desaparició de la valencianitat. Perquè una ciutadania del País Valencià descatalanitzada, seria com desertitzar un ecosistema, eliminar la diversitat i la pluralitat ecosistèmica, que serveix per defensar-se millor davant una globalització que, des de la uniformització, el particularisme, la baralla i divisió amb els que compartim llengua, cultura i possibilitat de reconstrucció nacional, democràticament, ens limitaria i a la fi ens eliminaria…\nA pesar de tot, reconeix la “mallorquinitat” [òbviament catalana] del valencians dels pobles de la Marina i del Comtat, que arribaren per repoblar aquelles terres al segle XVII i afirma: “Sempre hi havia hagut fama d’això, però només recentment, gràcies a estudis molt detallats, s’han pogut conéixer les dades que constaten que més del 90% de la població d’alguns d’ells era mallorquina. Així les coses, potser hauríem de concloure que actualment eixos pobles són i haurien de sentir-se mallorquins, ja que quan aquells pobladors hi desembarcaren, en ple segle XVII, se sentien i es consideraven mallorquins. Però evidentment no és així perquè arribaren fa ja quatre segles i progressivament s’integraren en el sentiment identitari valencià, de manera que actualment se senten valencians. Ara bé, no es consideren mallorquins, sinó valencians, però sí que s’ha donat un fenomen molt interessant des del moment en què han sigut plenament conscients dels seus orígens: hi ha una simpatia i una atenció especials entre uns i altres, amb actes culturals, celebracions, activitats conjuntes, etc.”. Aquest esforç que fa Baydal per reconèixer la identitat valenciana nodrida i empeltada de mallorquinisme, tot i que sigui en forma, menor, de ‘simpatia’ mallorquina, en reconèixer-la, només “particularísticament”, però, en tractar de nega-la com a catalanitat ‘universalista’, em sembla una contradicció flagrant, que hauria de remetre’l a l’estudi de la psicologia cognitiva i evolutiva de la consciència de Piaget i Khölberg que analitza i exposa Habermas tant en Coneixement i interés, en Acció comunicativa i en la construcció de la moral postconvenciaonal. Des d’una construcció de la consciència nacional extremadament particularista i convencional, seguir les normes concretes del “bon xic”, és molt difícil o impossible defensar una valencianitat plausible, empàtica, afectiva amb la resta dels Països Catalans, que faça viable la llengua, la cultura, la solidaritat, la col·laboració i l’ajuda mútua entre el País Valencià i Catalunya, en termes socials i institucionals. Per construir la nostra concreció i universalitat ens cal com a fonament la catalanitat o valencianitat. Sense la nostra catalanitat valenciana el País Valencià esdevé una província castellanitzada (o en vies i a punt de castellanitzar) d’Espanya.\nPerquè efectivament, en aquest cas, Baydal, si es tracta de sumar particularisme “en to menor”, regionalísticament, no observa cap oposició ni incompatibilitat entre les identitats valenciana i mallorquina, i reconeix que “Probablement eixa actitud de col·laboració i intercanvi des del coneixement acurat de la història i l’afirmació de la pròpia identitat és la que millor serviria al valencianisme a l’hora d’abordar la seua relació amb els veïns i cosins catalans.”. Aquest actitud de col·laboració i intercanvi des del coneixement de la història i l’afirmació de la pròpia identitat valenciana és possible perquè està emparada sota el paraigua de la catalanitat, d’origen, de formació des de l’Edat Mitjana fins ara, de la nostra contemporaneïtat nacional en llengua, cultura catalanes, malgrat els obstacles i entrebancs sistemàtics des d’Espanya. Perquè la realitat històrica de la Corona d’Aragó, la corona catalano-aragonesa o com se’n vulga anomenar, condensa tot un conjunt de relacions, solidaritats i relacions d’un espai polític que contenia Aragó -que s’ha castellanitzat i espanyolitzat completament, en perdre l’aragonès-, i el que avui dia denominem els Països Catalans (el País Valencià, les Illes i Catalunya) que conserven el català i la cultura catalanes, tot i que constantment en risc i qüestionada per un estat que ens tracta com a enemics.\nMirant la pràctica dels grups d’extrema dreta, que, als darrers 50 anys, han tractat de continuar en el projecte de destrucció de la catalanitat dels valencians, afirma: “Això, no obstant, no evitarà el joc brut dels anticatalanistes, que atacaran qualsevol acte conjunt amb catalans i balears, per molt que es faça des de la valencianitat més ferma, ja que en realitat aquells no aspiren a potenciar la cultura valenciana en la riquesa de la seua història, sinó que es limiten a intentar evitar que el nacionalisme valencià puga avançar en la nostra societat“. En aquest joc brut, hi ha sobretot, el negar la catalanitat, si més no, de les persones que en viure al País Valencià compartim la identitat valenciana i catalana, sense cap problema i en un procés de respecte, estima d’enriquiment mutu. Perquè volem persistir col·lectivament en la catalanitat valenciana i reivindicar l’opció de poder tenir dret a un estat propi que no ens maltracte i menystinga el dret a poder desplegar la nostra singularitat catalana arreu del mon. Perquè tenim dret al màxim reconeixement, com a País Valencià i com a Països Catalans. Si volem, individualment o col·lectivament.