Consultoría y Agencia Creativa - minimúsica música moderna per a tota la família\nminimúsica és la teva\nLa nostra experiència de més de deu anys en el món dels continguts infantils ens ha conduït a treballar com a agència creativa, portant a terme projectes i esdeveniments basats en el contingut educatiu.\nEducar mitjançant l’entreteniment ens permet transmetre els valors d’una marca gràcies al joc i el contingut.\nA partir del Branded Content aconseguim que la marca s’integri en l’experiència. Desdibuixem els límits de la publicitat i l’entreteniment per guanyar compromís, vincle i fidelització amb els usuaris.\nI amb l’Edutainment combinem aspectes de l’educació i de l’entreteniment mitjançant productes i experiències que busquen millorar l’aprenentatge, fent-lo plaent.\nAmb aquestes premises i la combinació d’innovació amb aspectes més tradicionals i transgeneracionals, generem experiències transformadores que esdevinguin memorables i aportin valor. Cada nova acció la prenem com una oportunitat de crear quelcom nou i ens encanta.\nFesta 10è aniversari amb boboli\nTaller DKV Fresh Art Kids per a DKV Seguros\nPresentació de la col·lecció Stikeez de LIDL\nVictoria per a tots\nWebserie “¡Dale Candela!” per Neositrín\n“El desalojo del piojo” per a Neositrín\n“Lo que más me gusta del mundo” per a Tula Books


Julià Panadès Julià – metamòrfiques\nAmb l’art es pot parlar de moltes coses que no tenen a veure amb l’art\nFill de psicòleg i mestra de ioga. Com ha influït aquest fet a la vostra vida i a la vostra manera d’entendre l’art?\nDes de petit, tenir la seva biblioteca ja em va influir en certa manera, perquè vas agafant llibres i llegeixes innocentment, abans que res mogut per la curiositat. També he de dir que hi havia coses que no entenia gaire i el meu pare m’anava donant llibres que pensava que eren més bons d’entendre. Els meus pares són de la generació dels 60, varen ser uns hippies. Tot plegat, crec que m’ha donat una actitud crítica davant la vida i en conseqüència envers l’art, on valors com la llibertat, la naturalesa o el que és social són primordials. Una manera de ser i d’entendre l’art que sempre m’ha duit a intentar anar més enllà, a transcendir les idees preconcebudes enfrontant la realitat que ens volen imposar. De tota manera, diria que l’art sempre ha estat relacionat amb la psicologia i l’espiritualitat. Per exemple, m’interessa com Jean Dubuffet va posar atenció en l’art lliure de preocupacions intel·lectuals produït per pacients d’hospitals psiquiàtrics, el que s’anomenà ‘art brut’.\nA les vostres obres jugau amb elements de la natura, objectes trobats… Per què us atreu especialment aquesta mena de diàleg?\nTant a casa com a l’escola on vaig estudiar Primària, el Rafal Vell, em varen inculcar el respecte per la natura. Els meus pares no em deixaven veure gaire la tele, però sempre varen potenciar la meva creativitat jugant i fent cabanyes al bosc de casa. Record el meu pare ensenyant-me a fer arcs i fletxes, per a mi era el millor. A l’escola, des de petits ens ensenyaven a reciclar i sempre fèiem activitats en què creàvem coses reutilitzant materials, des de petit sempre he estat un gran col·leccionista de tot, des de llaunes fins a minerals o des de fotos antigues fins a plomes d’animals. Supòs que aquesta passió per l’objecte també hi deu haver tingut alguna cosa a veure. Crec que les coses naturals i les coses velles tenen certa energia i memòria.\nCom veis el fet que una peça que heu creat amb objectes trobats pugui arribar al mercat a preus tan desorbitats? És difícil viure amb aquesta contradicció?\nUna cosa és el que pens i una altra és el seu valor de mercat, aquí ja s’escapa de les meves mans. Sempre he estat una mica barallat amb l’economia, els números no són el meu fort [riu]. Sovint he tingut el mateix problema quan un galerista em diu: “Quin preu posam a aquesta peça?”. Doncs no ho sé, la feina està feta, ja he tret de mi el que volia. Tanmateix no puc viure d’això. Qui ho vulgui comprar és lliure, però jo preferesc gastar els doblers en un viatge [riu].\nUn dels vostres projectes, Altares y Totems playeros , són construccions site specifica la platja. Els altars són llocs en els quals se celebren rituals religiosos, ofrenes… Com ho heu contextualitzat al món de l’art contemporani?\nAquesta acció de fer altars amb el plàstic que trob a la platja va començar com un passatemps. Som de la Colònia de Sant Jordi i estic molt lligat a les seves platges. Fer aquestes petites instal·lacions m’entreté, m’imagín que faig rituals màgics en contra d’aquells que embruten la mar o per protegir-la. Una vegada fet l’altar, li faig una foto amb el mòbil i recull els plàstics per llençar-los al fems. És un gest mínim, però me’n vaig tot satisfet. Contextualitzat amb l’art contemporani, podem parlar de l’herència de moviments com el ready-made, que va iniciar Duchamp i pel qual un objecte mundà es converteix en un objecte sagrat. Es podria dir que reflecteix idees del moviment situacionista que reivindicava el temps lliure i l’espai públic. També és ironitzar un poc amb la religió, fer un altar amb fems per una banda i, d’altra banda, fer crítica de la brutor de les platges i el poc respecte que tenim pel medi ambient.\nHan començat a sentir-se veus crítiques amb el fet que es facin intervencions artístiques a l’entorn natural, i una de les raons és que es dona una nova forma estètica i són invasives per a l’ecosistema natural. Quin esment parau a l’hora de treballar en aquest entorn?\nTinc amics que quan va sortir aquesta notícia m’ho enviaren fent broma [riu], però és clar, hi ha una diferència amb el que faig. Aquestes intervencions que es critiquen són les que es fan en pedres o elements de la natura, en el meu cas és amb fems i quan he acabat la intervenció, un pic documentada, ho recull tot i ho tir. He de dir, tanmateix, que estic molt d’acord amb aquestes veus crítiques.\nCada vegada veim més artistes implicats en el món artístic educatiu. N’heu tingut qualque experiència?\nA Bilbao, a través d’un concurs d’intervenció a l’espai públic en què vaig ser seleccionat, vaig tutoritzar un grup d’estudiants per crear les seves pròpies intervencions. Actualment tinc dues propostes entre mans. Una és fer una activitat amb nins a partir del projecte Altares playeros per anar a crear altars a la platja alhora que la netejam. I una altra, explicar el meu treball escultòric i d’assemblatge, amb objectes trobats, a alumnes d’un curs que es realitzarà a l’escola Massana de Barcelona. Són experiències que acosten la meva feina a la gent, pròximes a la mediació. Però, a més, m’interessen molt les idees que volen introduir l’art a la pedagogia general.\nFa dos anys inauguràreu, juntament amb Caterina Mas, TACA, un espai independent i multifuncional on s’alternen projectes propis amb col·laboracions externes i es presenten edicions limitades d’artistes i col·lectius. Com ho feis per poder autogestionar l’espai?\n[riu] És complicat. Ara mateix podríem dir que és ‘por amor al arte’, quasi com fer art, que en el meu cas no en puc viure, però vas fent. Bàsicament, allò de què vivim són les inauguracions, les quatre cerveses que venem i qualque mes es ven una peça seriada. També tenim la sort de tenir un lloguer baix, però hi ha mesos que hem de posar els doblers de la nostra butxaca. Però bé… llavors parles amb la gent i t’anima a continuar. I veus com s’obren altres espais alternatius, que, encara que tenen altres condicions, et fan entendre que hi ha una necessitat d’aquesta mena d’espais més lliures fora del circuit oficial o institucional.\nHeu tingut la visita, en qualque moment, d’algun càrrec públic interessant-se per aquest espai i la feina que hi feis?\nEn una Nit de l’Art va venir l’anterior batle, José Hila. Ens vàrem fer una foto i em va dir: “Aquí és on hi ha el poble, aquestes propostes són les que fan ciutat”. Després van partir i ja no en sé res més. He de dir que jo tampoc no els he anat a cercar.\nHi ha artistes que es neguen a treballar amb galeries per diversos motius. No és el vostre cas, perquè sí que heu exposat a diverses galeries. Quins beneficis us ha aportat aquest fet en la vostra carrera professional?\nHe de dir que no té res a veure com entenc l’art avui dia amb com l’entenia quan vaig fer la primera exposició. Abans pensava que, si no exposava en una galeria, no era ningú. Li donava un valor que ara no li don, pots ser un bon artista i no treballar amb galeria. En principi, les galeries havien de ser les intermediàries en la venda d’obra, però des de la crisi s’ha complicat molt vendre alguna cosa. La classe mitjana va deixar de comprar, els preus a les galeries són inaccessibles, normalment s’ho pot permetre la gent a qui li sobren els doblers. Treballar-hi m’ha ajudat a entendre com funciona aquest món i quins actors i factors hi intervenen. A més, anar a fires amb la galeria Fran Reus m’ha aportat certa visibilitat. Finalment, tot i que les fires no són el millor lloc per veure art, s’hi aprèn molt i s’hi fan contactes.\nQuan us presentau a un certamen, què n’esperau després? Més visibilitat i reconeixement? Contau-me la vostra experiència…\nQuan comences et fa molta il·lusió presentar-t’hi i que t’agafin. Aquest món està muntat de manera que segons els certàmens on et seleccionen el teu CV guanya reconeixement. Segons la institució i el jurat, hi ha certàmens que legitimen més que d’altres i la visibilitat que et donen sol ser equitativa. I, encara que no guanyis o que el certamen en què t’han seleccionat no tingui transcendència, també pot suposar una pujada d’ego. Per la meva manera de fer, em costava molt assenyalar els límits del meu treball i fer dossiers per poder entrar dins les estructures institucionals dels certàmens. Ara bé, els premis són importants perquè, com que no puc viure de les vendes, em poden solucionar un parell de mesos.\nI, si no hi guanyau per viure, per què continuau?\nA mi m’apassiona l’art, però em deman si, davant la saturació del planeta, realment necessitam més coses? M’agraden molt les teories de menys és més i cada vegada crec més en altres formes d’art que tenen més a veure amb el factor social. No vol dir que deixi de fer coses perquè per a mi és una necessitat, però el mercat de l’art cada vegada l’entenc menys. L’art és una contradicció constant, és una actitud davant la vida, una manera de solucionar problemes, amb l’art es pot parlar de moltes coses que no tenen a veure amb l’art.\nDe quin projecte us sentiu més satisfet?\nPotser no és un projecte, més aviat és una eina. Instagram pot semblar una beneitura perquè es veu tot superficial i és quasi la llança del neoliberalisme, però ara que no tinc estudi per fer-hi feina, les fotos que faig són com acotacions de pensaments i espontaneïtat. Entenc aquesta eina com una manera de connectar art i vida. L’art és la vida, el meu temps d’oci, de feina… Són aquests punts de relació, com estàs contant la teva vida. Extrapolant-ho, crec que això està relacionat amb un artista que admir molt, Isidoro Valcárcel, que parla de l’estetització d’allò quotidià, de diluir l’exercici artístic en allò que em succeeix. Instagram, en certa manera, reflecteix aquesta idea.\nPer acabar… Hi ha qualque cosa que no es podrà convertir mai en art?\nDiria que tot i res. Supòs que tot depèn del context i de la intenció de la cosa.


