OriolQF | A contracorrent\nArxiu de l'autor: OriolQF\nPublicat el 23 Novembre 2015 per OriolQF\nAmb un nombrós grup de periodistes i corresponsals internacionals ─i acompanyada per diputats francesos anarquistes i comunistes i pel cònsol general de la Unió Soviètica a Barcelona, Vladímir Aleksàndrovitx Antónov-Ovséienko, i per la seva esposa Sophie─ Emma Goldman va conèixer de prop l’experiència d’una empresa sadurninenca col.lectivitzada pels seus treballadors anarquistes (CNT) i socialistes (UGT), entre el 5 i el 7 de novembre de 1936. Segur que a les hemeroteques i als arxius fotogràfics dels diaris internacionals que van enviar els seus corresponsals hi deu haver cròniques i imatges d’aquesta visita. S’està intentant localitzar-les, però la majoria d’aquests diaris ja han desaparegut i ves a saber què se’n ha fet dels seus arxius.\nEmma Goldman (Kaunas, Imperi rus, 27 de juny del 1869 – Toronto, Canadà, 14 de maig del 1940). Va jugar un paper fonamental en el desenvolupament de la filosofia anarquista de la primera meitat del segle XX als USA. Va visitar les caves Codorníu de Sant Sadurní quan estaven col.lectivitzades pels seus treballadors de la CNT i de la UGT , entre el 5 i el 7 novembre de 1936, els primers mesos de la Guerra Civil . Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR\nGrup de periodistes i diputats francesos després d’aterrar a l’aeròdrom d’El Prat entre el 5 i el 7 de novembre de 1936 a bord d’un aparell Fokker IX, matrícula F-APFA. Ara sabem que durant la seva estada a Catalunya van visitar les caves Codorníu de Sant Sadurní acompanyats pels representants del Comissariat de Propaganda de la Generalitat de Catalunya i de l’anarquista Emma Goldman. Podeu clicar a sobre per veure millor la imatge. FONS ARXIU NACIONAL DE CATALUNYA\nLlibre de visites de les caves Codorníu en el qual, ben be a meitat de la pàgina de la dreta, s’hi pot llegir la signatura d’Emma Goldmann provinent de London. Cinc línies més avall hi ha la signatura de Vladímir Aleksàndrovitx Antónov-Ovséienko (Txernihiv, 9 de març de 1883 – Butirka, 10 de febrer de 1938) que en aquella època era el Cònsol General de la Unió Soviètica a Barcelona. La seva dona Sophie va a continuació. Entre la resta de signatures s’identifiquen una colla de periodistes i corresponsals internacionals. El 13 d’octubre de 1937, Antónov-Ovséienko fou detingut per l’NKVD en el marc de la Gran Purga ordenada per Stalin. El NKVD ( en rus: НКВД, Народный комиссариат внутренних дел; transliterat Narodni komissariat vnútrennikh ) o Comissariat del Poble d’Afers Interiors era la principal organització de policia secreta de la Unió Soviètica, sent responsable de la repressió política durant l’estalinisme. El 8 de febrer de 1938, el Col·legi Militar de la Cort Suprema de l’URSS el condemnà a morir afusellat sota l’acusació de pertànyer a una organització terrorista trotskista i per espionatge. Fou rehabilitat pòstumament arran del procés de desestalinització que s’inicià el 25 de febrer de 1956 amb la lectura del Discurs Secret per Nikita Khrusxov durant el XX Congrés del PCUS, en el qual denunciava el culte a la personalitat i els crims de Stalin durant la Gran Purga. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL LLIBRE DE VISITES DE CODORNÍU. ARXIU DE CODRNÍU, SANT SADURNÍ D’ANOIA\nCliqueu i podreu llegir el reportatge sobre la visita d’Emma Goldman a can Codorníu:\nCliqueu aquí i podreu veure i escoltar Emma Goldman\nEmma Goldman (Kaunas, Imperi rus, 27 de juny del 1869 – Toronto, Canadà, 14 de maig del 1940) va ser unaanarquista coneguda pel seu activisme polític, l’escriptura i els discursos. Va jugar un paper fonamental en el desenvolupament de la filosofia política anarquista a Amèrica del Nord i Europa en la primera meitat del segle 20. Goldman es va convertir en una escriptora i professora de renom en la filosofia anarquista, drets de la dona, i les qüestions socials, que atreia milers de persones. Junt amb l’escriptor anarquista Alexander Berkman, el seu amant i amic de tota la vida, van planejar assassinar l’industrial i el financer Henry Clay Frick com un acte de propaganda de la seva causa anarquista . Frick va sobreviure a l’atemptat contra la seva vida, Berkman va ser condemnat a 22 anys de presó i Goldman va ser empresonada diverses vegades en els anys següents, per incitació a la revolta i il·legalment distribuir informació sobre control de la natalitat. El 1906 va fundar la revista anarquista Mare Terra.\nEl 1917 Goldman i Berkman van ser condemnats a dos anys de presó acusats de conspiració. Quan van sortir de la presó van ser detinguts, juntament amb centenars d’altres, i deportats al seu país natal, Rússia. Inicialment va donar suport a la revolució, però Goldman va canviar d’opinió arran de la rebel·lió de Kronstadt i va denunciar la Unió Soviètica per la seva violenta repressió de les veus independents. El 1923, va publicar un llibre sobre les seves experiències, La meva desil·lusió de Rússia. Mentre vivia a Anglaterra, Canadà i França, va escriure una autobiografia anomenada Viure la meva vida. Després de l’esclat de la Guerra Civil espanyola, va viatjar a Espanya per donar suport a la revolució anarquista. Va ser en aquesta ocasió, entre el 5 i el 7 de novembre de 1936, quan va visitar les caves Codorníu. Va morir en Toronto el 14 de maig de 1940, a l’edat de 70 anys.