\nPer això no entenc que afirma: “Però segurament en esta darrera tasca, la de fer avançar socialment el projecte valencianista, sí que seria molt útil afirmar sense embuts la pròpia identitat valenciana i distingir-la sense cap mena de complexos de la catalana, com cada volta fem més valencianistes, vinguem d’on vinguem”. Jo crec que aquesta opció és una errada monumental, que ens duu a afeblir-nos, disgregar-nos, fragmentar-nos en un procés cap a un suïcidi col·lectiu, en ser còmplice de la nostra pròpia eliminació; perquè per a ‘eludir’ ser atacat per “catalanista”, i de la barbàrie dels feixistes, es renuncia al projecte de Països Catalans, es renuncia al nom del País Valencià, com hem vist que es fa inclús des del Govern Valencià actual o als mitjans de comunicació “valencians” (entre els quals Valencia Plaza on s’exclou qualsevol referència a la catalanitat, ho sé perquè vaig enviar tres articles del llibre de cuina catalana i occitana del valencià Vicent Marqués, i no els van publicar…), es vol renunciar a la catalanitat valenciana, en pensar que, en aquesta “distinció” que no deixa de ser una mena de discriminació, de maltracte, de diferenciació discriminatòria, de “secessionisme” (una marca de divisió, d’estigma, d’estrangerització o separació abrupta) que debilita la catalanitat, els feixistes i nacionalistes espanyolistes, deixaran que es desenvolupe una “identitat valenciana“… I tanmateix, ho permetran subordinadament, sempre i quan es renuncie a la catalanitat i al capdavall a la valencianitat (que és el mateix!). Des d’una subalternitat perenne, com denunciava i advertia Fuster i tots els que volem un País Valencià digne per construir-se lliurement, sense subordinacions polítiques, institucionals, lingüístiques i culturals que ens obliga a l’autocensura i la castració com a ciutadania valenciana. Perquè la ciutadania castellana del País Valencià que s’incorpora a la valencianitat plena (o catalanitat), no perd res, augmenta i enriqueix la seua identitat, l’enforteix davant les uniformitzacions del nacionalisme espanyolista o el globalisme de les superpotències. No perd i guanya molt, es fa, ens fa, més resilients per poder resistir els atacs del virus de les uniformitzacions essencialistes.\nBaydal sap perfectament que el valencianistes al anys trenta, concertaren i es coordinaren amb Pompeu Fabra per a l’acord de les Normes del Castelló, que en els anys trenta hi hagué molta col·laboració entre el País Valencià, les Illes i Catalunya, en llengua, cultura, economia i interessos polítics, sobretot arran de la II República. No obstant això, amaga el catalanisme valencià dels anys trenta del segle passat i afirma que: “Així ho feien també, per exemple, els nostres avantpassats valencianistes de la dècada de 1930, que, davant de les acusacions interessades de pancatalanisme fetes pel diari republicà El Pueblo, contestaven rotundament des del setmanari El Camí: «Els valencianistes no volen atra cosa que la consagració de la personalitat valenciana amb independència de tot atre poder. Políticament no acceptem cap tutela. Per això voldríem que ningun partit valencià depenguera de “jefes” situats més allà dels límits del País Valencià. Nosatres, que no odiem a Catalunya, que li hem agraït tot el seu esforç vers la llibertat dels pobles hispànics, no toleraríem que adoptara atra postura respecte a València, que la que adoptà quan floria la Confederació valenciano-catalano-aragonesa. Govern propi, independent de Madrid i Barcelona. Parlar de pancatalanisme en el sentit de fer de València “prolongació” de ningú, és pedre el temps. Els actes dels valencianistes, ens abonen… ¡Valencians de totes les terres: ha arribat l’hora de pensar en gran!». En efecte, ha arribat l’hora.”\nI tanmateix, afirmar avui dia, al segle XXI, el recurs fals que des de Catalunya, políticament es volia obligar que els valencians “acceptaren una tutela” és una infàmia i una insídia… perquè, al remat, es va acceptar el particularisme valencià, des de la igualtat, la reciprocitat i el reconeixement dels valencians, cosa que des de l’imperialisme espanyol, des del regnat del Borbons, no s’ha fet mai. Al segle XVIII, després de la batalla d’Almansa, el 1707, després del 1714 del setge de Barcelona fins ara mateix, els que han exercit una tutela efectiva, amb formes colonials, no és Catalunya vers el País Valencià, sinó Madrid, Espanya, l’estat espanyol, que ha tractat d’aniquilar llengua, cultura i nació… Tots els catalans que s’ha relacionat amb més o menys intensitat amb el País Valencià (Pompeu Fabra, Joan Coromines, Montserrat Roig, Miquel Barceló, Eulàlia Durán, Emili Giralt, Joan Reglà, Ernest Lluch, Miquel Tarradell, Miquel Dolç, Josep Fontana, Josep Maria Castellet, Josep Maria Muñoz, Pasqual Maragall…), el que sempre han volgut és que la valenciana gent fora valenciana i sent valenciana descobrira, sentira simpaties i estimara la seua llengua i cultura catalana que compartim amb la resta de Països Catalans. Ningú des de Catalunya ha volgut fer de València cap prolongació de ningú; són els de Madrid, els alts funcionaris, monarques i polítics espanyolistes (centralistes o regionalistes) els qui han tractat de fer el País Valencià i tots els Països Catalans, una prolongació de Madrid, satel·litzada, amb trets subordinats o inclús colonials… Invertir els termes de la realitat serveix per a fer pseudo-història, no història.