VISUAL I PLASTICA 1 - BiblioEteca\nVISUAL I PLASTICA 1\nAUTOR: DEVENAT, ENRIC;SEGARRA, ANNA; ND\nEl nou projecte McGraw-Hill per a l'àrea de Visual i plàstica s'estructura en quatre crèdits comuns, dos per al primer cicle i dos més per al segon. Els crèdits 1 i 2 consten de tres unitats cada un. Totes les unitats tenen la mateixa estructura: una doble pàgina amb els objectius que es pretenen assolir i una avaluació inicial. A l´interior, hi ha un apartat en què es desenvolupen els procediments, que remeten a l´apartat dels conceptes, i activitats finals per consolidar els coneixements. És un projecte innovador que parteix dels procediments per arribar als conceptes i, per tant, utilitza el mètode inductiu. Així, els procediments es desenvolupen mitjançant il·lustracions amb explicacions, que evolucionen a mesura que evoluciona el contingut. Alhora, aquestes il·lustracions són suggeridores d'activitats. En tot moment, els procediments remeten als conceptes teòrics, apartat que apareix al final de cada unitat. Tant la part procedimental com la conceptual tenen el suport d'il·lustracions i fotografies. Les activitats finals ajuden a consolidar tots els continguts apresos. Els dos llibres estan acompanyats de material de recurs i suport per al professor com a material complementari, orientacions didàctiques, activitats complementàries i d'ampliació i resolucions alternatives dels procediments.


Autoterapia - Fastparcmotor\n'AUTOTERÀPIA' és el nou espai de TV3 creat per fomentar els bons hàbits en la conducció i incrementar la seguretat viària des de la prevenció.\nEl nostre mètode d’ensenyament es basa en millorar l’actitud i la tècnica al volant, si millorem aquests dos aspectes la nostra seguretat augmenta, i per tal de fer-ho, és bàsic el concepte que utilitzem del “focus” que fa referència on posem l’atenció. Si volem millorar, primer de tot ens hem de fixar amb nosaltres mateixos, com ens relacionem amb els altres vehicles, com ens adaptem a l’entorn, en quin estat duem el vehicle i quines eines disposem per reaccionar en diferents situacions, si aconseguim tenir un control sobre aquests punts arribar cada dia a casa sa i estalvi està assegurat.\nReconegut expilot de formules, comença la seva carrera esportiva als 7 anys amb karts i progresa ràpidament guanyant diferents campionats fins a l’avantsala de la Fórmula 1. Actualment, amb més de 20 anys d’experiencia en la formació, és el Director Tècnic del Circuit Escola, on imparteix formació i dirigeix un equip de formadors, on passen per les seves mans més de 5.000 alumnes al any, realitzant formacions a tots els nivells per a diferents públics.\nAutoterapia és un programa de TV3 que s’emet cada dilluns després del TN Vespre i també s’emet per xarxes socials en castellà. Amb la forma de fer i ensenyar de l’escola, el David ens ensenya com millorar la nostra seguretat al volant de forma amena i divertida, si vols més informació del programa i veure els capítols clica al enllaç següent:


per Josep M. Vallès fa 11 mesos\nEntrevista a la directora de l'agència d'hostesses i protocol Market Development coincidint amb el quinzè aniversari de la seva fundació\nMónika Blasco va fundar Market Development va quinze anys. Foto: Artur Ribera\nSí, així és. És una idea que se’ns va ocórrer en treballar amb l’Associació de Disminuïts de Sant Cugat ASDI... Vaig pensar que seria una bona manera de sumar, incorporant persones que tenen capacitats diferents. És molt bonic normalitzar un fet que no podem obviar. Tots podem tenir un familiar o amistat que tenen altres capacitats. Va costar molt a l’inici que els clients acceptessin als seus esdeveniments aquest tipus de personal, i ara cada vegada ho accepten amb més normalitat. De fet hi ha una empresa amb la qual treballem molt que només treballen amb càterings o empreses que tenen aquesta sensibilitat social, i hi estem molt a gust. Tots tenen una feina i una responsabilitat important.\nMolt. La veritat és que ells ens han ensenyat més a nosaltres, que nosaltres a ells. Sobretot pel que fa a la paciència, el somriure, la humilitat... Treballar amb ells és un autèntic regal. I també és una manera per part nostra, de tornar a la societat part del que ens està donant. Estic molt contenta d’aquest projecte social, és una gran sort per tots nosaltres treballar amb ells.\nParlant d’uniformitat... que en pensa de l’hostessa que va participar a la darrera edició del Trofeu Conde de Godó i que es va queixar perquè tenia fred a la pista de tennis? Com hauria actuat una hostessa vostra?\nAbans de res hi ha un pas previ a l’hostessa que és la mateixa agència. Schweppes el que segurament va fer va ser un càsting, perquè els que ens dediquem a això veiem que eren hostesses molt escollides estèticament, amb la mateixa alçada, amb una talla molt semblant.... No sé els requisits concrets que Schweppes va demanar a l’agència d’hostesses, però el que si és cert, és que abans de lliurar els uniformes a les hostesses, aquests passen per l’agència. O com a mínim nosaltres no els volem el dia abans de l’acte, sinó amb més temps per evitar sorpreses; ja ens ha passat alguna vegada. Si a mi em donen uns uniformes que són molt curtets... i jo no hi estic d’acord, el que faig és parlar amb el client i li comunico. Però si jo accepto aquests uniformes, aleshores accepto un seguit de premisses. I jo amb temps els hi facilito a les hostesses i elles accepten o no posar-se’l. Ara bé, si jo accepto un tipus d’uniforme i les hostesses també l’accepten però fa el fred que va fer al Godó, l’obligació de les hostesses és telefonar-me a mi i comunicar-me quin és el problema perquè sóc jo qui les contracta. En aquest cas, nosaltres hauríem recomanat que es posessin una jaqueta. I si el client no ho permet, aleshores, en darrera instància, jo trauria les meves noies de l’esdeveniment. No seria la primera vegada que retiro el meu personal d’un acte. En una fira, sense anar més lluny, van arraconar una de les meves noies en un magatzem i la van començar a tocar... i va aconseguir escapar. Em va telefonar ràpidament i jo automàticament vaig retirar tot el meu personal d’aquella fira. Hi ha el risc de perdre un client, però prefereixo perdre’l perquè un client així, no m’interessa. Els clients són molt importants, però el meu personal encara ho és més. Per tant, en el cas de Schweppes si entenem que l’hostessa ja sabia quines eren les condicions del treball, la roba que es posaria... crec que hi va haver un punt d’oportunisme per part d’aquesta noia. Ningú li posa una pistola al pit d’una hostessa perquè vagi a treballar. Ets lliure en darrer cas de treballar, i a qui has de denunciar és a la teva agència. Nosaltres ens hem adherit al comunicat de l’Associación Nacional de Empresas de Azafatas per evitar que les hostesses siguin assetjades pel vestuari. Jo he tingut hostesses al Trofeu Godó i portaven texans, bambes, camiseta i jaqueta amb la imatge del meu client, però jo prèviament havia negociat el vestuari amb el client; és tan senzill com això. Jo no vull que les meves hostesses vesteixin pantalons curtets i que mostrin mig cul, i segur que em guanyaria millor la vida, però jo no venc carn, jo venc coneixement.\nMarket Development celebra 15 anys com a referent en el sector del protocol


L'analista de dades Joe Brew mostra fins a quin punt es parla de la sentència a l’estat espanyol i a Catalunya i què se'n pot deduir de les diferències\nAl març, vaig escriure un article sobre la poca atenció que es feia a l’estat espanyol del judici del procés. Encara que molts el consideressin el judici més important de la història de l’estat, se’n parlava poc fora de Catalunya. Ara que la sentència és a punt de sortir i que Espanya és una altra vegada en pre-campanya, és interessant de reproduir aquella anàlisi. És a dir, fins a quin punt es parla de la sentència a l’estat espanyol i a Catalunya? I què podem deduir-ne de les diferències?\nMirarem tots els piulets geolocalitzats dels últims deu dies que feien servir les paraules ‘sentència’ (o ‘sentencia’) a quatre ciutats de l’estat espanyol: Barcelona, Madrid, Sevilla, Saragossa (a menys de 32 kilòmetres del centre de la ciutat). Per fer-ne un control, comparem-los amb els piulets de les mateixes zones que contenen la paraula ‘eleccions’ o ‘elecciones’.\nLa hipòtesi és aquesta: si a Catalunya preocupen els mateixos temes polítics que a la resta de l’estat espanyol, esperarem que la proporció de piulets esmentant la sentència i les eleccions sigui similar a les diferents ciutats. En canvi, una diferència en la freqüència de piulets esmentant la sentència i les eleccions indica una desconnexió psicològica, i una diferència en la importància relativa que les persones posen als esdeveniments polítics.\nVegem-ne els resultats.\nTots els piulets d’aquests últims deu dies\nEl gràfic següent mostra la diferència entre piulets sobre les eleccions (verd) i la sentència (blau) a les quatre ciutats examinades. Les dades han estat ajustades perquè el nombre de piulets sobre les eleccions sigui la referència (100%) a cada ciutat, de manera que puguem fer comparacions entre ciutats que no tenen el mateix nombre d’habitants. És a dir, una barra blava al 100% vol dir que en aquella ciutat es fan exactament la mateixa quantitat de piulets sobre la sentència que sobre les eleccions. Una barra blava més alta de 100% vol dir que es parla més de la sentència, i una barra blava inferior a 100% vol dir que es parla més de les eleccions.\nBarcelona és l’única ciutat on es parla més de la sentència que de les eleccions. A les altres ciutats, la freqüència (ajustada) de piulets sobre la sentència és molt menor. A Madrid, la freqüència ajustada de piulets sobre el judici és 3,3 vegades menor que a Barcelona. La bretxa és encara més gran a Sevilla (4 vegades menor) i a Saragossa (3,5 vegades menor).\nÉs clar que, a Madrid, la sentència contra el procés atrau molta menys atenció que no pas les eleccions. I a Barcelona passa al revés.\nA Catalunya es parla molt més de la sentència que no pas de les eleccions espanyoles. A la resta de l’estat, es parla més de les eleccions que no pas de la sentència.\nQuan dues poblacions no comparteixen la mateixa opinió sobre la importància relativa dels esdeveniments polítics, se’n reflecteix una ‘desconnexió’. Els esdeveniments principals d’un lloc ja no es consideren tan importants a l’altre. La confirmació d’aquesta desconnexió la podem trobar també, anecdòticament, si donem un cop d’ull als titulars dels principals diaris de Catalunya i de l’estat espanyol: en els primers, la sentència; en els segons, les eleccions espanyoles.