\nDurant la seva vida, Goldman va actuar amb un pensament lliure, com una dona rebel. La seva escriptura i conferències van abastar una àmplia varietat de temes, incloent les presons , l’ateisme, la llibertat de expressió, el militarisme, el capitalisme, el matrimoni, l’amor lliure i l’homosexualitat. Tot i que es va distanciar de feminisme primera ona i els seus esforços cap al sufragi femení, va desenvolupar noves formes d’incorporar la política de gènere en l’anarquisme. Després de dècades d’oblit, l’estatus d’icona de Goldman va ser restablert en la dècada de 1970, quan els estudiosos feministes i anarquistes van revifar l’interès popular en la seva vida i la seva obra. (Informació extreta Wikipedia)\nPublicat el 16 Novembre 2015 per OriolQF\nLa història és feta d’una barreja de treball, tenacitat, rigor… i també de casualitats. A partir d’una recerca sobre els anys de col·lectivització de can Codorníu durant la Guerra Civil (1936 – 1939) s’ha produït el mateix sortilegi que es desencadena quan s’intenta estirar una cirera d’un cistell: l’una arrossega una altra i aquesta una tercera… i així successivament. Aquest fenomen barrejat amb l’efecte papallona pot tenir unes conseqüències realment insòlites, com ara veureu si llegiu per ordre cronològic els peus de les cinc imatges que venen a continuació. Si algú por fer alguna nova aportació encantat de la vida.\nEls balanços comptables de Codorníu del període de la Guerra Civil ( i també els anteriors i els posteriors, així com la resta de la documentació històrica de l’empresa), estan perfectament conservats i catalogats al nou Arxiu de Codorníu de Sant Sadurní. Observeu la qualitat de l’escriptura i de la informació. Si amplieu la imatge clicant a sobre veureu que un dels comptes corrents ( el darrer de tots), el més important, corresponia a la societat Vins Mousseux Naturels, S.A. de la qual no en sabia res. Després d’analitzar-ho he arribat a la conclusió que aquesta societat era coneguda en castellà com Vinos Espumosos Naturales, S.A. i en català Vins Escumosos Naturals, S.A. (VENSA era l’acrònim que la identificava) . Era una filial de Codorníu que es dedicava a la venda exclusiva de Delapierre, la segona marca de l’empresa sadurninenca més important de producció de xampany a la dècada dels trenta del segle passat. VENSA era més rendible que Codorníu. IMATGE DEL FONS DE L’AUTOR\nPer il.lustrar el treball de recerca sobre la col.lectivització de Codorníu durant la Guerra Civil em vaig proposar trobar una foto d’una ampolla o d’una etiqueta de Delapierre dels anys trenta per veure si apareixia la referència a VENSA. Aquí la teniu. Forma part del fons de negatius dipositat recentment per Codorníu a l’Arxiu Comarcal de l’Alt Penedès. FOTO DEL FONS CODORNÍU, DE L’ARXIU COMARCAL DE L’ALT PENEDÈS\nAquesta etiqueta la vaig comprar a un brocanter de la fira d’antiquaris de Vilafranca l’11 d’octubre pasat per 10 euros. Ja feia mesos que me la mirava però no m’havia fixat que hi havia impresa la llegenda Vins Mousseux Naturels. Un altra casualitat. Quan la vaig penjar al meu blog el pasat 26 d’octubre vaig comentar que em semblava impossible que hi hagués algú al món que em pogués aclarir el sentit d’aquesta etiqueta. Doncs ves per on, ha funcionat l’efecte papallona. L’amic Joan Bricollè em va enviar aquest mail des de les antípodes: “ Hola Carles: T’escric des de l’altra punta del món i per això et demano disculpes perquè ho faig amb un teclat sense accents. Has fet malament (home de poca fe…he! he! he! ) en dubtar que hi hagi algú al món que et pugui aclarir el tema de la darrera etiqueta de vi escumós que presentes en aquest post.\nCom a dissenyador gràfic amb més de 35 anys d’experiència en etiquetes del cava, i com a antic responsable de l’Arxiu Histìorc de Freixenet, et puc aclarir uns quants dubtes sobre l’esmentada etiqueta. En primer lloc podria tractar-se d’una etiqueta de finals dels anys 20, o sigui anterior a la República, ja que al final de la Dictadura de Primo de Rivera el català es tolerava en àmbits no oficials; una mica com al final del franquisme. En segon lloc, per l’acabat, el disseny, el troquell i el tipus de tintes utilitzades, es tracta segurament d’una etiqueta de debò, o sigui que no seria una prova d’impressió, ja que ni aleshores es feien amb l’alegria d’ara, ni la tecnologia permetia fer aquest tipus d’etiqueta de manera que sortís a compte. Les proves normalment eren inexistents, o maquetes retolades a ma.\nEn tercer lloc, Vins Mousseux Naturels era una empresa filial que segurament, en una estratègia que feien servir moltes empreses aleshores i ara, es cuidava, entre altres coses, de col.locar producte (normalment més barat i per tant, de menys qualitat) de la casa sota altres denominacions. D’aquesta manera, i com fan ara, amb aquestes submarques (diferent de “segones marques”, que serien Delapierre i Rondel), col.locarien producte que no desprestigiaria la marca i el pedigree de l’original.\nI això em porta a aclarir-te el nucli central de la teva incògnita. M’explico. Aquesta etiqueta porta un triangle amb un vaixell i el texte Productes La Nau, i per això et puc assegurar que es tracte d’una marca blanca de Codorniu per a la Cooperativa de Queviures La Nau, una cooperativa obrera que comprava productes a l’engròs per als seus afiliats, i això li permetia gaudir d’un etiquetatge exclusiu. O sigui: marques blanques avant la lettre. Aixo ho feien tan Codorniu com Freixenet amb cooperatives, restaurants i cabarets on hi tenien exclusiva o gran consum. I finalment, i aixo no t’ho puc assegurar totalment, sospito que aquesta no era sinó la Cooperativa Obrera La Nau de Mataro, dedicada al tèxtil, on Gaudí va construir la nau central. Espero haver-te aclarit de forma definitiva aquest dubte que semblava, com molts, irressoluble. Sovint la llebre salta per on menys t’esperes… Salut ¡ Joan Bricollé”. Moltes gràcies Joan i bon viatge de tornada. No em negareu que ja és casualitat tot plegat.\nEl passat diumenge 25 d’octubre, com tots els darrers diumenges de mes, en una parada de la fira d’antiquaris d’Igualada, altra vegada per casualitat, em vaig trobar amb aquest cartell publicitari de Delapierre. Em vaig fixar que constava el nom de l’empresa sadurninenca Vins Escumosos Naturals, S.A. i me’l vaig quedar per 5 euros. FONS DE L’AUTOR\nEn l’al·ludit treball de recerca se cita el comptable de Codorníu Eugeni Gual i Oliver. Ves per on, qui s’ho podia imaginar !, un besnét seu viu actualment a Sant Sadurní i l’he trobat per casualitat. Ni el seu pare ni el seu avi hi havien viscut mai. El podeu veure al centre de la fotografia rodejat dels seus familiars, al pati de la torre de la seva propietat al carrer Diputació, número 4. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR, CEDIDA PER ALBERT GUAL\nI finalment, la casualitat més insòlita. Fa molts anys que col.leciono plaques esmaltades, aquelles que s’utilitzaven per a la publicitat de les marques comercials a la intempèrie abans del descobriment del plàstic. De plaques esmaltades publicitàries n’hi ha de tres menes: els termòmetres ( el més recordat és el de Netol), les plaques de carrers i places de moltes ciutats i poblacions europees així com d’establiments públics ( ambaixades, ajuntaments, centres de l’administració, consolats…), i les que simplement anuncien algun producte comercial ( begudes, cotxes, màquines de cosir, olis de motor, cafès…). Doncs bé, a resultes de la difusió del meu treball de recerca sobre la col.lectivització de Codorníu ( amb les referències que s’hi expliquen sobre la filials Vins Mousseux Naturels, S.A. ) un bon amic m’ha sorprès regalant-me aquest placa esmaltada en perfecte estat de conservació que devia haver estat penjada en un immoble o despatx de la societat. La tipografia i el disseny ens remet als anys vint, trenta o quaranta del segle passat. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. COL.LECCIÓ DE L’AUTOR\nSi vols llegir el referit treball de recerca sobre la col.lectivització de Codorníu durant la Guerra Civil clica aquí.\nPublicat el 12 Octubre 2015 per OriolQF\nUna setmana després de sortir de Catalunya cap a l’exili el 30 de gener de 1939, Maria Josep de Chopitea Rossell de la finca d’Espiells ja es divertia en els cabarets de París.\nTargeta d’identificació expedida el 6 de novembre de 1939 pel Servicio de Emigración de México corresponent a l’asilada política Maria Josep de Chopitea Rossell. S’hi indica que havia nascut el 1918, quan en realitat va néixer el 12 de novembre de 1915. No tenia per tant 20 anys, sinó que li faltaven sis dies per complir-ne 24. Segona observació: s’indica que la seva alçada era de 1’20 m., però algunes persones que la van tractar en vida a Mèxic la feien una mica més alta. Tot i això, era tan menuda que el seu pare l’anomenava Pitusa i el seu novio Garbancito. En tercer lloc s’assenyala que la seva residència era a París on només hi havia estat de pas una temporada; i finalment obvia indicar cap membre de la seva família proper, com si no existís ni el seu pare, ni la seva mare, ni la seva germana. Potser pel fet que el primer residís a Suïssa i les dues dones a Barcelona la va fer decidir a no incloure’ls a la fitxa. Maria Josep de Chopitea havia sortit d’Espanya a finals de gener de 1939 exiliant-se a França. Des d’allí va viatjar a Suïssa, on va treballar una temporada, i després a Mèxic on va romandre fins la seva mort. Es va casar a Mèxic amb el que havia estat Cónsol General d’aquest país a Espanya i Portugal, resident a Barcelona al final de la Guerra Civil, Luis Octavio Madero ( El Güero), al qual va conèixer quan ella treballava de telefonista a l’Hotel Majestic de Barcelona. El matrimoni no va tenir fills i no va funcionar. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. IMATGE FACILITADA PER HELENA BUFFERY\nAquesta és la única foto que s’ha localitzat de Maria Josep de Chopitea Rossell. La veiem amb la seva germana gran Mercè. La foto es va capturar el 21 de març de 1928 a l’estudi Niepce del carrer Fontanella, número 22 de Barcelona. La germana gran, a la que en aquella època li deien Merceditas, tenia aleshores 15 o 16 anys i la petita, a qui anomenaven Maria Josefina, 12 . FOTO CEDIDA PER LES CAVES ORIOL ROSSELL\nNomés el cavista penedesenc Oriol Rosell Almirall (1919 – 2011) m’havia parlat d’esquitllada de Manuel de Chopitea Castelló, el marit de Mercè Rossell Domènech, la penúltima propietària de la hisenda d’Espiells de Sant Sadurní d’Anoia. Però mai ningú havia fet cap mena de referència a la filla petita del matrimoni, Maria Josep de Chopitea Rossell, nascuda el 1915. El pare i aquesta segona filla van tenir unes vides força convulses que ara finalment hem pogut conèixer i podrem divulgar. La nissaga Rosell tenia la casa pairal al número 10 del carrer de la Font de Vilafranca del Penedès i la finca agrícola més important de la seva propietat era ( i és ) la de Can Cassanyes al terme municipal de Castellet i la Gornal (Alt Penedès). .\nMaria Josep de Chopitea Rossell es va enamorar el 1938 del cónsul general de Mèxic a Barcelona, Luis Octavio Madero, mentre treballava de telefonista a l’Hotel Majestic de Barcelona on tenia la seu el Comissariat de Propaganda de la Generalitat de Catalunya dirigit per Jaume Miravirlles València. .\nEs transcriuen alguns fragments d’aquesta novel·la relacionats amb l’exili. La seva crònica del 24 de gener de 1939, dos dies abans de l’ocupació de Barcelona per les tropes franquistes és força eloqüent: “[…] Vàrem reprendre la marxa [ ella, el cónsul general de Mèxic a Barcelona, Luis Octavio Madero, i el seu xofer]. Era la matinada del 24 de gener. Felipe [el xofer ] es desesperava per obrir-se pas entre els incomptables vehicles i vianants que intentaven circular per la carretera. Cada dos per tres trobàvem controls de carrabiners o soldats que ens obligaven a canviar de ruta. Les discussions eren inútils i no hi havia cap altra alternativa que obeïr.\nVam arribar a Girona, la ciutat dels quatre rius, creuada per alguns ponts de pedra i un de fusta, amb una magna i sòlida catedral, amb una única nau que ofereix una grandiosa perspectiva i una vista impressionant. Sobre el claustre destacava del campanar conegut amb el nom de Torre de Carlemany, una torre superba, un monument de l’època romanobizantina. Els carrers de Girona estaven inundats d’emigrants, entre els quals vam trobar-ne molts de coneguts: polítics, funcionaris i intel·lectuals. Les notícies que ens van donar eren desastroses. Les forces republicanes, lluitant valerosament, es retiraven, finalment, pas a pas, seguint la llera del Segre fins a Puigcerdà que més tard esdevindria una ferma i heroica posició fronterera. Sobre d’ella, en un darrer i desesperat esforç, es va replegar l’Exèrcit de l’Est, evitant que amb la seva ocupació fossin capturades les diferents unitats abans d’arribar al Portús i a Portbou, destinacions finals de la resistència armada. Corria la veu que el general Riquelme havia dit que estava disposat a defensar la capital fins al darrer resistent […] Gairebé no vàrem poder menjar res . A Felipe se li aclucaven els ulls i vam decidir que dormís mitja hora a l’interior del cotxe en un carreró de Girona.