\nAixí com tots els que des del País Valencià han remarcat la identitat catalana de la ciutadania valenciana, si més no, la valencianoparlant, posem per cas, Emili Gómez Nadal, Joan Fuster, etcètera, sempre han remarcat que la identitat valenciana s’enriqueix des de la catalanitat conjunta amb la resta del domini lingüístic, per a incrementar les relacions culturals, socials, econòmiques, ecològiques i també polítiques, sense complexes de cap tipus, ni d’inferioritat ni de superioritat, d’igual a igual i per a benefici del conjunt. Per això, políticament, Baydal formula receptes “federalistes” espanyoles, quan, al meu parer, només, des d’una federació o confederació de Països Catalans, podríem influir per aconseguir el reconeixement de la llengua, cultura dels Països Catalans, podríem tenir més influència per aconseguir l’exercici del dret a decidir i el reconeixement de la nostra llengua i cultura catalanes… Sense prioritzar la nostra federació o confederació catalànica, on, òbviament inclou el valencianisme i mallorquisme, la resta em sembla un objectiu inabastable. Lluitar pel “federalisme dels espanyols” sense construir la federalitat dels Països Catalans, negant la identitat catalana dels valencians, em sembla una opció, contradictòria i inviable, que porta de cap a l’absoluta castellanització de tot el País Valencià.\nPer últim, em sembla que ja és hora de defensar obertament el catalanisme, o la confluència d’interessos, desacomplexadament, des dels País Valencià, les Illes, el Rosselló o Catalunya… Per què s’ha de considerar negatiu això que en diuen el pancatalanisme? El panamericanisme, el panhel·lenisme, el panarabisme, la francofonia, el pan-anglosaxonisme de la Commonwealth, el paniberisme o panhispanisme, inclús el pangermanisme, és considerat a tot arreu signe d’obertura mental, política, geogràfica, cultural… Bé és cert que el pangermanisme i el paneslavisme es varen guanyar una gran mala fama històrica, i amb bones raons. Però caldria anar a pams també en aquest aspecte. Distingir i matisar. Des de fa segles, des de l’estat espanyol i les concepcions provincials, han estigmatitzat el “pancatalanisme”, com si això fos un delicte, en un procés de demonització que hem de rebutjar en nom de la llibertat de pensament i el dret a estimar la nostra llengua i cultures catalanes, sense les censures, els dictats, les sentències injustes del Tribunal Suprem espanyol que ens vol obligar a relacionar-nos en castellà entre valencians i catalans… com si fórem les seues colònies.\nAfortunadament, sembla que enquestes i informacions més recents, entre la valenciana gent, ens adverteixen que el “pancatalanisme” ja no es vist de manera tan negativa ni es susceptible de ser criminalitzada, al contrari, molta gent jove, del País Valencià, es construeix com a valenciana i catalana alhora, sense cap incompatibilitat. Potser això ha esdevingut perquè els arguments estigmatitzadors de l’anticatalanisme, al País Valencià, han arribat fins al caramull i molta gent està farta que tracten de dirigir-la cap a una “acatalanitat” que deixaria a la ciutadania valenciana més despullada de recursos per continuar sent valenciana, mallorquina o catalana gent.\nDe fet, fa poc, una amiga jove, que, després de nàixer i viure a València, fa poc temps que comença a parlar també en valencià, s’il·lusionava de poder-se definir com a valenciana i també com a catalana del sud… Decauen els prejudicis anticatalanistes, que s’han construït, sense cap base, per espanyolitzar els valencians, i s’obrin nous horitzons i esperances de transformació; d’acceptació de la catalanitat dels valencians com una qüestió de justícia social i històrica, de voluntat de construir un País Valencià i una Països Catalans que puguen resistir les globalitzacions neoliberals que, com una pandèmia, ens voldria anorreats i fora del mapa.\nVicent Baydal, fa uns mesos, va eixir a la TV3 al programa del reusenc Xavier Grasset amb un altre historiador de Lleida, per a presentar en un llibre conjunt que han coordinat per tal de fer una crítica de la pseudohistòria, cosa que em sembla molt bé. Em va alegrar veure’l a la televisió catalana, que sol entrevistar molts escriptors i escriptores valencianes, cosa que a l’inrevés no passa. Catalans del Principat o de les Illes, no solen ser entrevistats per la televisió valenciana À Punt. Em va alegrar perquè Vicent Baydal és un home valuós i un bon historiador. Però, ¿per què negar aquesta col·laboració, solidaritat, treball conjunt i ajuda mútua entre la valenciana, la mallorquina i la catalana gent? No només cal fer crítica històrica, sinó per defensar la nostra llengua, economia i cultura sense entrar en debats bizantins si som, com la trinitat catòlica, tres nacions distintes i una nació vertadera, tres estats units, federats, confederats o un sol… perquè són afers canviants al llarg de la història en funció de les possibilitats, contingències i conveniències. Perquè el que cal és poder ajuntar energies, reivindicacions, interessos comuns i coordinacions estables de tots els Països Catalans, per tal de tenir un model de finançament millor, defensar la llengua i la cultura, mitjans de comunicació que arriben a tot el domini lingüístic, poder reclamar els nostres drets de ciutadania catalanoparlant davant l’estat espanyol, l’UE i les Nacions Unides. Separats els valencians, els illencs i catalans, podem ben poca cosa, ens afebleix com deia Ramon Muntaner amb la metàfora de la mata de jonc que no poden arrencar ni dotze homes estirant si van tots junts, però dividits, un a un, fins i tot un vailet (un xiquet) els pot arrencar… Ens ho ha indicat massa vegades la història. Ho hauríem d’aprendre.\nArticle anterior La construcció de la identitat valenciana als segles XX i XXI (2). L'opció de Vicent Baydal Article següent Pausa per a hidratació, per favor