Segon origen | citizenjoel\nCarles Porta és un periodista que ha escrit llibres com “Tor: tretze cases i tres morts” o “Fago: si et diuen que el teu germà és un assassí”. En principi, només havia d’escriure l’adaptació amb Carme Chaves i Bigas Luna (d.e.p) de la novel·la “Mecanoscrit del segon origen” de Manuel de Pedrolo. Però la inesperada mort de Bigas Luna va fer que també l’hagués de dirigir.\nLa pel·lícula comença quan Alba (Rachel Hurd-Wood), una noia anglesa, salva en Dídac (Andrés Batista) després que aquest fos apallissat per un grup de nois, per ser negre. A conseqüència d’això cau a l’aigua i l’Alba se submergeix per salvar-lo. Mentrestant, hi ha una tempesta solar que acaba amb tota la humanitat. Els dos hauran de sobreviure sols i quan en Dídac (Ibrahim Mané) sigui més gran, hauran d’intentar procrear per iniciar una nova humanitat… La història és explicada a través de les narracions que l’Alba fa en un vídeo que va gravant amb el seu mòbil.\nLa fotografia d’Albert Pascual ens transporta a un món destrossat i sense cap ànima viva. Cal destacar la potent imatge d’un Camp Nou en ruïnes, el moment de la tempesta solar o les escenes en què els protagonistes estan mirant pel·lícules en un vaixell. A més a més, inclou diversos homenatges al món del cinema, especialment a Bigas Luna.\nRachel Hurd-Wood fa una bona interpretació, però es nota que té més química amb el Dídac gran que amb el Dídac nen. Andrés Batista construeix un molt bon Dídac nen, perquè en sap mostrar tota la innocència davant dels fets que passen al seu voltant. Ibrahim Mané, com a Dídac en gran, en canvi, hi posa un toc massa brètol. Sergi López sap dibuixar un personatge que es comporta quasi com un animal que només pretén sobreviure i allargar la seva nissaga.\nCarles Porta ha explicat en una entrevista quin és el tractament que va decidir donar-li al llibre de Manuel de Pedrolo: “Creia que l’havia de portar al thriller, i donar-li un ritme molt més intens. I també potenciar, especialment, el que està a dins del llibre mateix: el conflicte entre l’amor i l’odi. La nova humanitat es construeix sobre el respecte vers el planeta, però sobretot des de l’amor.” Però, a més a més, ens parla de com dos adolescents maduren enmig d’un món perdut. Una pel·lícula que sap reflectir l’esperit del llibre, però que ho esguerra amb un final-amb la introducció d’un tercer personatge- que, en molts aspectes el trenca com també trenca l’harmonia del mateix film.\nAquesta entrada s'ha publicat en Les meves crítiques i etiquetada amb Albert Pascual, Albert Prat, Andrés Batista, Carles Porta, Carme Chaves, humanitat, Ibrahim Mané, Manuel de Pedrolo, Marieta Orozco, Mecanoscrit del segon origen, Philip Hurd-Wood, Rachel Hurd-Wood, Segon origen, Sergi López. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nEntrevista a Lluís Baulida →


Ràdio Balaguer - El mes que ve podria entrar en funcionament l'últim tram del canal Algerri-Balaguer. Les obres de la xarxa de reg estaran acabades i alguns regants ja tenen instal·lats els sistemes per iniciar la campanya.\nEl mes que ve podria entrar en funcionament l'últim tram del canal Algerri-Balaguer. Les obres de la xarxa de reg estaran acabades i alguns regants ja tenen instal·lats els sistemes per iniciar la campanya.\nLes obres de l’últim tram del canal Algerri-Balaguer a la capital de la Noguera estaran enllestides el proper mes de juny per la qual cosa el mes que va ja es podria iniciar el regadiu al terme municipal de Balaguer, segons ha confirmat l’alcalde, Jordi Ignasi Vidal.\nLa previsió és que al terme de Balaguer es puguin acabar regant unes 800 hectàrees.\nLes diferents hectàrees pertanyen a 273 pagesos, una trentena dels quals són els que podrien començar a regar perquè ja tenen instal•lat el regadiu a les parcel•les.\nActualment es duen a terme les proves de pressió i de funcionament dels hidrants. Paral•lelament, els beneficiaris també ultimen la construcció de les casetes de regadiu en les quals s’instal•len els comptadors.\nLa xarxa del regadiu de l’últim tram de l’Algerri-Balaguer va ser adjudicada per més de cinc milions entre la concentració parcel•lària, xarxa de desaigües i drenatges (5 quilòmetres) i parteix dels camins que van quedar pendents en els últims anys pel procés de delimitació de la zona d’especial protecció d’aus estepàries (zepa).


COSME MODOLELL: de setembre 2012\nAMPLITUT DE MIRES\nCom alguns de vostès ja deuen saber, estic una mica enganxat a això de les xarxes socials, doncs trobo és una més que bona manera de contrastar el meu pensament amb el de molts altres ciutadans, que et poden ser afins o radicalment divergents, però que mantenint-nos dins de la correcció i respecte democràtic, resulta força enriquidor.\nPel que fa al al Facebook, tinc el costum de publicar les meves reflexions de caire genèric, vull dir que la seva temàtica no és adscrita a un determinat territori, o dirigida a públic específic, si no que es podria qualificar d’universal; no tan sols en el que allà anomenen el meu “mur”, si no també a diversos grups als que estic subscrit.\nEls explico tot això, perquè a finals del proppassat més de juliol, vaig publicar a facebook , un enllaç al meu Blog Notas Diversas, que remetia a un article titulat “Indultos a Punta Pala”, que intentava fer pensar, sobre el fet que l’actual govern de Rajoy, està concedint indults a velocitat de vertigen a membres o ex membres del seu partit, convictes i amb sentencia ferma de casos de corrupció; i el vaig inserir, entre d’altres, a un grup que porta per títol Badalona.\nBe, doncs un destacat militant de les CUP a la nostra ciutat, em va enviar un comentari al meu enllaç, preguntant que hi tenia a veure això amb Badalona? Li vaig contestar dient que de moment i encara que a ell no li fes massa gracia, tot el que fa el govern de l’Estat, d’una manera o altra repercuteix a la vida dels badalonins, doncs també formem part d’aquest estat que es di Espanya. Em respon que li especifiqui en que afecten els indults de Rajoy a la tercera ciutat de Catalunya, i aleshores la meva resposta va ser que, una persona amb amplitud de mires, com jo li suposo a ell, ha de saber la resposta; i aquí es va acabar la conversa.\nUns dies més tard, pensant en el fet, i assegut a un banc a l’ombra dels frondosos arbres de Ca l’Arnús, vaig decidir escriure aquest article per convidar-vos, amics lectors, a pensar en la necessitat de tenir sempre, i més en aquests traumàtics moments que estem vivint, una gran amplitud de mires, doncs tot i que alguns experts ens diguin que en moments de maldades, és bo fer com els cargols i tancar-se dins la clova, penso més aviat tot el contrari, que és l’esperit obert, emprenedor i de col·laboració amb els altres, els que ens ha de fer sortir del marasme on ens han sumit, l’egoisme i la insolidaritat d’uns, tant estrets de mires, que només saben veure la seva butxaca.\nNo vull dir amb això, que haguem de descuidar les claus locals, de cap de les maneres, però si estic convençut, que les nostres accions o propostes vers la nostra ciutat, seran sempre millors si partim d’una visió més global del problema que intentem resoldre, que no pas si limitem les anàlisis dins de l’estretor dels límits del nostre terme municipal.\nVivim en un mon globalitzat, agradi o no agradi, les comunicacions ens permeten saber al mateix moment, tot el que passa a l’altra banda del planeta, y moltes de los solucions als nostres problemes passen per pactes molt concrets d’una dimensió continental. A tall d’exemple: ens venen contínuament que els catalans estaríem millor si fóssim independents d’Espanya i ho basen alguns a una negociació amb el govern de Madrid, o d’altres a una decisió unilateral dels catalans, manifestada a través de referèndum; però tot i que reivindiquen el manteniment de Catalunya dins la UE, ja sebem que per part d’aquest organisme no tindrem tampoc cap facilitat. Pensin amics, pensin, no anirem enlloc sense una amplitud de mires.\nPublicat per COSME MODOLELL a 12:09 Cap comentari:\nTRENCARÁ CiU EL PACTE DE GOVERN A BADALONA\nFa temps que ho vinc dient, tot i que Ferran Falcó afirmi el contrari, el recolzament de CiU al govern Albiol, en totes les qüestions importants, delaten que, si be no de nom, si de fets, els 3 regidors convergents i el d’Unió, mantenen amb el PP de Garcia Albiol una mena de pacte tàcit de govern municipal.\nQui si no li ha votat els pressupostos? Qui si no li ha votat a favor les noves ordenances municipals, discriminatòries vers la immigració? Qui si no li ha votat els acomiadaments a Badalona Comunicació, i d’altres organismes municipals? Qui si no permet un dia i un altre, que Albiol incompleixi les mocions aprovades al ple municipal, com va ser el cas del casal de pares y mares? Qui si no li ha permés enganyar vilement als ciutadans amb l’afer dels llibres de text?\nAra som al setembre, hem tornat de vacances, esperem amb les piles carregades, i un nou panorama polític se’ns presenta a la nostra ciutat, com a conseqüència de la escenificació de trencament que el gloriós Artur Mas tot l’estiu porta a terme amb la Sanchez Camacho, per l’afer del Pacte Fiscal, amb la inestimable col·laboració dels d’Esquerra Republicana, que com gosset enllaminit, intenten una vegada y una altra, que els miri amb bons ulls y els doni la cotna del formatge que s’està menjant.\nSi finalment l’Artur, en la seva carrera sobiranista desbocada cap un nou sis d’octubre, va de debò en això del trencament amb el Partit Popular català, és més que probable que Falcó rebi una trucada, talment com la que va rebre la mateixa nit de les eleccions municipals de l’any passat, on li diguin: “Donde dije digo, ....” y li demanin que impulsi una moció de censura que li tregui a l’Albiol la vara de comandament del consistori badaloní.\nDic que aquesta qüestió és més que probable, pel fet de dotar d’una certa credibilitat la comèdia de la ruptura, en pro del ranci independentisme que la dreta catalana ve escenificant; encara que tot dependrà de la voluntat de Sanchez Camacho, d’acceptar sacrificar un personatge com Garcia Albiol, que tot i aconseguir bons resultats electorals, la seva radicalitat amb temes com la immigració, pot resultar fins i tot molesta en un partit que vol ser de govern, a l’estat espanyol.\nPerò qui hauria de ser l’alcalde, i qui ha de formar part del govern municipal en el cas que la suposició es produeixi? Després de les eleccions en les negociacions que es van iniciar, es va arribar a proposar un repartiment de l’alcaldia entre Falcó i Jordi Serra, però ara ja ha passat un any i escaig, i avui no se pas si aquesta és una solució prou bona, doncs sembla que els de Can Socialista, ja van quedar prou escaldats amb el desencís que Ferran Falcó els va procurar el mes de maig de l’any passat. Potser doncs, la solució podria ser fer un govern mono color, amb Falcó d’alcalde, que compti amb el recolzament des de la grada de Socialistes i Comunistes; però això tindria l’inconvenient, que al ser només 4 els regidors de CiU, cadascun hauria d’assumir responsabilitats un bon grapat de departaments, i no se pas si els electes de Can Convergència disposen de la capacitat de treball necessària.\nBe el temps ho dirà, doncs com ja he dit, abans d’arribar aquí, cal que es conjuminin a favor una sèrie de factors avui per avui imponderables, doncs també podria ser que aquests factors acabin foragitant el govern de Rajoy i un nou procés electoral a Espanya, capgiri del tot la situació, de més verdes en maduren.\nPublicat per COSME MODOLELL a 11:11 Cap comentari:\nL'ONZE DE SETEMBRE 2012 A BADALONA\nDos-cents noranta vuit anys desprès d’un fatídic 11 de setembre, on els catalans varem perdre bous i esquelles, n’arriba un altre que promet ser calent, doncs la minoria independentista del nostre país, empesa per un govern de dreta nacionalista a qui la crisi econòmica li ha fet perdre nord, i de fa temps només dona pals de cec, en direcció a una altra fatídica data pels catalans com va ser el 6 d’octubre de 1934; sembla decidida a fer realitat el concepte que de ja fa dies proclamen, com és aquell del :”Ara o Mai”.\nEls hi confesso amics que l’expressió Ara o Mai, sempre m’ha fet por per la càrrega que porta afegida, de caducitat de la idea que es proclama, qüestió que fa pensar que si ara no s’executa, més endavant no tindrà el recolzament necessari. Així mateix no hem d’oblidar que el personal d’Esquerra Republicana y els altres grups polítics que tenen com a raó principal de la seva existència la independència del Principat de Catalunya, ja fa un temps van fixar una data límit per assolir l’objectiu, com és el dia 11 de setembre del 2014, i potser veuen la diada enguany, com un dels moments apropiats per anar “escalfant motors”.\nTot i que mirat des de Badalona, la qüestió independentista, sembla més aviat llunyana, doncs no envà és de les ciutats importants, on no es va poder organitzar una consulta independentista tal i com es va fer a d’altres poblacions de Catalunya, només pel fet que els promotors, preveient un dels fracassos més sonats en quan a participació, i tement els fes baixar la mitjana del 8 o 10% que assolien, van optar per una actitud de prudència; ja hi ha una sèrie de grups que pretenen capitalitzar des d’aquesta ideologia, una festa que avui en el segle XXI hauria de ser de tots, amb independència de les diferents maneres de pensar, qüestió ben pròpia d’una societat avançada que ha sabut superar les estretors del nacionalisme decimonònic.\nPerquè amics, quan dic que a Badalona el independentisme catalanista es veu com una opció llunyana, no és perquè la nostra societat majoritàriament hagi madurat, adoptant una posició internacionalista, si no més aviat tot el contrari, que el despertar dels sentiments tribals que els nacionalistes d’una banda i altre procuren, està força a l’ordre del dia a la tercera ciutat de Catalunya, creant abismes separadors cada cop més profunds, qüestió que porta com a conseqüència l’enroc d’uns i altres, i el tant “semenfotisme” d’una bona part de la població, aquells que el dia de les eleccions opta per quedar-se casa, i fuig com de la pesta de qualsevol assumpte que faci tuf de política.\nAmb aquesta situació arriba l’onze de setembre enguany a Badalona, i hom com a participant de sempre en els actes locals que es fan en motiu de la diada tem, com he dit abans per una banda, la intenció d’apropiació de la festa per part de la facció independentista catalana, i per altra, es llencin contra tots aquells que ja fa temps varem superar el nacionalisme i des d’un internacionalisme militant, ens sentim molt d’acord amb una idea federalista de l’estat espanyol, només pel fet que els posem en evidencia la seva intransigència y la poca capacitat demostrada d’entendre’s amb els que no pensen com ells.\nEspero i desitjo que tothom sàpiga respectar a la gran majoria dels ciutadans de Badalona, i que l’onze de setembre enguany, acabi essent la festa de tots els que ens sentim profundament catalans i per això integradors.\nPublicat per COSME MODOLELL a 12:32 Cap comentari:


Miguel Ángel Benítez Pavón - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Miguel Ángel Benítez)\n19 de maig de 1970 (1970-05-19) (49 anys)\n→ Almería (cedit)\n→ Mérida (cedit) 23 (10)\nRCD Espanyol 147 (28)\nOlimpia 41 (8)\nAlmería CF 9 (1)\nUniversitario 7 (0)\nSportivo Luqueño 24 (2)\nOlimpia 9 (1)\nParaguai 30 (11)\nMiguel Ángel Benítez Pavón (nascut el 19 de maig de 1970 a Santísima Trinidad, Paraguai) és un exfutbolista i entrenador de futbol paraguaià.\nDesprés de passar per diversos clubs del seu país, com l'Sportivo Villa Elisa i el Club Recoleta, el 1993 passa a la lliga espanyola, fitxat per l'Atlético de Madrid. Al club matalasser no gaudiria de massa oportunitats, sent cedit a l'Almeria i al Mèrida.\nEl 1995 s'incorpora al RCD Espanyol, club on militaria fins a sis temporades, sent un dels símbols blanc-i-blaus de la segona meitat dels 90, i on guanyaria la Copa del Rei del 2000.\nEl 2001 retorna al seu país per passar dos anys al Club Olimpia, tot ampliant el seu palmarès amb la Libertadores del 2002 i la Recopa Sudamericana de l'any següent. Després d'un pas fugaç per l'Almeria, el 2004 fitxa per l'Universitario de Deportes peruà. La seua darrera etapa com a jugador tindria lloc entre el 2006 i el 2007, passant per l'Sportivo Luqueño, l'Olímpia de nou i el Guaraní.\nLa seua trajectòria com a entrenador comença el 2008 quan es fa càrrec del Club Silvio Pettirossi, del seu país.\nBenítez va jugar en 30 ocasions amb la selecció paraguaiana de futbol, i va marcar fins a 11 gols. Va formar part del combinat del seu país que va acudir al Mundial de 1998 i a la Copa Amèrica 1999.\n↑ Estadístiques amb la selecció - RSSSF.com (anglès)\n↑ Paraguay wins to explode into second round; The Washington Post, 24 June 1998\n↑ Copa América 1999 Arxivat 9-7-2015 a Wayback Machine.; at RSSSF\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Miguel_Ángel_Benítez_Pavón&oldid=21259467»\nFutbolistes del Mérida UD\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 juny 2019 a les 09:18.


LGTBIfòbia archivos - Cetrencada\nELISABET FICAPAL ROMERO (@eli_ficapal) i LUCÍA BLANCO GRACIA (@LuciaBeauvoir)\nClara Peya es va formar com a pianista en música clàssica i moderna, però, més enllà de la tècnica, la clau de la seva creació musical és l’emoció. A més, els darrers anys ha introduït temes socials en les seves peces: “Ara vull ser un altaveu de quelcom que no m’afecti només a mi, sinó a totes i tots”. Limbo, un espectacle sobre la transsexualitat, Oceanes, el seu últim disc que representa una “oda a les dones apoderades” i un nou projecte sobre la violència sexual en són alguns exemples.\nClara Peya viu al barri de Sarrià de Barcelona, lluny del bullici de la ciutat. Aquí és on sol composar. NÚRIA GEBELLÍ


Olympus Mediterranean Boutique Hotel Litochoron Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDionisou 5, Litochoron, Litochoron, Grècia, 60200 - Veure al mapa\n"We stayed in this hotel for three days and we liked it so mu..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Litochoron, no busqui més enllà de Olympus Mediterranean Boutique Hotel. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Litochoron. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb banyera hidromassatge, aire condicionat, calefacció, servei de despertador, mini bar a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Olympus Mediterranean Boutique Hotel la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Litochoron.\nTots els tipus de viatgers (178) Parelles (105) Viatgers en solitari (11) Famílies amb infants petits (37) Famílies amb infants grans (7) Grups (17)


(S'ha redirigit des de: Atmosfèric)\nLa pressió atmosfèrica és la força per unitat de superfície que sempre s'aplica perpendicularment a la superfície pel gas que l'envolta. Es determina per la força gravitatòria d'un planeta combinada amb la massa total d'una columna de gas sobre el lloc. Les unitats de pressió de l'aire estan basades en l'atmosfera estàndard (atm), reconeguda internacionalment definida com a 101.325 Pa (o 1.013.250 dines per cm2). Una atm equival a 14,696 lliures per polzada quadrada (psi).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Atmosfera&oldid=27459055»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 13 juny 2021 a les 01:20.


Holiday home Calle Estrella del Mar Mallorca Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home Calle Estrella del Mar\nDissenyat tant per oci com per negoci, Holiday home Calle Estrella del Mar està situat idealment a Alcúdia; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday home Calle Estrella del Mar asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb piscina privada, aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com piscina exterior. Holiday home Calle Estrella del Mar és una elecció inteligents per a viatgers a Mallorca, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