\nVam sortir de Girona amb direcció a Figueres. José Carlos [nom inventat que corresponia al del cònsol mexicà Luis Octavio Madero] va intentar conduir ell l’automòbil, però tenia més dificultats encara que Felipe i va desistir. Amb moltes dificultats vam poder arribar. Les notícies eren pitjors; a Barcelona els canons i les metralladores ja havien callat per sempre, les esquadretes d’avions enemigues passejaven el seu triomf, volant superbes sobre la ciutat; i les primeres divisions franquistes van ocupar el Tibidabo i Montjuïc. Barcelona va caure el dijous 26 de gener a la tarda. Des de l’Empalme fins a Girona els mortífers vols de metralladores, a tocar del terra, es succeïen amb aterridora freqüència, encertant al blanc sobre les carreteres plenes de fugitius indefensos. Vàrem saber que a Figueres estava reunit el Parlament de la República Espanyola. També, que a Olot s’instal·laria provisionalment el Govern i el Parlament de Catalunya ja que en aquella població s’hi trobava una gran majoria de diputats del parlament català i consellers de la Generalitat. Figueres presentava un aspecte impressionant. Centenars de dones i soldats. vells i nens, amb les marques de la fam a les cares, s’amuntegaven sota els ponts, a les places públiques i en els encreuaments de carreteres. Les cares d’aquella gent em feien por. Tenien els solcs profunds del drama intern reflectit a les seves cares, pàl·lides i afilades, i en la mirada, àvida i desorbitada de les seves parpelles vidrioses. Figueres no era la ciutat que havia alegre i neta que havia conegut en companyia del meu pare.\nPels darrers trams de carretera, lliure encara de la imminent invasió franquista, avançava el nostre malmès cotxet. Havíem perdut una porta pel camí, però no podíem perdre temps per recuperar-la i lligar-la com fos; havíem tingut avaries del motor i necessitàvem aigua que José Carlos i jo vam haver d’anar a buscar a una masia propera travessant torrents plens de fang i colpejats per un aire fred, metre Felipe intentava com podia reparar el vehicle. D’aquesta manera, passant peripècies melodramàtiques, vam arribar a la Jonquera […] No hi havia temps per discutir amb les autoritats franceses i els vam deixar amb la paraula a la boca just en el moment que un allau de molta gent va sobrepassar la línia divisòria, buscant refugi en el país veí. El 30 de gener vam creuar la frontera per El Portús. Era una matinada glacial. L’aire del Pirineu penetrava en els meu pulmons i em tallava els bronquis. L’automòbil havia entrat en territori francès [aprofitant les credencials diplomàtiques] quan em vaig girar. Enrera quedava la dolça Catalunya, tan meva i tan llunyana com la de mossèn Jacint Verdaguer: Dolça Catalunya/ pàtria del meu cor, / quan de tu s’allunya/ d’enyorança es mor […].\nUn cotxe ens va portar al París nocturn. Havíem decidit recórrer cabarets i era la primera vegada que jo veia una cosa semblant. Estava una mica espantada, fins i tot de mi mateixa, per trobar-me en aquells indrets. A més, després d’un bon sopar, amb un bon vi i un bon xampany, em sentia molt a gust. Vàrem continuar la carrera cap el barri de Montparnasse. A la confluència de La Coupole predominaven els efeminats. Es feien notar amb els seus gests delicats, coincidint amb amb un lleuger maquillatge als pòmuls i als llavis, amb les mans ben cuidades, trajos extravagants de colors contrastats i en l’ollal una flor, generalment blanca, junt amb una ploma de faisà o de perdiu. A la Boule noire, les parets i els sostres estaven recoberts amb autògrafs, inscripcions i dibuixos. Entre ells sobresortien les petjades de personatges bohemis que, amb el temps, havien esdevinguts famosos. De sobte ens va sorprendre una baralla entre dos individus dels suburbis parisencs, situats a prop d’una noia amb aspecte de vedette asseguda en una taula […] La baralla va pujar de to per moments, mentre la dona els volia separar just quan l’orquestra va irrompre amb un tango. Un dels simulats rivals cobert amb una gorra negra i un mocador vermell lligat al coll va agafar a la ballarina pels cabells i la va llençar a terra al mig de la pista. Anava vestida amb una faldilla de setí negre, oberta d’un costat, molt ajustada al cos i deixant al descobert la tornejada cama fins més amunt del genoll. Com un llangardaix es va arrossegar fins a la seva parella que la va alçar bruscament iniciant el rítmics passos del tango. En diverses ocasions ella va ser llançada a l’aire o a terra per ser rebuda després per aquells braços fornits que l’estrenyien apassionadament. El ball es desenvolupava amb violenta, morbosa i creixent emoció. La dona portava els cabells despentinats i oferia un espectacle impressionant. Quan van acabar de ballar em sembla que em vaig sentir més cansada que la pròpia parella.\nA la recerca d’altres indrets i emocions vam entrar a La Cabane cubaine, on vàrem poder observar el clàssic gigolo el qual, lluny de ser efeminat, es deixava mantenir per les dones i tenia la gosadia de d’estar gelós de la seva poulette. Vam estar també de pas a L’Ange blanc, Le Paradis i per acabar de fer-la grossa al Tabarin, on em vaig escandalitzar encara més pel conjunt d’actuacions que explicaven gràficament el naixement i evolució del vestit de la dona. No vaig voler veure el final perquè em sembla que m’hauria escandalitzat com el començament[…] A la plaça Blanche, el Moulin rouge ens obria les portes. Allí és on varen romandre més temps. José Carlos va ballar amb mi fent-me sentir, com sempre, un delit embriagador[…] Els tres mosqueters ens vàrem adreçar a la plaça Pigalle . Vàrem entrar al cafè Au Soleil levant, en el qual, rendint culte al seu nom, s’hi aturava gent de pas, transformant-lo en vertader encreuament de classes socials: tranuitadors de somriure irònic, vestits de frac i acompanyats de dames vestides desoirée, amb les cares pàl·lides i la taca lívida entorn de les parpelles inferiors; homes que matinaven, de constitució robusta i galtes vermelles, amb els trajos ajustats i nets. Uns i altres coincidien en les primeres hores del dia, camí a destins oposats i diferents activitats[…].