Seat ressuscitarà el 600 a l’Automobile Barcelona\nEls del Baix Llobregat presentaran una unitat especial per celebrar el 60è aniversari del 600\nSeat juga a casa durant el Saló de l’Automòbil de Barcelona, ara rebatejat com Automobile Barcelona. Els de Martorell presentaran els nous Ateca FR i els nous Ibiza i León Cupra a l’estat espanyol, però a més jugaran amb la carta nostàlgica amb la presència del 600 BMS, un prototip que vol reinterpetar el clàssic sobre la carrosseria i mecànica d’una de les unitats originals que Seat encara conserva al seu museu.\nEl 600 BMS es basa en un 600 D de sostre retràctil, i incorpora les llegendàries portes d’obertura inversa -és a dir, de la part davantera cap a l’eix posterior- i un sostre de lona descapotable. Seat ha escollit un color gris amb detalls en taronja per presentar aquest exercici de disseny, afegint detalls estètics a la tapisseria de pell dels interiors tals com fils de cosir de color taronja o detalls de pell.\nPer què Seat no ha fet una versió moderna del 600?\nDes de fa uns anys els models retro o “vintage” tenen moltíssima sortida comercial, sobretot al Vell Continent. Els MINI o els Fiat 500 són exemples perfectes d’aquesta nova tendència que a més, ha generat importants ingressos a les marques que s’han atrevit a a ressuscitar aquests models clàssics. Ara bé, Seat no podria comercialitzar una nova versió del 600, ja que la propietària dels drets comercials del 600 és Fiat, antiga sòcia tecnològica dels del Baix Llobregat.\nAquest model respectarà la mecànica original, així com les llandes, pneumàtics i altres elements mecànics.\nEl 600 fa seixanta anys\nEl 600 fa 60 anys


Gaudeix de l'estiu amb Diagonal Mar - Diagonal Mar Shopping\nGaudeix de l’estiu amb Diagonal Mar\nEl centre comercial premia les compres dels clients durant les rebaixes d'estiu amb experiències al mar. Diagonal Mar col·labora amb entitats socials locals i amb l’Hospital del Mar posant a la seva disposició aquestes activitats\nEl centre comercial Diagonal Mar convida als seus clients a gaudir d’experiències úniques per compartir en família durant els mesos d’estiu. Els visitants poden canviar els tiquets de compra per activitats al mar Mediterrani. A més, el centre comercial també col·labora amb entitats socials locals i amb l’Hospital de la Mar posant a la seva disposició aquestes experiències com a forma de suport als col·lectius més vulnerables i, en el cas dels professionals sanitaris, per agrair el seu esforç i treball diari.\nEl centre comercial compta amb una ubicació privilegiada davant de la mar i promou un estil de vida mediterrani, per això, ofereix als seus visitants la possibilitat de divertir navegant a vela o practicant pàdel surf gràcies a les compres que realitzin durant el període de rebaixes d’estiu . Una activació que durarà fins al 31 d’agost i que consisteix en canviar dos o més tiquets de compres i / o consumicions realitzades a les botigues i restaurants de Diagonal Mar -són vàlids tots els tiquets des de l’1 de juliol- i que sumin un import mínim de 100 €, en el punt d’Atenció a l’Client ubicat a la planta carrer (davant de l’hipermercat Alcampo). Les experiències de pàdel surf o navegació a vela podran gaudir al costat d’un màxim de 4 persones dins el nucli de convivència -els menors d’edat han d’anar acompanyats d’un adult- i es realitzaran al BISC (Barcelona International Sailing Center), la instal·lació gestionada per la Federació Catalana de Vela i ubicada sota la placa fotovoltaica de Parc de al Fòrum.\nDonat el context actual, moltes famílies s’han vist afectades per aquesta crisi. Per aquesta raó, Diagonal Mar, un centre compromès amb causes socials i que vetlla pels col·lectius de major risc d’exclusió social, col·labora amb entitats socials locals perquè puguin gaudir de l’estiu i de la mar, vivint una experiència divertida i diferent. Així mateix, el centre comercial ha tancat una col·laboració amb l`Hospital del Mar, posant a la seva disposició experiències de navegació a vela i pàdel surf per als professionals sanitaris, com a reconeixement a l’ardu treball que estan duent a terme per vetllar per la salut de tots.\nAmb aquesta acció Diagonal Mar també dóna suport als seus operadors i aposta per la reactivació de l’economia a Barcelona. Cal ressaltar, que el centre comercial es posiciona com un referent dins el teixit comercial de la ciutat, ja que continua sumant marques a la seva oferta comercial amb les recents obertures de dues noves botigues, Benetton i Sleep 8.