7/2/2011 - 06:01h - laMalla.cat\nL'article “Orient i Occident com a espais mentals” que Juan Goytisolo va redactar fa un any a El País ajuda a entendre les revoltes que s'han estès durant aquest principi de 2011 per alguns països musulmans. L'escriptor menciona l'existència i activitat de reformistes a tots els estats de l'Islam que neguen el xoc de civilitzacions i reivindiquen els drets humans i la igualtat de la dona.\nL'occidental -eufemisme per diferenciar europeus i nord-americans dels àrabs- hauria de saber que hi ha demòcrates musulmans que reivindiquen la Carta Fundacional de les Nacions Unides. Hem vist aquests dies laics, islamistes, dones i estudiants que es manifesten plegats i demanen posar fi a les dictadures per poder viure en un Estat de Dret.\nGoytisolo entén que el retorn dels musulmans a la religió, tant a l'esfera púbica com a la privada, és degut a la impotència de la ciutadania per fer front als dictadors. L'escriptor apunta que el 47% dels musulmans és analfabet. Que l'àrab és l'idioma de gairebé 300 milions de persones però que anualment es publiquen més llibres en grec, un idioma que només parlen 15 milions de persones. I que hi ha unes 500 universitats en el món musulmà, per les 5.000 dels EUA.\nÉs d'esperar que l'espurna tunisiana encengui l'era democràtica que posi fi als dictadors que han impedit el desenvolupament d'Orient Pròxim i d'Orient Mitjà.\n31/1/2011 - 06:01h - laMalla.cat\nL'escàndol de Rodalies\nDimecres passat, 39 trens de la xarxa de Rodalies sense circular. Quatre dies després de l'inici de la vaga dels maquinistes l'operadora no podia garantir la normalitat del servei. Els penúltims retards que van patir els usuaris de Renfe va ser el 12 de desembre, quan Catalunya es quedava tres hores sense trens per una caiguda del subministrament elèctric al Centre de Trànsit Centralitzat d'Adif.\nL'estiu de 2007 va ser el pitjor que va viure la companyia, que fins i tot va fer front a un motí protagonitzat pels passatger. L'any es va tancar amb un tall del servei de Rodalies per un esvoranc causat per les obres d'entrada de l'AVE a l'estació de Sants.\nDes d'aleshores els retards causats per l'envelliment de les vies, de les catenàries i dels combois s'han succeït setmana rere setmana.\nEstació de Rodalies de Castellbell i el Vilar\nPrimer, les deficiències tècniques de les Rodalies -que contrasten amb les milionàries inversions per impulsar l'Alta Velocitat-; segon, les restriccions del servei per les obres de l'AVE; i ara, les protestes d'uns maquinistes que treballen 215 dies l'any i cobren 60.000 euros anuals de mitjana. Els maquinistes tenen jornades de vuit hores de les quals condueixen durant 3 hores i vuit minuts. Demanaven fer-ho dues hores i 54 minuts.\nResponsabilitats d'Adif, que gestiona el servei, i dels maquinistes.\nSi els nous horaris que volia imposar Renfe als maquinistes incompleixen el contracte vigent, per què el sindicat Semaf no duia Renfe als tribunals? La solució és que 40 dels 530 maquinistes facin una vaga de zel, que com que no és pròpiament una vaga no es poden negociar serveis mínims?\nSi Renfe assegura que és una vaga encoberta, per què no demana responsabilitat als maquinistes?\nResponsabilitat de la Generalitat perquè és qui ha contractat el servei.\nLa Generalitat té la competència de la formalització dels contractes de gestió amb les empreses operadores. I la inspecció dels serveis, el règim sancionador per infraccions i la fixació dels drets i deures dels usuaris.\nLa concessió del servei a Renfe acaba el 31 de desembre. Davant la incapacitat de l'operadora per garantir la normalitat del servei, la Generalitat hauria d'obrir un concurs per deixar pas a propostes més competitives. Els maquinistes dels Ferrocarrils de la Generalitat treballen 199 dies l'any i cobren una mitjana de 30.000 euros.\nEls 372.000 usuaris diaris de Rodalies estan tips de patir constantment un servei deficitari. I a sobre han d'aguantar la irresponsabilitat d'uns quants maquinistes i veure com els Governs català i espanyol es passen la culpa mentre inauguren plegats línies d'Alta Velocitat.\nAPUNT: triga el mateix temps l'AVE de Madrid a València que el tren que va de Barcelona a Manresa. El trajecte Barcelona – Manresa – Lleida és una Odissea de 3h i 30minuts.\n25/1/2011 - 06:01h - laMalla.cat\nProu polítiques de nous rics\nEls nous rics de la rajola han deixat el país molt tocat. Els nous rics de la política potser l'acabaran d'enfonsar.\nEspanya deu ser l'únic país de la Unió Europea que governa per al territori i no per a la població en el desplegament de les línies d'alta velocitat ferroviària.\n“Avui és un dia per demostrar al món que Espanya és un país pròsper”, manifestava Zapatero el 19 de desembre passat, quan va inaugurar -acompanyat del Rei i de Rajoy- l'AVE de Madrid a València.\nEl Banc Central Europeu dicta les polítiques econòmiques que ha de seguir Espanya per evitar el rescat d'un país que arrossega un dèficit públic enorme però que s'ha convertit en el tercer estat del món en vies ràpides, amb 2.056 quilòmetres. Per darrera de la Xina (4.079) i el Japó (2.534) però per davant de les locomotores de la UE -Alemanya (1.285) i França (1.896)- segons la Unió Internacional de Ferrocarrils.\nMolts quilòmetres però pocs usuaris. El 2008 el TGV a França va transportar 113 milions de passatgers, a preus més alts que aquí. En canvi, el 2009 a Espanya se'n van transportar només 11,5 milions, segons un estudi del catedràtic d'Economia de la UB, Germà Bel. Els càlculs fets en la línia\nde l'AVE Madrid-Barcelona indiquen que els bitllets pagats pels viatgers només cobreixen una tercera part, la resta serà subvenció pública.\nLes manifestacions polítiques de lloança a l'AVE contrasten amb el servei deficient de Rodalies i Regionals, que són de llarg els més utilitzats. Dilluns, una vaga de zel de maquinistes dels trens de curta i mitjana distància provocava retards d'una hora durant tota la jornada. La protesta dels conductors, que segons CCOO es deu al compliment “escrupolós” de les hores de descans estipulades i a l'estat tècnic dels combois, és la punta de l'iceberg d'un servei deficitari que acumula desastre rere desastre.\nAPUNT: El vicepresident dels EUA, Joe Biden, agafa cada dia el tren i fa un trajecte de dues hores per anar a treballar de Washington D.C. a Wilmington. Alguns nous rics de la política catalana haurien d'aprendre que els trens faciliten una visió del país que des del cotxe oficial queda difuminada.\n3/1/2011 - 06:01h - laMalla.cat\nWikileaks, la web sense ànim de lucre -segons consta en l'exposició dels seus principis- que difon documents confidencials dels governs, és l'evolució del periodisme. És una font d'informació que xoca amb l'hermetisme dels Estats i la incapacitat dels mitjans de comunicació tradicionals per adaptar els cables a les inquietuds dels seus receptors. La premsa hauria d'investigar les filtracions i publicar articles propis en comptes de limitar-se a difondre cada dia un volum indigerible que provoca l'apatia de la societat.\nInternet ha propulsat l'accés lliure i transversal a la informació -és tasca dels mitjans acorar-la. Però els governs han continuat amb una actitud autàrquica. Propugnen gestions transparents perquè les associen amb valors democràtics però es manifesten en públic amb recel.\nEl PSOE evita comentar informacions que només estan contrastades per una web. Zapatero no es mulla sobre la filtració que afirma que l'ambaixada nord-americana a Madrid va intentar frenar i arxivar el procediment judicial obert contra militars per la responsabilitat en la mort del càmera José Couso a Bagdad.\nL'accés universal a la informació classificada oficialment com a confidencial no deu posar en perill la integritat d'un país, com sostenen les autoritats, si la publicació el 28 de novembre de 251.287 arxius secrets del Departament d’Estat dels EUA i d'ambaixades nord-americanes només ha comportat un reacció oficial: tallar el flux a la web. L'empresonament d'un dels responsables de Wikileaks per assetjament sexual -per relacionar-se sense preservatiu- i la desena de bancs que han prohibit les transaccions destinades a servidors on es publiquen les filtracions.\nCobertura informativa de la primera guerra a l'Iraq. El Departament de Defensa dels EUA restringeix l'accés a la informació i limita la captura d'imatges.\nDocument de Wikileaks sobre un atac des d’un helicòpter durant la darrera guerra a l’Iraq. Les dues persones amb camisa blanca són càmeres iraquians. Hi ha dos nens que miren per la finestra de la furgoneta que intenta socórrer uns dels ferits.\nWikilieaks va enviar un equip de periodistes a l'Iraq per entrevistar les víctimes i els observadors de l'atac de l’helicòpter. L'equip va obtenir còpies dels registres hospitalaris i els certificats de defunció.\n“La publicació del material original és la manera com es mostra al públic que la nostra història és l'única autèntica. Els lectors no han de prendre la nostra paraula perquè la poden veure per sí mateixos”, Wikileaks.\n22/10/2010 - 13:29h - laMalla.cat\nMoratinos plorava de pena o de ràbia?\nDimecres, casualitat política, Zapatero va fer coincidir la revolució al Govern amb la votació del primer tràmit dels Pressupostos al Congrés. Sàvia nova per combatre la debilitat que genera aprovar pels pèls bascos la llei més important de l'any.\nSuperat el primer tràngol parlamentari, els diputats socialistes i els flamants ministres van abandonar riallers l'hemicicle però n'hi va haver un que es va quedar assegut. Miguel Ángel Moratinos sabia que assistia a la darrera sessió com a cap de la diplomàcia espanyola i no va poder reprimir unes llàgrimes. Acabava de remodelar el seu departament, confiat en concloure la legislatura.\nEl ministre defenestrat ha dirigit durant sis anys i mig una cartera complicada perquè és una font continua de problemes. Ho evidencia, que Moratinos hagi estat la segona persona que més temps ha ocupat el càrrec. Ha estat dels pocs dirigents que ha mantingut el seu estil temperat amb les prioritats per les quals ha treballat -Cuba i Palestina i amb menys incidència el Sàhara Occidental- sense deixar-se influir per les pressions dels seus homòlegs europeus.\nMoratinos ha estat la veu dissonant al Parlament Europeu en relació a Cuba. L'espanyol ha aconseguit que Raúl Castro tregui de la presó un bon nombre de dissidents amb un règim que es comença a obrir. Però la UE, que té la mateixa cintura pels canvis que un transatlàntic, evita reconèixer el mèrit de l'espanyol i manté una política europea molt crítica amb la illa.\nÉs d'esperar que el relleu a Exteriors mantingui en agenda la Cimera de la Unió per al Mediterrani per la qual va lluitar Moratinos. I que la trobada serveixi per donar un pas més en la quimera palestina-israeliana. Tant Abbás com Netanyahu tenen ben considerat el dirigent espanyol, qui també ha sabut temperar l'incorregible Hugo Chávez. Els interessos espanyols a Veneçuela deuen estar tranquils per una relació diplomàtica de respecte que ni ETA ha pogut truncar. Tres quarts del mateix ha ocorregut amb el Marroc, malgrat que el preu per aguantar les sortides de to de Mohamed VI hagi estat oblidar-se de l'autonomia sahrauí.\nVa salvar la catàstrofe provocada per la foto de les Açores i ara la dona d'Obama fins i tot ha passat uns dies de vacances per Espanya. Ha contradit els EUA i Europa en no reconèixer la independència de Kosovo. I ha impulsat un projecte a tres bandes per resoldre la sobirania de Gibraltar.\nZapatero ha posat persones de confiança al seu equip de Govern i ha rellevat Moratinos per la perdedora de les primàries socialistes a la comunitat de Madrid. Trinidad Jiménez, que comptava amb el suport explícit de la cúpula del PSOE, va ser incapaç de derrotar un desconegut Tomás Gómez. El president del Govern ja va premiar Jiménez quan va perdre l'alcaldia de Madrid contra Gallardón i la va fer secretària d'Estat per Iberoamèrica. Ara que no ha arribat ni a disputar-li la comunitat a Esperanza Aguirre, Zapatero li torna a donar un copet a l'esquena i la fa ministra d'Exteriors.\nTrini, qui va estar casada amb un diplomàtic, ha complert el seu somni de dirigir la diplomàcia espanyola. No dubto de les seves capacitats, el temps dirà si és vàlida o no, però el preu que han hagut de pagar els projectes del Ministeri que s'han quedat a mitges em sembla massa alt.\nEm pregunto si les llàgrimes de Moratinos a l'hemicicle eren de ràbia o de pena.


Toni Elías guanya a Texas la tercera cursa de MotoAmerica - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl manresà es consolida com a líder del campionat i aquesta nit torna a córrer\nredacció/manresa 14.04.2019 | 13:29\nToni Elías, pilot de l'equip Suzuki Yoshimura SUZUKI YOSHIMURA\nToni Elías, pilot de l'equip Suzuki Yoshimura\nEl pilot manresà Toni Elías, de 36 anys, ha començat amb força al campionat americà de Superbikes, conegut com a MotoAmerica. Si en el primer cap de setmana, al circuit d'Atlanta, va aconseguir una segona posició i una victòria que el van col·locar com a líder, aquest dissabte ha refermat la seva posició amb un altre triomf. Ha estat en la primera de les dues curses del cap de setmana gran del motor que es viu a Austin (Texas) en el Circuit de les Amèriques i coincidient amb el Mundial de Motociclisme que també s'hi disputa. Aquesta nit, després de la prova de MotoGP amb Marc Márquez,Valentino Rossi i companyia, les Superbikes de MotoAmèrica tornaran a competir, serà a les 22,30, hora catalana i es donaran un total de quinze voltes al circuit.\nEn la prova d'ahir, Elías i la seva Suzuki de l'equip Yoshimura, es van desfer en una arribada molt renyida de Cameron Beaubier (Yamaha) per només 89 centèssimes i tercer va ser Garret Gerloff, també amb Yamaha, a dues dècimes. El company d'Elías al Suzuki Yoshimura, Josh Herrin, va ser quart a gairebé dos segon del bagenc. A la classificació general, esperant el que passi aquesta nit, Elías és primer amb 70 punts seguit de Cameron Beaubier amb 61. El manresà, excampió del món de Moto2 del 2010, va ser subcampió a MotoAmerica el 2018 i en el 2017 va aconseguir guanyar el títol.