\nL’endemà [ 3 de febrer ] : “Vàrem sortir junts al carrer […] i ens vam adreça a Les Tulleries i vam entrar a visitar el Louvre. M’hauria agradat quedar-me indefinidament en aquell palau i museu dels més rics del món, per a gaudir i saturar-me de tanta magnificència, però la sirena que advertia el tancament del museu va posar fi a la nostra visita […] Vam dinar en el Café de la paix […]. El 4 de febrer “Vam creuar Normandia per Evreux, Lisieux i Caen. Quan vam arribar a Cherbourg es van interrompre els nostres col·loquis sobre l’amor. El tren arribà fins el mateix dic des d’ es d’on es pot veure l’estàtua de bronze que representa Napoleó a cavall, assenyalant amb el braç estès la seva enemiga: Anglaterra. El Queen Mary es trobava ancorat a alta mar i calia dur a terme el transbord de persones i equipatges […] Quan van tocar les sirenes vaig perdre per complet la presència d’ànim. Els ulls se’m van ennuvolar i vaig començar a plorar de forma desoladora. José Carlos em va fer un petó, embolcallant les meves galtes entre les seves mans, va acaronar els meus cabells i ens vam tornar a petonejar. Ell també plorava[…] Un tripulant ens va advertir, molt educadament, que calia que jo abandonés el vaixell i em va arrencar literalment dels braços de José Carlos. Vaig travessar per una filera de guàrdies marins formats. La banda musical interpretava sonorament el God Save the King […] El Quen Mary va començar a balancejar-se sobre les aigües mentre nosaltres ens desplaçàvem cap a la costa. El vaixell a mesura que s’allunyava era un punt daurat en la immensitat del mar, una estrella inabastable […]”.\nPublicat el 5 Octubre 2015 per OriolQF\nEl soldat Jaume Formosa Estragués ( Sant Sadurní d’Anoia, 1920 – 2014), de la lleva del biberó, va ser mobilitzat el 1938, es va exiliar a França el 12 de febrer de 1939 i no va tornar a casa fins el 1945.\nJoan Formosa i Estragués (1920 – 2014) era un minyó de muntanya (boy scout) que en declarar-se la revolució el 1936 s’afilià a les Joventuts Socialistes Unificades, la branca juvenil del Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC). La foto correspòn però al 1943 o 1944 quan després de tornar de l’exili fou enviat a camps de concentració i camps de treball, per ser destinat finalment a complir el Servei militar obligatori. FOTO CEDIDA PER MARIA FORMOSA ROSELL\nAbans d’incorporar-se al front treballà de comptable a Vilafranca, al Departament de Transports, com a funcionari de la Generalitat republicana. El 1938 fou enviat a Sant Martí Sesgueioles juntament amb altres reclutes sadurninencs de la lleva del biberó. A causa de la seva filiació el destinaren en qualitat de comissari polític primer a la 27a divisió de l’Exèrcit Popular i més endavant al 18è Cos d’Exèrcit. Finalment s’incorporà a la Secretaria d’Organització de l’Exèrcit de l’Est, on conegué personalment Santiago Carrillo.\nS’exilià a França el febrer de 1939, amb divuit anys, i fou reclòs als camps d’internament d’Arles, Amélie les Bains, Saint Cyprien, Le Barcarés i, finalment, Argelès sur Mer. Ingressà a la 129 Compagnie de Travailleurs Étrangers al gran complex militar francès de Miramas – Saint Chamas, una immensa factoria on 60.000 obrers produïen pólvora i trilita per a l’exèrcit alemany. Pressionat per la Gestapo perquè delatés els seus companys, es fugà camuflat entre un grup d’interns que treballaven a l’exterior de la factoria, i es va refugiar durant sis mesos a la zona de Bonac, molt a prop de la ciutat de Pamiers, al sud de Tolosa.\nEs repatrià voluntàriament el 1941 i després de ser ingressat a la presó de Figueres. Va ser enviat al camp de concentració de Reus, d’on va sortir castigat cap a Algesires (Cadis), al batalló de treballadors número 2, el qual es dedicava a la construcció de carreteres. D’Algesires fou enviat a Cerro Muriano (Còrdova), on treballà en la creació d’un camp d’instrucció militar i va ser aquí on es contagià de la febre palúdica. Sortí de Cerro Muriano i llavors l’obligaren a fer un servei militar obligatori d’infàmia. Era l’any 1945, quan després de la guerra, de l’exili, dels camps de treball a França i Espanya i de la mili tornà a casa seva. Havien passat set anys. El cas de Formosa és el de tants i tants xicots idealistes que s’afiliaren a les Joventuts Socialistes o a les Joventuts Llibertàries de la CNT disposats a convertir en realitat les grans esperances laiques del segle XX –que ara, ja en el segle XXI, no arriben ni a la categoria d’il·lusions– i que només amb disset o divuit anys ja eren al front defensant els seus ideals.\nAteneuista de tota la vida, col·laborà en la primera etapa de Ràdio Sant Sadurní com a corresponsal esportiu. El 1979, quan se celebraren les primeres eleccions municipals democràtiques de la segona meitat del segle XX, Formosa acceptà integrar-se a la candidatura socialista i va ser regidor d’Hisenda de l’ajuntament fins al 1983.