Testimonis | Anna Caixach\nAnna Caixach » Articles » Testimonis\nEl Camí del Cor a través de l’art.\nRetir del 21 al 26 d’agost 2021\n«Han passat uns dies del retir i la ressonància i pulsació es mantenen en tota la seva puresa. Res ha quedat on hi era. Tots els com per arribar a, per aconseguir no sé què, per ser millor que o millorar en, per trobar-me més en pau, per solucionar tal cosa, per no tenir problema en les relacions i tantes i tantes coses que el jo pensat es creu que han de passar, es desfan davant l’obertura a aquest Camí amb una suavitat i fermesa, amb un acompanyament íntegre i delicat.\nGràcies Anna per donar-nos allò que has rebut en total transparència i impregnar-nos de la teva Essència que és la nostra. Gràcies per Ser el que Ets, per viure i moure’t en la Presència. Gràcies per venir i assistir-nos en aquest record sempre latent.\nAcompanyar la ment a que es dirigeixi cap endins i desaparegui en el Cor només es pot donar seguint el rastre al “jo” fins arribar a la seva Font, sostenint-nos, establint-nos i confiant en aquesta Força que coneix el camí. Viure i sentir que és totalment possible fiar-se del nostre Ésser, de la Vida tal i com és, és un miracle. La ment necessita reposar en el Cor per reconèixer l’Eternitat.» (Eva P)\n«El Camí del Cor no es pot descriure amb paraules perquè És, perquè transcendeix tot pensament. És un Camí que no es pot aprendre perquè ja És en nosaltres. És un Camí que s’ha de viure despullat de tot el que s’ha après. El Camí del Cor és un camí de veritat, cap a la Veritat i en la Veritat del que som. És l’únic Camí. Ho he assaborit amb tota evidència. I ho assaboreixo.» (Eva P)\n«Descobrir junts i sentint en comunió la nostra profunditat travessant totes les inclemències presentades pel cos-ment en “vivo y en directo”, permetent no canviar res i deixant que tot pensament, sensació, sentiment trobi un espai per diluir-se i desfer-se, fondre’s en el Cor de la Vida, és el major regal que ens ha estat donat. No perdre’ns en històries, comentaris, sinó anar a l’arrel, al centre, a la Font.\nAquest retir m’ha permès viure des de la meva essència, des d’allò que sóc realment, no la persona, sinó des de la presència infinitament acollidora i amorosa que no deixa d’habitar-me. No hagués pogut imaginar mai l’impuls de Vida que embolcalla al meu germà quan sento la Presència viva que sóc i que ell és, la mateixa. La persona mai podrà mirar a l’altre ni a si mateixa amb amor, bellesa, joia… Mai, perquè la seva mirada és tancada i limitada. Només la mirada del Cor, de l’Ésser que és la nostra naturalesa, es disposa a contemplar aquest paisatge tan desconegut per la ment “con una mano blanda y un toque delicado”.\nEn comunitat entrenar-nos en el què es viure des del Cor i mantenir el Cor viu. Tota una revelació. Sentir l’Amor del Silenci, el seu gir i permetre l’expansió, la infinitud, l’escolta, l’atenció, l’espaiositat, l’adaptació en el moviment i repòs de cada instant, de dia i de nit durant tota la proposta de treball de l’Anna és una benedicció per al món. Tota la proposta de moviment que ens proposa m’ha portat a sentir la condició original del cos i de la ment. Sento que el cos i la ment han retornant a aquell estat d’obertura, de transparència i innocència. A una manera nova de conscienciar el quotidià.» (Eva P)\n«Quant difícil expressar en paraules tanta riquesa en el camí del cor a traves de l’art.\nHa estat una convivència profunda. Un cop a casa puc adonar-me de fins a quin punt m’ha nodrit!\nTinc eines i companys.\nCada u de nosaltres i junts ho estem fent possible.\nAccepto que no puc posseir res talment com en la dansa, els cants o en el joc del bastó… Tot està en moviment constant. No em puc aferrar a res. Ara prenc, ara deixo, ara va, ara ve…\nTalment puc també escoltar activament com batega el cor. El dolor esdevé silenci, amplitud i espaiositat, escolta i percepció del món. Amor per la veritat.\nGràcies Anna per la teva entrega.» (Lluïsa C)\n«Em sento més viva, més atenta i més conscient del meu voltant i sento el cor mes expandit, amb ganes d’abraçar a tot i a tots, acceptant el que és i no resistir-me al que no és. Gràcies de tot cor perquè has arribat a la meva vida en el moment que necessitava. La teva mirada i les teves paraules les tinc molt presents. Ets un àngel.» (Montse C)\n«El que Som mai abandona la seva Font. No hi ha dos.\nÉs el nostre veure. Només hi ha el sentir. Som només Espai. Consciència.