Quan baixa de la seva Honda, aquest jove pilot de Cervera és un autèntic llibre obert. La presència o l’absència del seu característic somriure resumeix, sense necessitat de veure les imatges de la cursa, el seu grau de satisfacció. I amb la premsa, tot i que respon amb cautela i amb la humilitat d’un debutant a la màxima categoria, el seu missatge també és transparent. Té la victòria entre cella i cella.\nL’any 1999, Valentino Rossi s’embutxacava el seu segon títol mundial, a la categoria de 250 cc, confirmava el seu ascens meteòric i signava amb Honda per debutar a la màxima categoria (500 cc). En Marc Márquez tenia llavors sis anys. Gairebé tres lustres més tard, aquell jove aficionat al motociclisme segueix els passos del seu ídol i no són pocs els que veuen en Márquez un futur campió del món de MotoGP.\nMarc, amb vint anys ja tens dos títols mundials, un subcampionat a Moto2 i ja has batut rècords en el teu debut a la gran categoria. És una progressió brutal des que vas debutar el 2008. On i com et veus d’aquí a cinc anys?\nLa veritat és que estic molt content amb aquest inici de temporada i espero seguir amb la mateixa línia fins al final del campionat. Espero poder ser encara on sóc ara mateix, però ja ho veurem. Vull veure’m sobre la moto segur. Jo visc el dia a dia i ara mateix no em plantejo el futur a llarg termini.\nNo són pocs els que pensen que tens opcions de ser campió del món de MotoGP, tot i ser el teu any de debut i ser tan jove. És massa gran la pressió que tens a sobre per tenir penjats aquests objectius tan ambiciosos? Creus que la gent s’equivoca o t’hi veus amb opcions?\nAra mateix el meu objectiu és seguir treballant dur, aprenent el màxim, donar el meu cent per cent i que a final de temporada tant l’equip, HRC, com Repsol estiguin satisfets amb els resultats i que pensin que he aprofitat al màxim aquesta gran oportunitat que m’han donat.\nA la prèvia de l’inici del campionat de velocitat vas repetir en diverses ocasions que enguany et prendries les coses amb calma... Amb els resultats a la mà, costa imaginar-se que això sigui així i fa por pensar què faràs llavors quan et posis seriós...\nSeguiré fent el que estic fent fins ara. Intentar donar el màxim de mi mateix, treballar i aprendre molt i veure on arribem. Les victòries i els pòdiums seran molt benvinguts.\nCom és la teva relació amb el teu company d’equip, Dani Pedrosa? Creus que li ha sortit un rival a casa que no s’esperava?\nLa meva relació amb el Dani és bona; ara, a la pista, el típic que es diu és que el primer rival és el company d’equip, no?\nDesprés del petit conflicte a Montmeló amb Jorge Lorenzo, com és la teva relació amb el campió del món? Penses que enguany podrà repetir títol?\nLa meva relació amb el Jorge torna a ser com abans de Montmeló, tot va quedar com el que havia estat, un lance de cursa. Cal dir que tant el Pedrosa com el Lorenzo estan molt forts aquesta temporada. Són dos pilots amb una gran experiència, tant en la categoria com amb la moto que porten. A veure qui guanyarà..\nN’hi ha que pensen que tens una conducció agressiva i, per tant, perillosa dins del circuit. Hi estàs d’acord?\nJo tinc el meu estil de conducció, no crec que sigui agressiu ni perillós. Quan veig que puc avançar ho faig, i més si es tracta d’un final de cursa.\nEl canvi de categoria et deu haver comportat canvis en el teu dia a dia, com ara la forma d’entrenar-te. Com t’exercitaves abans i com ho fas ara?\nAra he hagut d’agafar molta més potència física, més força, ja que la MotoGP té moltíssima més potència, pesa més, agafes més velocitat i, per tant, implica fer més força amb el cos, etc. En resum, han estat més repeticions en els exercicis del gimnàs, sobretot. Has d’estar molt bé físicament per mantenir el ritme amb una MotoGP al màxim tota una cursa. A més, els rivals estan molt forts i si t’afecta el cansament a la cursa i baixes el rendiment, ja fa que puguis perdre alguna posició.\nTrobes a faltar res de Moto2?\nPel que fa a les motos, era una categoria més igualada i hi havia més avançaments, més emoció a la cursa, que, en definitiva, és el que agrada a l’espectador aficionat. A MotoGP, tot això no és tan habitual.\nQuè és el més positiu per a tu de la màxima categoria, i què és el que no t’agrada?\nEl més positiu per a mi és haver pogut arribar a aquesta màxima categoria i amb el millor equip del mundial, el Repsol Honda Team. A partir d’aquí, hi ha moltíssimes més activitats al voltant, tant dins com fora dels circuits, però és el que té estar al màxim nivell, i no m’és cap problema.\nValentino Rossi, el teu ídol des que eres ben petit, ara és un rival al circuit... i fora? T’anima, et dóna consells, o et veu com un rival fort a batre?\nSí, des de sempre ha estat el meu ídol, és sorprenent ara poder estar competint un al costat de l’altre. Fora dels circuits tenim molt bona relació, fins i tot m’ha convidat a entrenar a casa seva! Tot un plaer i un privilegi! Dins del circuit, és clar que som rivals, per això no em dóna consells.. hehe.\nHas estimat les motos des que eres ben petit. Deixant de banda el món del motor, a quin esportista t’agradaria assemblar-te?\nUi..., no ho sé... Hi ha tants bons esportistes d’elit.. I moltíssims de casa. Ara mateix, no et sabria dir.\nQuè fa un noi de vint anys que passa més de mig any viatjant fora de casa, lluny de la família i els amics?\nNormalment, a banda de la gira asiàtica i un parell de curses més, que van seguides, acostuma a ser cap de setmana de cursa i cap de setmana se descans, un sí un no. Així, les setmanes que no hi ha Gran Premi aprofito per seguir entrenant, però també tinc estones per estar amb la família i amb els amics, per fer tot el que fa un noi de vint anys.\nQuè és la primera cosa que et diu la teva mare després d’una carrera en la qual has superat els 300 km/h, has avançat rivals per llocs impossibles i has salvat alguna caiguda?\nLa meva mare, com totes les mares, pateix, pateix molt. Em diu que no corri, que vigili, però és normal. Em dóna molt suport i respecta molt la meva feina.\nTot just estàs, com qui diu, començant en això..., però a què t’agradaria dedicar-te un cop decideixis aparcar la moto definitivament?\nLa veritat és que no hi he pensat gaire en tot això. Jo visc el dia a dia, però és claríssim que ara mateix no em plantejo res que no sigui altra cosa que anar sobre una moto.\nFes volar la imaginació i comparteix amb nosaltres com t’agradaria que fos l’última volta de l’últim gran premi d’aquest any.\nM'agradaria molt que acabés amb la meva victòria!\n«Valentino Rossi sempre ha estat el meu ídol»\nAlguna de Tarantino\nQuin diari llegeixes?\nMar a l'estiu i muntanya a l'hivern\nPop rock en general\nQuin personatge històric t’hauria agradat conèixer?\nUn personatge actual?\nUn esportista que admiris?\nSi un dia fossis president del govern o de l’ONU quina primera decisió prendries?\nMillorar la felicitat de la gent\nSer campió del món de MotoGP\nEspecialista en mitjans de comunicació\nLlicenciat en periodisme (UAB)\nSegueix a @@RMoron1985\n1 dia 17 minuts ago.\n2 setmanes 9 minuts ago.\n3 setmanes 10 hores ago.


UNICEF reclama mesures urgents perquè els infants puguin passar més temps amb els pares La República\nUNICEF reclama mesures urgents perquè els infants puguin passar més temps amb els pares\nACN Barcelona.-El comitè espanyol d’UNICEF ha iniciat una campanya per demanar als partits polítics en campanya electoral un compromís ”real i definitiu” amb la conciliació familiar. Segons el director executiu […]\nACN Barcelona.-El comitè espanyol d’UNICEF ha iniciat una campanya per demanar als partits polítics en campanya electoral un compromís ”real i definitiu” amb la conciliació familiar. Segons el director executiu d’UNICEF, Javier Martos invertir en conciliació és una responsabilitat de tota la societat i per això considera ”clau” que els governs i el sector privat apostin per mesures que permetin als infants gaudir dels seus pares i mares. Amb l’etiqueta #PorlaConciliaciónReal, la campanya defensa que passar temps amb els teus pares i mares té impactes positius en el desenvolupament dels infants ja que afavoreix el desenvolupament cognitiu i influeix en els resultats acadèmics, la salut i el benestar psicològic.\nSegons UNICEF, el 32% de la població espanyola es mostra ”insatisfeta” amb les mesures i sistemes de conciliació, mentre que a Europa només és un 20%. Per Martos, ser pare o mare és ”una de les feines més importants” i en canvi considera que alguns han de treballar llargues jornades fora de casa per tirar endavant les famílies. Per això creu que és fonamental que es prenguin mesures que permeti compaginar la vida personal, familiar i laboral. La campanya presenta un vídeo amb testimonis reals de nens i famílies que lamenten la falta de temps per estar junts, i serveix per impulsar la recollida de signatures que es presentarà al nou govern espanyol per exigir un compromís real amb la conciliació que inclogui una llei de permisos de paternitat i maternitat iguals, obligatoris i intransferibles, l’extensió de permisos de maternitat als sis mesos mínim i incentius fiscals, bonificacions i premis a les empreses que promoguin mesures de conciliació familiar com ara la flexibilitat, la seguretat laboral o la reducció d’hores extra perquè la maternitat o la paternitat no penalitzi en l’entorn laboral.


Un tribunal japonès absol al creador d'un programa P2P | Consumer\nUn tribunal japonès absol al creador d’un programa P2P\nConsidera que aquesta tecnologia té altres usos diferents al tràfic de còpies "pirates"\nData de publicació: Dilluns, 12 de Octubre de 2009\nEl creador d’un programa d’intercanvi d’arxius P2P (Peer-to-Peer) ha estat absolt pel Tribunal Superior de Justícia d’Osaka (centre de Japó). La sentència considera que aquesta tecnologia té altres usos diferents al tràfic de còpies “pirates”.\nIsamu Kaneko, creador del programa P2P “Winny”, que permet l’intercanvi en Internet d’arxius, entre ells música i pel·lícules, de forma gratuïta, ha estat absolt després de ser acusat en una instància inferior per violar les lleis de propietat intel·lectual. El Tribunal Superior d’Osaka considera que “aquest programari té diversos usos i que aquesta tecnologia ha de ser considera neutral”, amb el que desvincula la seva creació amb l’incompliment de les lleis antipiratería.\nLa fallada afirma que Kaneko no va promoure activitats il·lícites amb l’ús del seu programa, a pesar que era conscient que aquest tipus de programari té un alt risc d’usos que incideixen en violacions dels drets d’autor. Després de conèixer la sentència absolutoria, Kaneko ha dit que els programadors poden estar ara més tranquils. Per la seva banda, el fiscal del cas, Shigeru Ota, ha lamentat la sentència i ha assegurat que estudiaran recórrer la fallada davant el Tribunal Suprem de Japó.\nEl programa “Winny” va aparèixer en Internet en 2002 de la mà de Kaneko, qui a l’any següent va ser denunciat per afavorir que les persones es dediquessin a posar a la disposició dels internautes jocs i pel·lícules. En 2006, un tribunal de la ciutat de Kyoto va condemnar a Kaneko a pagar 1,5 milions de iens (11.500 euros) de multa per afavorir la violació les lleis de drets de propietat intel·lectual. El creador de “Winny” va recórrer llavors la sentència en considerar que suposava una amenaça per als programadors informàtics, mentre que la Fiscalia va rebutjar la fallada, ja que exigia que l’acusat complís un any de presó.\nAquest cas resulta molt similar al del creador espanyol de programes Pablo Soto, a qui les discogràfiques Emi, Universal, Warner i Sony reclamen 13 milions d’euros per competència deslleial i per violar drets d’autor.\ncreador programa p2p-ca programa-ca tecnologia tribunal