\nLa vigília de l’ocupació de Sant Sadurní (21 de gener de 1939) Joan Formosa Estragués es retirava per la zona de Manresa: “ Tota aquesta onada de refugiats avançaven per les carreteres i mica en mica anaven abandonant tot el que els dificultava poder avançar. Ens era difícil, per no dir impossible, instal·lar una metralladora en un punt concret i moure’ns amb celeritat ja que les carreteres estaven plenes de gom a gom de persones, carros, animals de càrrega i bestiar de tota mena. El conflicte entre els refugiats i els militars es resolia donant preferpència a tota aquella gent que fugia sense nord de l’espectre més inquietant en una guerra: l’arribada imminent de l’enemic […] L’endemà ens trobàvem a Manresa i ens vàrem provisionar de roba als magatzems Jorba de la ciutat que havia estat bombardejada feia una estona. Vàrem entra als magatzems i no hi havia un son dependent per atendrem’s. Així és que vàrem agafar tot el que necessitàvem i més encara. Des de l’inici de l’ofensiva del Nadal no m’havia pogut rentar ni canviar la roba”.\nL’ 1 de febrer Jaume Formosa ja es trobava a les rodalies de Sant Hilari Sacalm: “Les forces enemigues s’han situat a les altures de Colsuspina i el comandament s’ha retirat a un lloc determinat sobre la carretera que ens ha de portar a Sant Hilari Sacalm on hi ha prevista una reunió de totes les forces vives del comissariat i pràcticament de tots els dirigents del PSUC. Allí hi acudirem nosaltres, els tres integrants del buró polític del XVIII Cos d’Exèrcit en les persones de Martínez, Massó i jo mateix, instal·lant-nos a l’Hotel o Fonda Espanya, del qual només en quedaven les parets. Abans d’arribar a Sant Hilari havíem tingut un accidentat viatge: havíem passat dos o tres dies en un refugi de Tona; en una església de Vic que era un dipòsit de la Tabacalera vàrem carregar un farcell de paquets de tabac; al pas a nivell de Balenyà l’ona expansiva d’un obús d’artilleria que va explotar a uns 20 metres de nosaltres ens va fer sortir de la carretera i finalment varem anar a Taradell a saludar i acomiadar-me del meu oncle Josep Casasas i de la seva família […] La rebuda va ser molt freda i pràcticament no ens van deixar passar de la porta.\nLa nostra cita propera era la reunió que havia de celebrar-se a Sant Hilari Sacalm i allí ens presentàrem, retrobant-nos amb molts companys[…] De la reunió recordo una persona que estava asseguda al meu costat anomenada Nomen, membre del Comitè Central del PSUC, i un jove que em va passar completament desapercebut i que era Santiago Carrillo. A més de valorar la situació del nostre exèrcit que constatàvem que ja pràcticament no existia, ens vam centrar en com calia afrontar la caiguda de Catalunya i també l’endemà […] Vàrem convenir trobar-nos tres dies després a Figueres[…] però nosaltres ens vàrem tenir de desviar. Vàrem passar per Amer[…] vàrem anar a Olot on vàrem visitar una fàbrica on es reparaven avions i a la recerca de gasolina en una benzinera als afores de Campdevànol. Seguidament anàrem a la Intendència de l’Exèrcit a Camprodón i en una cruïlla de carreteres ens van etzibar una ràfega de metralladora que sortosament vàrem poder esquivar […] Després de l’ensurt i convenientment allunyats d’aquell indret vàrem decidir robar-li un xai del ramat d’un pastor i menjar-nos-el, però els laments d’aquell pobre home ens van fer desistir […] El 10 de febrer vàrem començar a destruir tota la documentació i paperassa que portàvem al cotxe fent una bona foguera, la qual cosa ens va permetre passar aquella darrera nit a l’interior del vehicle. Teníem notícies que les tropes franquistes havien ocupat el Portús i Puigcerdà i per tant la bossa que defensaven les nostres unitats s’anava estrenyent i només ens deixaven l’opció de fugir per Camprodón. Qui més qui menys intentà proveir-se d’allò més elemental: menjar, mantes, roba i calçat. Calculo que uns 25000 soldats, perseguits de prop per les tropes franquistes, varem travessar el Coll d’Ares, donant temps a la destrucció de documents comprometedors, estimbant i cremant vehicles o destruint-los al fons dels barrancs[…]. El nostre cotxe, que l’havíem despenyat després d’haver-lo mullat de gasolina, va volar pels aires quan les bombes de ma que havíem abandonat al seu interior van explotar al caure per aquell gran desnivell.\nA les dotze hores del 12 de febrer vaig creuar la línia divisòria que separa Catalunya de França. En el moment de traspassar la frontera, perceptible per la presència d’uns quants soldats francesos molt atents que pretenien desarmar-nos, els vaig lliurar la meva Parabelum, no recordo si d’un calibre del 7’5 o del 9, després d’haver tret el carregador i llençar-lo ben lluny perquè ningú mai més pogués utilitzar l’arma[…] Al capvespre d’aquell 12 de febrer vaig arribar als afores de Prats de Molló. Vaig passar la nit al ras i abans d’ajeure’m sobre la fullaraca que em serviria de matalàs, vaig fer un recompte de les meves pertinences: un macuto, una caçadora de pell, una manta, una capa que em protegia de la pluja i la neu, unes espardenyes noves, un recanvi de calçotets, samarreta i mitjons, uns pots de llet condensada i uns centenars de pessetes de la República que ja no en servirien de res. Tot quest era el bagatge d’un noi com jo de 18 anys en territori hostil […] Allí em vaig trobar amb el Regalat i amb un altre company de la lleva del biberó, el Joan Alemany, el qual a la batalla de l’Ebre havia rebut varies citacions a l’ordre del dia de la 27ena Divisió per llur sang freda en defensa d’unes posicions vitals i per negar-se a ser evacuat tot i estar ferit. La nostra conversa va ser molt emotiva i ens vàrem acomiadar ja que em va confessar que aquella mateixa tarda pensava tornar a Espanya. També vaig coincidir amb l’Huguet però aquest no em queia gaire bé perquè era molt esquerp […].