\nTot esdevenir m’assenyala el camí per preguntar-me: “Qui sóc?”, perquè torni al Cor. No hi ha descans si no hi ha un descens a la profunditat.\nVaig arribar al retir molt desubicada. Permetre’m sentir en tota la seva explosió i de moltes maneres que l’única cosa que em desubica és l’ego, la identificació amb el que crec que sóc, donar-li espai en la suavitat del pit i deixar que es dilueixi, ha ubicat totalment en l’única ubicació possible en que puc, podem desplegar el que Som: el Cor, la Vida, Déu.\nLa meva llar es la Presència.\nEn aquest Camí del Cor que no s’acaba mai Sóc, em moc i existeixo.» (Eva P)\n«Sent l’obertura en el teu cor, obre el plexe, sent la columna vertebral des del sacre fins a les cervicals, deixa espai a tot arreu… I desde aquesta obertura sent que no hi ha judicis, ni preferències ni aferrissaments, tot està bé, tot arriba i marxa quan cal.\nActua des d’aquí i descobreix així la llibertat, sense haver de dependre de l’ego, que sempre ens té encerclats, engabiats, i a punt sempre del… boicot.» (Roser M)


El dret a ser atesos en català a la sanitat - Diario de Mallorca\nEl dret a ser atesos en català a la sanitat\n13·09·17 | 03:44\nNecessitam que els professionals sanitaris ens entenguin, ens comprenguin i si pot ser ens parlin en català quan ens dirigim als serveis de salut. I ho demanam perquè sabem que és possible. Molta gent, afiliada als seus sindicats, té acreditada aquesta competència. La comunicació entre els professionals de la sanitat i els usuaris és un pilar per a la garantia d'una bona atenció sanitària. És un element essencial per fer una bona diagnosi, iniciar un tractament, establir les mesures preventives, tenir empatia amb el pacient. La comunicació no és només oral, en la interrelació hi ha el to, la intensitat, el sentir-se respectat i acollit, la interpretació del silencis... tot forma part d'un bon codi comunicatiu.\nEntre els millors professionals n'hi ha que tenen la competència lingüística i comunicativa en català. Fins hi tot n'hi ha que tenen el C1. I el tenen perquè són persones informades. Saben que fa estona que hi ha una llei estatal que preveu que, a les comunitats on hi ha dues llengües oficials, els governs poden establir normatives on es demani l'acreditació del coneixement de les dues llengües oficials. Saben que no els bastarà ser competents només en castellà. Per altra banda ja fa estona que els funcionaris de la CAIB han de disposar d'aquest coneixement. I fa més d'un any que va sortir una llei amb l'exigència d'aquest coneixement i establia una moratòria d'un any al sanitaris, per si algú encara no el tenia. Un nivell de B2 és molt bo de treure.\nL'Acord de govern del 2015 entre PSIB-PSOE-Més i Podem preveu l'establiment de la normativa que exigeix el coneixement de les dues llengües oficials. L'estatut de l'empleat públic del 2003 també. La llei 4/2016 aprovada pel Parlament balear, també. I ara vostès, representants sindicals de sanitat, diuen que els ha sorprès la mesura de l'exigència del requisit de català per accedir a una plaça fixa dins la sanitat pública de les illes? Fa estona que se'n parla! Vostès parlen de deslleialtat de Més amb el PSIB? És un acord de governabilitat... Es demanen si aquest acord té un encaix jurídic? Senyors representants sindicals, cap d'aquestes lleis no han estat impugnades i el consell consultiu n'ha informat favorablement. Hi a més existeix una directiva europea, la 2005/36/EC, que a l'article 53 parla dels coneixements lingüístics que han de tenir els professionals sanitaris per exercir als estats membres. Els professionals d'educació fa anys que hem d'acreditar aquesta competència i la resta de funcionaris de la CAIB també. No es poden fer greuges comparatius.\nDiuen que no estan en contra del català? Si vostès no estan en contra del català, ho demostrin amb fets. Fets i no paraules. Als mallorquins -i a les mallorquines- no ens agrada que ens vulguin emblanquinar. Vostès demanen si els assessors del govern tenen tots els requisit de català. Bona pregunta. I vostès, el tenen?\nL'STEI Intersindical, al Consell Social de la Llengua catalana de Balears -òrgan de participació i assessorament del govern en matèria de llengua-, ha proposat que el personal fix tengui la competència amb les dues llengües oficials, que si hi ha oposicions es demani l'acreditació de català i castellà i que només es facin excepcions per cobrir el servei amb professionals interins o eventual, però no amb el fixos. D'aquesta manera, com feim a educació, mai no resta una plaça sense cobrir. Per a nosaltres també és prioritari que els serveis sanitaris disposin del personal necessari perquè la població estigui ben atesa i millori la seva salut. Si vostès no estan en contra del català, deixin de posar entrebancs a la seva normalització i facin possible que els usuaris puguin ser atesos en qualsevol de les dues llengües oficials.\n*Membre del sindicat STEI Intersindical i del Consell Social de la Llengua Catalana\nQuiero devolverte el insulto\nCamí de La Real