10 mites falsos de la psicologia - Psicologia Flexible\nInici » Blog » PSICOLOGIA » 10 mites falsos de la psicologia\n10 mites falsos de la psicologia\nHi ha tot un seguit de mites falsos sobre la psicologia que corren entre les persones. Per exemple, “El TDAH no existeix” o “Només utilitzem un 10% del cervell”. Alguns estan tant arrelats que sembla un sacrilegi negar-los. Altres reforcen estereotips. En aquest article repassem 10 mites falsos de la psicologia i expliquem per què no tenen fonament.\n1. “Qui es vol suicidar no avisa; ho fa i punt”\nQui es vol suicidar sempre avisa. Amb més o menys subtilesa. Pot ser per provocar que intentin impedir-ho, o per fer notar com de malament ho està passant. Fins i tot de vegades és un avís ben explícit al qual no se li dóna importància (com quan una persona ho verbalitza clarament). Això no treu que algunes persones sense intenció de suicidar-se ho facin servir com a amenaça per aconseguir alguna cosa.\nMoltes persones que han vist suicidar-se un familiar o algú molt pròxim han dit “Em va avisar i no ho vaig saber veure“. El suïcidi és una de les primeres causes de mort, sobretot entre els joves, i convé prestar-hi sempre la importància que es mereix.\nUna amenaça de suicidi s’ha de posar SEMPRE en coneixement d’un professional de la salut. Fins i tot quan pensem que no és seriosa.\n2. “Els adults ja no poden canviar”\nAquest és un dels mites falsos que expliquen per què es relaciona l’aprenentatge i la formació amb la joventut. En realitat sempre es pot canviar i sempre es pot aprendre, fins i tot pocs minuts abans de morir.\nLes teories de la personalitat no es posen d’acord sobre si aquesta és estable o és variable. Els que diuen que és estable defensen que es forma durant els primers anys de vida i es manté invariable, independentment de les situacions. Els que creuen que és variable defensen que evoluciona al llarg del temps.\nPerò no només es manté la capacitat d’aprendre, sinó també la capacitat d’adaptar-se a unes circumstàncies canviants. Igualment les experiències vitals que viu una persona la fan veure’s de manera diferent a ella mateixa i al seu entorn. Els sers humans no som com el ciment, on només queda una petjada quan encara no s’ha assecat.\n3. “Els homes no poden fer dues coses alhora”\nLa capacitat de fer dues coses alhora es diu atenció dividida. Depèn de que la suma de les dues activitats no desbordi els recursos del cervell, i és més eficaç com més automatitzades estan aquestes dues tasques. No depèn del gènere. Que els homes (com les dones) poden fer dues coses a la vegada ja ho demostren de ben petits, a l’escola, quan fan un dictat: escolten i escriuen alhora. I d’adults, quan condueixen mentre parlen amb altres ocupants del cotxe.\n4. “El TDAH no existeix”\nUn altre dels mites falsos més estesos. Se sol acompanyar amb “és un invent de les farmacèutiques per vendre medicaments” o amb “es patologitzen els nens pel fet de ser moguts“. És cert que les farmacèutiques volen vendre medicaments. És el seu negoci. També les petroleres volen vendre benzina, i no per això les acusem d’inventar-se que el cotxe necessita combustible per córrer.\nEl TDAH té un seguit de símptomes que es desmarquen clarament de la conducta moguda d’un nen. Símptomes que creen un malestar al pacient -i al seu entorn- i un deteriorament de les activitats escolars, laborals, socials i familiars. Val la pena ajudar aquestes persones a alleujar el malestar i a millorar la qualitat de vida, o els direm que s’aguantin perquè “el seu trastorn és una invenció“?\n5. “Les dones són més intel·ligents que els homes”\nLa intel·ligència és una cosa molt díficil de mesurar. Fins i tot és molt difícil de definir. El model més utilitzat per mesurar-la és el del quocient intel·lectual. El quocient intel·lectual té en compte dues intel·ligències: una verbal i una perceptivo-manipulativa. La seva mitjana en els homes és 100. I en les dones, també és 100.\nPer tant, la intel·ligència és la mateixa en ambdós gèneres. El que sí que aporta la ciència és la hipòtesi de la variabilitat: les dones estan més agrupades al voltant de la mitjana, mentre els homes estan estadísticament més dispersos. És a dir, hi ha més homes amb una intel·ligència baixa (subdotats) que dones, i també hi ha més homes amb una intel·ligència alta (superdotats) que dones. Però les mitjanes són iguals.\nExisteixen diferències en aptituds específiques: els homes serien superiors en habilitats matemàtiques i en capacitat visuo-espacial. Les dones superen els homes en fluidesa verbal i en tasques de precisió manual. Però el gènere explica un percentatge minúscul d’aquestes diferències. A més a més, s’estan reduint cada cop més gràcies a l’educació mixta.\n6. “Les dones no saben conduir”\nEn Psicologia, com en altres ciències, treballem molt amb el concepte d’operativització. Operativitzar vol dir que quan fas una comparació has de definir clarament què i com has mesurat. És molt útil per desmentir mites falsos. Per tant, en dir que “les dones no saben conduir” ens hem de preguntar què vol dir “no saber conduir” i com mesurarem qui condueix millor. Pel número de carnets de conduir atribuits a cada gènere? Pels percentatges home/dona a la sinistralitat?\nDades del 2015 (RACC): El 41% dels conductors són dones, mentre el 59% són homes. I la diferència tendeix a escurçar-se. En sinistralitat moren clarament més homes que dones. I les dones moren més quan van de copilot que no pas de conductores. Però també és cert que els homes fan més quilòmetres que les dones. Les dades també indiquen que les dones estan més sensibilitzades davant del compliment de la normativa de trànsit.\n7. “Els somnis són avisos d’esdeveniments futurs”\nUn dels mites falsos que veiem al cinema. Una pacient em va dir “He somniat que la meva germana moria d’un accident de trànsit. Com la puc avisar sense que s’espanti?” No la pots avisar sense espantar-la, i avisar-la tampoc servirà per res. Per tant, no l’avisis. No hi ha cap relació entre un somni i un esdeveniment futur.\nEls somnis són el treball que fa el cervell per incorporar les experiències a la memòria, fent-les encaixar amb el que ja hi tenim prèviament. En un somni es barregen aspectes de 3 fonts: el present, el passat recent i el passat remot. Però no del futur. Perquè no es pot recordar -ni veure- una cosa que encara no ha passat.\n8. “Un amic és el millor psicòleg”\nUn amic és un amic. I és cert que un amic pot fer coses, amb una persona, que un psicòleg no pot fer. Podem tenir un amic al costat que ens escolti durant un mal -o un bon- moment, i que ens aconselli segons la seva experiència i la seva visió de les coses. De vegades pot aconsellar segons el sentit comú, i això sí que és per agafar-ho amb pinces…\nEn canvi la feina que fa un psicòleg amb un “pacient” és més tècnica: escolta de manera professional (no és fàcil), està atent a què diu, a com ho diu, a què no diu, a si el que diu es relaciona amb el que deia una estona abans, i als pensaments que hi ha darrere del que diu. Aleshores agafa aquest núvol i l’ordena per modificar-lo fins arribar a on es vol arribar. He simplificat molt una cosa, en realitat, bastant més complexa -psicòlegs, disculpeu-me!-. En resum, un amic i un psicòleg poden ser tots dos útils, però fan coses diferents.\n9. “Res és impossible si hi poses ganes”\nUn altre dels grans mites falsos de la psicologia: la validació del pensament màgic. Es coneix com la llei de l’atracció. Però la realitat és diferent: sí que hi ha coses impossibles, altres poc probables, altres segures i altres inevitables. La força de voluntat ens pot ajudar a aconseguir coses per les quals es necessita compromís i persistència. Però altres com guanyar un premi de loteria, curar-se d’un càncer o casar-se amb Brad Pitt o amb Kim Kardashian no depenen només de la voluntat.\n10. El més estès dels mites falsos: “Només utiltzem un 10% del cervell”\nUn dels principis de la Teoria de l’Evolució (Darwin, 1859) diu que les funcions o parts del cos que ajuden un ser viu a arribar a l’edat en que es reprodueix tendeixen a mantenir-se, mentre que les que no permeten (o no faciliten) reproduir-se, van desapareixent. Per això els humans no tenim cua: no ens servia per res. O per això tenim problemes amb els queixals del seny: eren molt útils als nostres avantpassats, que menjaven la carn crua, però a nosaltres no ens ajuden en res. Per això la mandíbula s’està reduint, i els queixals del seny no hi tenen cabuda.\nPerquè mantenir cada part del cos té costos: s’ha d’irrigar, s’ha d’oxigenar, s’ha de netejar, s’ha d’alimentar, s’ha de protegir, s’ha de mantenir… Tenir un òrgan tant exigent com el cervell per fer-ne servir només el 10% seria una despesa innecessària. El cervell el fem servir el 100%.\nConeixes algun altre dels mites falsos de la psicologia? Explica’l amb un comentari! Moltes gràcies per llegir i compartir l’article amb els teus contactes!\narticle anterior: On fallen les mesures contra la violència de parella?\narticle següent: Gestionar l’estrès diari


RodaMots - ruixar\nDimecres, 21 de novembre del 2018 / 4358\n1 Llançar un líquid de manera que caigui dividit en gotes, una quantitat de grans, etc., de manera que caiguin disseminats sobre algú o alguna cosa.\nRuixar les plantes amb l’aspersor.\nEm van ruixar la cara amb colònia.\n2 Mullar, banyar, quelcom tirant-hi a sobre un doll d’aigua.\nDel llatí vulgar roscidare, derivat de roscidus, ‘ple de rosada, humit, mullat’, derivat també de ros, roris, ‘rosada’.\nLa Marieta es fregava els costats amb les mans ensabonades. «No enraonis tant i ruixa’m!». L’Olívia començà a ruixar-la i totes esclataren a riure. Després la Miquela es ficà al cossi tapant-se els pits amb les mans. «Per ser tant joveneta, vas molt carregada», li digué l’Esperança; i la Miquela es tornà vermella fins a les orelles. «Gira’t d’esquena; el davant ja el tens net». La Miquela, d’esquena al sol, féu un xiscle: l’Olívia l’havia ruixada sense avisar-la i l’aigua ja sortia freda.\nMercè Rodoreda, Mirall trencat (Barcelona: Club Editor, 1974)\nDesprés portava el pa raqqa en una gran plata de vímet. Era un pa prim com un paper i rodó, d’uns cinquanta centímetres de diàmetre. Es guardava sec durant setmanes, i fins i tot mesos, en contenidors cilíndrics fets d’adob. S’hi apilava estès o doblegat en forma de triangle. A l’hora de menjar-se’l, es cobria durant uns minuts amb un drap humit, o es ruixava directament amb una mica d’aigua, i es tornava tou com acabat de fer.\nPius Alibek, Arrels nòmades (Barcelona: La Campana, 2010)\nMots relacionats amb l’aigua\nJoan Solà: «Arruixar»\nTeresa Tort: «Arruixar»\nLeo Giménez: «Estufar, esguitar i arruixar»\n3 comentaris a “ruixar”\nRamon Riera i Font — Figueres Dimecres, 21 de novembre del 2018 a les 10:14\nSobre “ruixar” voldria dir-vos que entre l’ex-jovent (gent que ara té entre 30 molts i 50 anys) de la Bisbal d’Empordà i comarca, “ruixar” també volia dir col·loquialment el mateix que “anar-se’n de l’olla” (que no se si s’accepta o encara es diu, també). Em sembla que els joves segueixen fent-ho servir en aquest sentit.\nVal a dir que l’expressió crec que sortiria de la Geganta, la Rigoberta (al poble la colla gegantera té una considerable influència), que “ruixa” aigua per un pit i així fa riure el públic i jugar a la mainada.\nMaria Bruguera — Palafrugell Dimecres, 21 de novembre del 2018 a les 10:16\nDel fet de ruixar en el sentit d’esquitxar-se amb aigua, a Palafrugell ens “xarbotem”.\nJordi Canadell — La Bisbal d'Empordà Dimecres, 21 de novembre del 2018 a les 12:21\nÉs correcte el que comentes sobre la paraula ruixar, només dir que s’utilitza en aquest sentit “d’anar-se’n de l’olla” des dels inicis de la colla de geganters. Ho dèiem en lloc de dir…..”aquell vessa” o “aquell perd oli”…..però en excés, (No vessa…Ruixa!!!!). Va ser llavors quan es va decidir que la geganta Rigoberta ruixés aigua pel pit (no a l’inrevés).\nDeixa un comentari a Ramon Riera i Font


Comença el termini per a retirar cítrics del mercat i convertir-los en suc - À Punt\nComença el termini per a retirar cítrics del mercat i convertir-los en suc\nLa mesura del govern espanyol aspira a fer augmentar els preus i a pal·liar les pèrdues dels productors.\nImatge d'arxiu d'un enviament de cítrics / Efe\n08 de gener 2019 - 08:50\nAquest dimarts s'activa el termini perquè les organitzacions de productors de fruites i hortalisses notifiquen a les comunitats autònomes la retirada dels cítrics que transformaran en suc, una mesura amb què el govern espanyol vol minimitzar la crisi del sector. La campanya estarà vigent fins al pròxim 31 de març, i afectarà un contingent màxim de 50.000 tones.\nS'espera que ajude a pal·liar la mala ratxa dels llauradors de les comarques del nord valencià, que han protagonitzat en el passat mes de desembre diverses protestes per a reclamar mesures urgents davant la crisi de preus que pateixen per les importacions procedents de Sud-àfrica, entre d'altres motius.\nEl passat 21 de desembre, el Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació va anunciar el projecte, que suposa el pagament en espècie de 30.000 tones de taronges i 20.000 més de cítrics de menor mida (clementines, mandarines i satsumes), per a distribuir-les gratuïtament.\nEn un comunicat, el Ministeri anticipava que l'import de l'ajuda als productors podria superar els 12,5 milions d'euros. Malgrat que es tracta d'una quantitat menor en comparació amb les pèrdues de 170 milions que el sector atribueix a la primera part de la campanya, s'espera que tinga conseqüències favorables a mig termini per als productors. Segons les previsions d'aquest pla la fruita retirada del mercat ajudarà a recuperar la demanda i a augmentar els preus dels cítrics.\nLes partides retirades s'enviaran a entitats caritatives que s'encarregaran de tancar els contractes amb la indústria, la qual rebrà una part del contingent com a pagament en espècie per les despeses de transformació.