\nAmb molta gana vàrem anar baixant carretera enllà seguint el curs del Tet […] en direcció a Arles. Cada vegada que travessàvem una petita població els veïns ens miraven de reüll i nosaltres a la vegada quedàvem esmaperduts quan veiem aquells aparadors plens de pa, botifarres, formatges i aviram. Les olors que desprenien aquells establiments ens recordaven els del meu poble abans de marxar jo a la guerra. Al camp de rugby d’Arles sur Tete els gendarmes i els soldats senegalesos ja ens estaven esperant després d’haver convertit aquell recinte en un camp d’internament perfectament il·luminat per focus[…] Ens varen lliurar un trosset de pa i un parell de talls de carn fregits de mala manera que semblaven la sola d’una sabata […] Havia estat un dia ple d’emocions, d’esperança, d’incertesa i d’il·lusions, i perquè no dir-ho, ple d’aventures. Havia sobreviscut el darrer any de guerra i en aquells moments em senti protegit sota el drapeau i l’estelada nit d’hivern. Deixava volar els meus pensaments que, no cal dir, sobrevolaven la frontera per anar a parar a un petit poblet molt llunyà en el meu record, a una família, a uns pares, germana i amics, que tot semblava que els tenia al meu costat però que no eren més que records que calia superar amb decisió de cara a un futur totalment incert. Sí, també estava il·lusionat, convençut que els meus sofriments, els dels companys morts en lluita, els dels ferits que xisclaven per ser atesos havien de revertir-me en positiu un moment o altre. Tot això em passava pel cap mentre estava al camp d’Arles, camp que tot sigui dir, era un paratge bucòlic rodejat de pins d’una bellesa excepcional […].D’allí ens van traslladar al camp d’Amélies les Bains.\nLa nostra estada en aquest camp es va perllongar fins el 27 de febrer. Aquella matinada vaig notar un pes a l’esquena i en treure el cap per sobre la capa que em protegia em vaig adonar que ens cobria prop de mig metre de neu i que la majoria dels companys ja estaven dempeus disposats a emprendre un viatge amb destinació desconeguda. Abans del migdia vàrem ser traslladats a l’estació i des d’allí a la platge de Le Barcarés. L’aigua salada que em vaig beure em va venir com oli en un llum ja que per fi vaig poder cagar després de quinze dies de restrenyiments”.\nCaixa Penedès: la fi del cagaelàstics\nPublicat el 21 Desembre 2012 per OriolQF\n¿Quant ha costat fins ara (i això encara no s’ha acabat) l’aventura de Caixa Penedès al Banco Mare Nostrum?\nDes d’ara mateix, els beneficis que generin els 900.000 clients de les 462 oficines de l’antiga Caixa Penedès implantades a Catalunya i l’Aragó (com aquesta de la fotografia, de la ciutat de Vilanova i la Geltrú) no es destinaran mai més a obres i projectes socials, sinó que passaran a engruixir els dividends que percebran cada exercici els accionistes particulars del Banc Sabadell. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR\nAquesta segona quinzena de desembre està resultant decisiva pel futur de Caixa Penedès (CP), pel del Banco Mare Nostrum (BMN) i pel dels 2000 empleats de les oficines del BMN amb el rètol de CP a les façanes. Entre el traspàs del negoci i del personal de les oficines del BMN a Catalunya i l’Aragó ( les que lluïen encara a la façana el rètol de CP ) al Banc Sabadell (BS), i la segona operació de rescat del BMN amb recursos públics, s’està escrivint a corre-cuita el penúltim capítol de la història d’aquella entitat d’estalvi centenària comarcal, aquella bella i vella dama del Penedès, tant desitjada i cobejada per tots aquells que d’una forma o altra s’ hi havien enganxat com una paparra per xuclar-li fins a la darrera gota dels seus enormes recursos.\nCom ja s’ha anat reiterant en aquest blog, moltes de les mesures europees que s’anuncien com immediates per resoldre la crisi bancària no s’acaben materialitzant exactament com es preveia inicialment, perquè a Brussel·les es negocia fins el darrer moment ( i fins i tot després) i sovint les propostes originals en modifiquen en qüestió d’hores o de dies. A vegades penso que algú podria tenir la impressió que aquest autor s’inventa escenaris fantasiosos (com el de la nacionalització imminent del BMN) o que faig especulacions sense fonament. Pel que fa al cas, el propi ministre d’economia Luis de Guindos es va anticipar a principis d’aquesta setmana anunciant que el BMN seria nacionalitzat, afegint, això sí, que de forma parcial i temporal. Els mitjans de comunicació se’n van fer ressò, molts es van oblidar de les dues condicions i els matisos van desaparèixer dels titulars dels diaris. La realitat no és ben bé aquesta, com intentaré explicar.\nEl traspàs del negoci de Caixa Penedès al Banc Sabadell\nEl dimarts, 18 de desembre, el Banc Sabadell ha anunciat que definitivament es quedarà amb el negoci dels 900.000 clients de les 462 oficines de l’antiga CP ( fins ara propietat del BMN) i amb els seus 2.000 empleats repartits per Catalunya i l’Aragó. En total es tracte de 10.600 ME en Inversió Creditícia i 7.900 ME en Dipòsits.\nAquesta operació li permetrà al BMN aprimar el seu balanç i ingressar 350 ME. L’estratègia del BMN passa a més per traspassar els actius tòxics a la Sociedad de gestión de Activos procedentes de la Reestructuración Bancaria (\nSAREB), més coneguda com banc dolent, i vendre’s actius industrials que encara conserva a la seva cartera. Amb tot això calculen que només hauran de demanar un segon rescat de 730 ME que facilitarà el Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (FROB), el qual ja ha comunicat que la seva aportació es traduirà en aquesta ocasió en accions del BMN, el 60 % ( o més) del seu capital.\nEl preu que ha pagat el BS per quedar-se amb la xarxa de l’antiga CP ha estat de 350 ME cash. Aquesta xifra certifica la devaluació del valor patrimonial de CP que ja es comentava en l’article anterior d’aquest mateix blog La magnitud de la catàstrofe de Caixa Penedès. Així, es podria determinar que entre 2009 (abans del procés d’integració) i finals de 2012 el valor patrimonial de CP hauria caigut des dels 981 ME fins aquests 350 ME. La diferència de 631 ME (104.935.300.000 de les antigues pessetes) indicaria la dimensió del desastre…fins ara. M’informen que la fixació del preu final de venda per 350 ME ha estat imposat pel BS i que el BMN s’ha vist obligat a acceptar-lo vulgues que no i renunciar a la xifra que tenien pensada inicialment, uns 500 ME. Per aquesta raó, els altres 500 ME que inicialment es volien sol·licitar al FROB s’han quedat curts i s’han convertit sembla que finalment en 730 ME.