Benvinguda Archives - Rosa Maria Martí Benvinguda Archives - Rosa Maria Martí\nInicio aquest bloc, per tal que es conegui una mica més de mi. Amb la voluntat d’explicar que penso dels temes actuals, tant de la meva ciutat, com del meu País. També amb la voluntat de rebre idees, comentaris, suggeriments..., en definitiva que sigui un bloc interactiu. De petita quan m’imaginava què volia ser de gran, sempre pensava que m’agradaria saber guarir a la gent que estava malalta i estalvia’ls-hi patiments. Arrel de la mort de la meva àvia materna quan jo tenia 14 anys i ella només 60, vaig decidir que em volia dedicar...


INFORMACIÓ ACTUALITZADA PER A LES FAMÍLIES DERIVADA DEL CONFINAMENT PER CORONAVIRUS (22-04-2020) | ESCOLA FREDERIC GODÀS\nCom us vam dir la setmana passada , el dijous 23 d’abril celebrarem Sant Jordi i malgrat que a l’escola no hi podrem ser per fer el teatre, l’intercanvi de llibres, els concursos…. ho celebrarem de manera diferent a partir de la proposta d’activitats que us vam fer. La veritat és que estem molt satisfets/es de la vostra participació i esperem que us agradi l’exposició que estem preparant i que podreu veure demà a la pàgina web de l’escola.\nRecordem també que avui dia 22 d’abril és el dia de la terra o «Earth Day». Podem aprofitar per repassar aquells gestos que fem cada dia per ser una mica més respectuosos amb la natura (reciclar, reutilitzar, reduir, menys plàstics i menys envasos, consumir productes de proximitat, caminar, més bicicleta ….). Segur que entre tots/es podem fer un món millor!\nQUE PASSEU UNA MOLT BONA DIADA DE SANT JORDI!!!Cordialment,\n*Al Twitter teniu un espai on podeu participar per compartir i recomanar el llibre que més us agradi amb l’etiqueta – #SantJordiGodas2020 !\n– Recomanem llegir aquest full (es passa per correu i es penja a la web de l’escola) ja que és aquí on anirem informant sobre les novetats que vagin sorgint. També us aconsellem consultar la web de l’AMPA on trobareu temes del vostre interès.\n_______Altres adreces per consultar ____________________________________________\nActualització anterior 20-4-20


Accident frontal entre dos vehicles a la carretera de Castellar\nAccident frontal a la carretera de Castellar\nAccident frontal entre dos vehicles aquest diumenge al vespre al polígon industrial de La Llanera, poc abans del pont de la carretera de Castellar. Dues persones van ser traslladades a l’hospital Parc Taulí. El seu estat és lleu.\nEl xoc va comportar restriccions i desviacions de trànsit durant alguns minuts en les zones adjacents. Els traslladats a l’hospital Parc Taulí són el conductor i l’acompanyant d’un dels dos turismes, un home de 43 anys i una dona de 37 anys. Dues ambulàncies del Servei d’Emergències Mèdiques, una unitat del cos de Mossos d’Esquadra i dues unitats de la Policia Municipal es van desplaçar al lloc dels fets.\nFoto portada: retencions a la carretera de Castellar. Autor: J.d.A


Cossos de seguretat de l’Estat | tuquevols\nCossos de seguretat de l’Estat\nLa seguretat pública és competència exclusiva de l’Estat. No obstant això, en aquesta seguretat pública participaran, a més, les Comunitats Autònomes i les Corporacions Locals.\nEl manteniment de la seguretat pública s’exercirà per les diferents Administracions Públiques a través de les Forces i Cossos de Seguretat:\nPolicia Nacional i Guàrdia Civil, dependents del Govern de la Nació.\nPolicia autonòmica, dependents de les Comunitats Autònomes.\nPolicia local, dependents de les Corporacions locals.\nLes Forces i Cossos de Seguretat de l’Estat estan obligats a la cooperació recíproca en l’acompliment de les seues respectives competències .\nEls requisits que principalment has de conèixer són:\nTenir divuit anys d’edat.\nTenir una alçària mínima de 1,65 metres els homes i 1,60 les dones. Aquest requisit es comprovarà en el moment en el que el personal opositor comparega en la realització de la prova d’aptitud física.\nCompromís de portar armes i, si escau, arribar a utilitzar-les, cosa que es prestarà a través de la declaració del sol·licitant.