Presentació de llibre "Deep Skin" de Jaime Prous + Pablo Garrido | COL·LEGI D'ARQUITECTES DE CATALUNYA\nPresentació de llibre "Deep Skin" de Jaime Prous + Pablo Garrido\nEl divendres 29 de març, a les 19.30 hores, a la seu de la Demarcació de Girona del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya, els arquitectes Jaime Prous i Pablo Garrido presentaran el llibre Deep Skin. L’acte també comptarà amb la participació de Jordi Hidalgo.\nDeep Skin, el primer volum de Learning Architecture + Technology, té a veure amb aquesta fascinació per la tecnologia de la construcció, l'arquitectura i la formació, però no és un llibre d'anotacions, ni un manual tècnic, ni una recopilació d'articles científics.\nEl llibre repassa una sèrie de temes que no sempre són abordats de forma directa en les publicacions especialitzades sobre envolvents lleugeres, com el paper del suport en la composició arquitectònica, les estratègies d'estanquitat, la gestió de la imperfecció, la tendència contemporània en l’envolvent dels edificis o l'evolució històrica de la construcció en relació a altres manifestacions culturals. Una col·lecció de més de 60 casos d'estudi d'arquitectura recent il·lustra els arguments dels articles.\nA Deep Skin els autors usen l'analogia i el sentit de l'humor per a demolir la sempre patètica organització del coneixement tècnic com una aglomeració de saberes entorn d'un problema concret. Una oportunitat per a gaudir d'una variada “gastronomia tecnològica” a través de la reflexió, l'aprenentatge i una bona companyia arquitectònica.\n“El més profund en l'home és la pell”, va escriure Paul Valéry. Pot ser que també ho sigui en l'arquitectura contemporània i el seu repertori de pells de tot tipus. Pocs arquitectes poden resistir-se a la fascinació per la pell dels edificis.\nEl llibre també compta amb la col·laboració d’Oriol Muntané, Jaume Avellaneda, Claudi Aguiló, Xavier Ferrés, Cristina Pardal, Ignacio Paricio, Coque Claret, Joan Sabaté.\nDesprés de la presentació, s’ha organitzat un sopar al restaurant Mimolet de Girona per compartir una estona tots plegats amb els conferenciants. Consulta el menú i el preu en aquest enllaç.\nSi esteu interessats a quedar-vos al sopar, heu d’enviar un correu electrònic a cultura.gir@coac.net indicant el vostre nom, cognoms, i telèfon de contacte. Inscripcions pel sopar obertes fins al dimecres 27 de març. Places limitades.


Fer el cim sense impediments | VilaWeb\nDiverses associacions fan possible que persones amb mobilitat reduïda puguin accedir a a la muntanya gràcies a una cadira adaptada i l’ajuda dels voluntaris\nPer: Pau Vázquez i Toni Conde\nLa muntanya és un indret que causa respecte a alguns, però que cada dia s’omple de gent que vol gaudir de la pau i tranquil·litat que aporta. Tot i així, hi ha persones amb mobilitat reduïda que per si soles mai podran anar més enllà dels camins convencionals per on pot passar una cadira de rodes.\nFa tres anys, el Jesús tenia en una llista una sèrie de desitjos. Un d’ells era pujar la Mola, el cim més alt del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l’Obac. D’entre tots els desitjos que volia complir, aquest semblava el més irrealitzable, ja que el Jesús té la mobilitat de les cames molt reduïda i no pot caminar. El novembre del 2014, però, va veure com aquest somni es complia gràcies a l’associació Rodamunt. Amb l’ajuda d’una Joëlette, una cadira de rodes adaptada per poder portar a persones amb discapacitat a la muntanya, el Jesús va pujar a la Mola.\nLa inclusió de les persones amb discapacitat dins el món de l’esport és un repte que persegueixen tot tipus d’institucions i associacions per normalitzar la presència d’aquestes persones dins aquest món. Dins el muntanyisme, per exemple, existeixen persones que es dediquen a la guia d’alpinistes cecs amb l’ajuda d’una barra horitzontal. També hi ha diferents camins per parcs naturals que s’han adaptat perquè les persones cegues hi puguin passejar gràcies a la instal·lació d’un petit ressalt a les vores del camí perquè amb el bastó puguin controlar en tot moment la seva situació. Ara bé, les persones amb mobilitat reduïda difícilment poden accedir a la muntanya per si soles, i si no gaudeixen d’algun tipus d’ajuda, no podrien anar més enllà de camins que passin per parcs i zones verdes urbanes.\nAssociacions que ho fan possible\nRodamunt és una associació formada per persones que precisament s’ofereixen a acompanyar aquesta gent i trencar la barrera que els impedeix arribar allà on ells sols no poden. L’any 2015 es va constituir com a associació, però anteriorment ja havia realitzat sortides. Una de les més importants la van realitzar l’any 2013 amb motiu de la Marató de TV3, que tractava sobre les malalties neurodegeneratives. Més de 150 persones es van oferir voluntàries per pujar tres cadires Joëlette a Sant Jeroni, el cim més alt de la serralada de Montserrat, convertint-ho en un fet sense precedents. A partir d’aquest gran èxit, els tres impulsors de la sortida van decidir tirar endavant el projecte i començar a realitzar sortides mensuals a diferents punts de la geografia catalana.\nLa cadira Joëlette que utilitza Rodamunt actualment és l’única eina capaç de portar a persones amb mobilitat reduïda pels mateixos camins per on passa la resta de gent. Esther Eroles, una usuària de la cadira, explica les seves sensacions en estar pujada a la Joëlette. “Inicialment és una barreja entre por i emoció. Por ja que estàs en mans d’unes altres persones i no pots decidir a quin ritme anar ni per quins camins passar. Ara bé, quan li agafes confiança i ja t’has relaxat és una experiència única“. El fet que de sobte es vegin envoltades per un ambient que no haurien imaginat mai que experimentarien, aporta a aquestes persones un sentiment únic de connexió amb la natura. De la mateixa manera ho explica la Míriam Ródenas. “És una experiència molt bonica, especial i emocionant, per tot el que sent una persona com jo que mai havia pujat. Per mi, després, el més important són tots els companys que estan al voltant, animant i deixant-se la pell perquè nosaltres gaudim d’aquest dia.\nL’Antonio Pardo és un muntanyenc hemiplègic que practica muntanya des dels 10 anys. “Anar a la muntanya és per mi sentir una llibertat i una superació personal física i espiritual. No importa com estigui un físicament, perquè el que importa és la nostra ment i lluita personal. Aquesta és la que ens permet arribar als llocs on ens proposem”.\nL’experiència dels voluntaris\nL’Antonio, l’Esther i la Míriam són només exemples de persones que han trobat en la muntanya aquesta possibilitat d’alliberació. Ara bé, el món de la muntanya per discapacitats no es redueix només als usuaris. Atès que les organitzacions que s’encarreguen d’apropar la muntanya a aquests usuaris es tracten d’associacions sense ànim de lucre, la figura dels voluntaris es converteix en una peça imprescindible de l’engranatge. Un d’ells és el Paco Crespo. Guia de muntanya per a cecs de l’ONCE, també ha participat com a voluntari en diverses sortides de Rodamunt. Totes, explica, tenen un punt en comú, “la satisfacció i el benestar que proporciona una activitat d’aquestes és incomparable. Veure les expressions dels usuaris de les cadires quan arriben a determinats llocs, vencent unes dificultats i gaudint de magnífiques vistes que no esperaven. Jo ho veig com un intercanvi de bones vibracions”.\nDe la mateixa manera es referia una voluntària la primera vegada que va fer una sortida amb Rodamunt. “Coneixia a uns amics que ja hi havien anat alguna vegada per portar a la meva veïna, que és cega i té multi discapacitats, i la manera com m’explicaven la seva experiència, l’alegria, etc., va fer que no em volgués perdre l’oportunitat de participar en una sortida”.\nAixí recorda l’Oriol Aragay, un dels tres creadors de Rodamunt, una experiència durant una excursió. “Una vegada vam portar un home que va patir una paràlisi cerebral després de patir un accident mentre treballava a una obra. A mig camí vaig agafar una pinya del terra que olorava molt a resina. Li vaig apropar al nas i de sobte els seus ulls se li van obrir com dos plats. Quan vaig veure la seva reacció de sorpresa i entusiasme, no vaig poder evitar emocionar-me. Vés a saber si alguna vegada havia sentit l’olor de la resina”.\nFinalment, els últims i grans beneficiats d’aquestes iniciatives són les famílies dels usuaris, que agraeixen l’oportunitat que aquestes associacions els hi brinden de marxar dels espais comuns on han de conviure per la impossibilitat de desplaçar-se. És el cas, per exemple, dels pares de la Bruna, una nena de deu anys cega i amb diferents discapacitats que podia arribar a patir 70 atacs epilèptics al dia. Gràcies a un programa d’Esport3 dedicat a una sortida de Rodamunt, van contactar amb l’associació per veure si podien realitzar una sortida, i així va ser. El setembre passat la Bruna va pujar per primera vegada no només a la cadira Joëlette, sinó també a una muntanya. “Recordo com aplaudia la Bruna quan vam arribar a dalt de tot. Ella no veia res, segurament tenia unes sensacions totalment diferents de les nostres, però aplaudia perquè sabia que havíem fet el cim”, explica la seva mare.\nResulta, al final, una unió de diversos factors que ajuden que cada dia el món estigui més preparat per ser accessible a tot tipus de gent, siguin quines siguin les seves dificultats. Tot amb la col·laboració d’associacions, voluntaris i persones disposades a lliurar-se a la resta, i així permetre que gent com el Jesús pugui complir els seus somnis.


Última revisió 11-11-2019 10:01\nLa regidoria d’Infància i Joventut proposa la primera sortida jove a PortAventura Halloween per al dissabte 16 de novembre.\nEls i les joves de 14 a 17 anys podran gaudir d’un terrorífic dia al parc d’atraccions per un preu molt econòmic.\nLa sortida té dos preus, un subvencionat per l’Ajuntament per a joves empadronats/des a Lliçà d’Amunt i un altre per a la resta de joves que també vulguin venir:\n- Preu per a joves empadronats/des a Lliçà d’amunt: 30€.\n- Preu per a la resta de joves: 37€.\nEl preu inclou transport en autocar i entrada a Port Aventura, però no inclou l’entrada als diferents passatges de terror que hi ha dins del parc per aquestes dates.\nL’autocar sortirà a les 8h de l’Espai Jove El Galliner. La tornada serà en el mateix lloc de sortida aproximadament entre les 21h i les 21:30h.\nLes inscripcions es poden fer fins al 8 de novembre personalment a l’Espai Jove El Galliner. Les places són limitades.\nEls i les joves menors d’edat hauran de fer arribar a l’Espai Jove El Galliner l’autorització de participació a la sortida, que es pot recollir al Galliner o extreure en format digital de la pàgina web www.espaijovegalliner.cat, degudament emplenada i signada pel pare, mare o tutor/a legal, abans del 8 de novembre. Sense l’autorització signada els i les joves no podran venir a la sortida.\nEn cas de tenir problemes amb la inscripció a l’activitat o voler més informació, cal contactar amb la regidoria d’Infància i Joventut de dilluns a divendres de 16h a 20h a l’Espai Jove El Galliner, per correu electrònic a elgalliner@llicamunt.cat, trucant per telèfon al 93 860 70 01 o escrivint un WhatsApp al 673 93 09 37.\nL’organització es reserva el dret d’anul·lar la sortida si no s’arribés al nombre mínim de participants establert per poder realitzar-la. Si fos el cas, es retornarien els diners.\nCartell sortida PortAventura