\nNo haver estat condemnat per delicte dolós, ni separat del servei de l’Estat, de l’Administració Autonòmica, Local o Institucional, ni trobar-se inhabilitat per a l’exercici de funcions públiques.\nTambé existeixen uns requisits ESPECÍFICS, segons el seu lloc\nInspector: Estar en possessió del títol d’ Enginyeria Tècnica, Arquitectura Tècnica, Diplomatura Universitària o formació equivalent o superior.\nPolicia: Estar en possessió del títol de Graduat en Educació Secundària Obligatòria o altres equivalents o superiors.\nEl personal de la Guàrdia Civil es distribueix en sis escales:\nCaps i guàrdies.\nL’ingrés en la Guàrdia Civil s’aconsegueix al complir els requisits i superar les proves d’accés a algunes de les citades escales.\nMés informació sobre proves selectives, temaris de processos selectius, oferta d’ocupació pública per a l’ingrés com a personal de la guàrdia civil\nCom el seu nom indica, depèn de la Comunitat Autònoma. Així podrem trobar:\nComunitats Autònomes amb cossos de policia propis, ja creats (mossos d’esquadra, ertzaina, etc).\nComunitats dels Estatuts, de les quals preveuen la possibilitat de creació de policies, oferint-se la possibilitat d’exercir les seues competències policials acudint a l’adscripció del Cos Nacional de Policia.\nComunitats dels Estatuts de les quals no contenen tal previsió.\nCos Nacional de Policia adscrita a la Comunitat Autònoma Valenciana\nEls requisits depenen de cada Comunitat Autònoma, amb el que et recomanem visites la Guia PROP de la Generalitat Valenciana.\nEls requisits per a entrar en la Policia Local varien segons la Comunitat Autònoma. T’enumerem a continuació, els més rellevants:\nEDAT: Tenir els 16 anys d’edat, establit pel nou Estatut de l’Empleat Públic de 2007 i no haver complit els 30. Varia segons CCAA: Castella-la Manxa, no superar els 32. A Castella-Lleó i les Illes Balears no haver complit els 33. A Catalunya, el límit màxim per a l’accés a la categoria d’AGENT de la Policia Local de Catalunya és 45 anys, sense perjudici que l’entitat local puga fixar un límit inferior en el Reglament o en la convocatòria corresponent. A La Rioja no haver complit els 31 el dia que acabe el termini de presentació d’instàncies. A Madrid, haver complit els 21 i no superar els 30. A Navarra, ser major d’edat i no superar els 35 anys. Al País Basc, no haver complit els 32 per a l’ingrés en la categoria d’Agent i per a Andalusia, el límit superior és de 35 anys.\nFORMACIÓ ACADÈMICA: S’exigeix BATXILLER, FP II O EQUIVALENT en totes les Comunitats Autònomes, llevat d’Aragó, Catalunya, País Basc, Madrid i Ceuta, que exigeixen Graduat escolar, FP I o equivalent.\nALÇÀRIA: tenir una alçària mínima de 1,65 metres per a les dones i 1,70 per als homes. A la Comunitat Valenciana, tenir una alçària mínima de 1,60 metres per a les dones i 1,65 per als homes.\nPERMISOS DE CONDUCCIÓ (varia segons CCAA): Estar en possessió dels permisos de conducció A, B i BTP. PERMISOS DE CONDUCCIÓ PER COMUNITATS: A Madrid, permisos de conduir A amb experiència de 2 anys i B amb autorització BTP. L’experiència de 2 anys amb el carnet A podrà substituir-se per un curs teòrico-pràctic que s’impartirà a l’escola de policia una vegada obtinguda la plaça. A València: estar en possessió dels permisos de conduir de les classes A i B que permeta la conducció de motocicletes amb una potència no superior als 25 kw.\nNo patir malalties o defectes físics que impedisquen l’acompliment de les funcions, d’acord amb el quadre d’exclusions mèdiques establides a les bases de cada convocatòria.\nNo haver estat separat mitjançant expedient disciplinari del Servei de qualsevol de les Administracions Públiques\nEls requisits depenen de cada localitat, motiu pel qual et recomanem que visites la Guia PROP de la Generalitat Valenciana.\nGuia PROP de la Generalitat Valenciana trobaràs la informació d’oposicions i borses dels Ajuntaments i Corporacions Locals, de la Comunitat Valenciana i del Govern d’Espanya.\nPunt d’accés a l’administració espanyola En el portal del govern d’Espanya per a informació al ciutadà sobre treball en administració pública també trobaràs informació sobre les ofertes. 060.es\nSecretaria d’Estat de Seguretat Inclou informació oficial sobre la Direcció general de policia, Direcció general de la Guàrdia Civil i Secretaria General d’Institucions Penitenciàries.\nSeguretat pública Portal dels professionals i opositors de la seguretat pública.