\nSi no sorgeix cap contrarietat, els qui n’haurien sortit beneficiats són aquests 2000 empleats de les oficines del BMN de Catalunya i l’Aragó amb el rètol de CP. Els van enganyar el 2010 quan els hi van dir que l’operació de constitució del BMN era una excel·lent oportunitat de promoció professional i els van tornar a enganyar quan els van prometre que s’integraven en un grup potent i de gran futur. Ara deixaran enrera el malson del BMN i se’n oblidaran per sempre. També me’n oblidaré jo d’ells, ja que no penso embarcar-me en cap altra guerra o batalla en la que s’hi puguin veure’s immersos en el futur. Que tingueu sort, i si em voleu fer cas, aneu al Word i tanqueu els arxius de CP i del BMN i envieu-los directament a la paperera de reciclatge ! Sense pietat.\nEl segon rescat del Banco Mare Nostrum amb recursos públics\nJa s’ha confirmat oficialment aquest 20 de desembre: el FROB podria injectar 730 ME al BMN ( ja n’havia aportat 915 ME), amb la qual cosa aquell obtindrà a l’entorn del 60% (o més) del seu capital. En conseqüència, el BMN passaria a estar controlat per l’accionista majoritari, en aquest cas el FROB i, en darrera instància, l’Estat. Es pot explicar així i dir que no es tracte d’una nacionalització en tota regla, o es pot considerar que es tracte d’una nacionalització parcial, amb un mínim del 60% del capital, i temporal, a un termini de cinc anys. Sigui com sigui, queda clar que a partir d’ara serà el FROB, com accionista majoritari, qui prendrà les decisions estratègiques i qui imposarà per damunt de tot els seus interessos, és a dir, recuperar com més aviat millor els diners invertits. I queda clar també que els interessos de la resta d’accionistes minoritaris (com el cobrament de dividends) passaran a segon terme. Males notícies per les obres socials de les quatre caixes fundadores i, en particular, per CP.\nD’aquí a uns dies coneixerem el percentatge exacte del capital que controlarà el FROB i com quedarà la resta de percentatges dels altres quatre accionistes institucionals. I sabrem també quin serà aleshores el valor patrimonial de CP que ─recordem-ho una vegada més─, era de 981 ME fa només tres anys i avui podria estar virtualment al voltant dels 350 ME. Però no ens anticipem perquè aquest 2012 ja ens ha portat prou males notícies i en tenim el pap ple.\nS’acosta el moment en que podrem qualificar amb absoluta precisió si l’aventura de CP al BMN ha resultat catastròfica, desastrosa o simplement deplorable. Hi va entrar amb el 28% del capital del BMN i a hores d’ara en podria tenir entre el 8% i l’11 %, però d’un BMN que aprimat el seu valor en un 30%, un 40% o un 50%. El negoci del Robert amb les cabres.\nAmb bona lògica algú hauria d’assumir les corresponents responsabilitats, demanar perdó per l’atzagaiada i veure’s condemnat a galeres durant trenta o quaranta anys, però això no passarà. Ningú no entonarà el mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. Com a molt se’n farà ressò sense fer-ne escarafalls la comissió d’investigació del Parlament de Catalunya que va quedar frenada arran la convocatòria electoral i que sembla que finalment es podria constituir a principis de 2013… si el nou Tripartit majoritari (Convergència, Unió i Esquerra Republicana ) no ho impedeix. No us feu il·lusions que aquesta eventual comissió, en el supòsit que s’impliqui en el tema, no donarà cap fruït.\nDesprés d’aquest segon rescat del BMN (o d’aquesta nacionalització parcial i temporal, com vulgueu) els futurs escenaris queden ben definits. Podria ser que el BMN en solitari aconseguís redreçar la situació i d’aquí a cinc anys tornés a ser una entitat solvent i rendible, sense necessitat de capital públic en el seu accionariat. ( Això és el que van celebrar amb cava ahir mateix a la seu del BMN). En aquesta hipòtesis les accions del BMN tindrien un cert valor del qual se’n podria beneficiar l’Obra Social de CP. També podria esdevenir tot el contrari, i més aviat o més tard fos nacionalitzat al 100% amb la ruïna total dels seus accionistes fundacionals (Caja Murcia, CP, Caja Granada i Sa Nostra). Podria ser absorbit i diluït en un altre grup bancari més potent… i no hi sé veure cap més alternativa. De les tres eventuals sortides, el meu cor voldria que s’acomplís la primera però el cap em diu que, malauradament, esdevindrà la segona, i més aviat del què ens imaginem. No hi ha cap indici que permeti ser optimista i en sobren per pensar que això encara acabarà més malament. Per molt que s’hi esforcin en explicar grandeses i sopars de duro, lo que no puede ser no puede ser…y además es imposible.\nCom acostuma a passar, els que menys culpa hi tenen. Mai coneixerem l’abast del greuge que recaurà sobre dotzenes i dotzenes d’entitats i associacions que deixaran de rebre els ajuts i les subvencions de l’Obra Social de CP. Mai es farà un inventari dels projectes cívics que no es podran materialitzar per manca de recursos. Ens informaran abastament sobre alguns patrocinis d’aparador, però a l’hora de fer una valoració global es posarà en evidència l’enorme restricció pressupostària derivada del desastre econòmic de l’aventura de CP al BMN.\nEn canvi, d’aquells que van formar part dels òrgans de govern de CP en els darrers cinc o deu anys (cobrant dietes per assistència of course), d’aquells que van aprovar els comptes anuals i les línies estratègiques de l’entitat sense entendre-hi un rave, aquells que van aplaudir els discursos dels presidents Josep Parera Ripoll i Josep Colomer Ràfols, d’aquells que van secundar els plans de viabilitat i de fusió presentats per Ricard Pagès Font (i que molt probablement van aprovar també les dotacions als plans de pensions individuals dels alts directius de CP)… no n’hi haurà ni un que dimiteixi o que mostri el seu penediment i demani perdó a la societat. Ningú, així de contundent. Pot semblar inaudit, però això és el que hi ha. Prou que els fiscals anticorrupció de Catalunya i de l’Estat encara estan investigant per pròpia iniciativa un tema col·lateral ─com és l’adjudicació de plans de pensions milionaris a quatre o cinc directius de CP─ però pel que fa a la pèrdua irreversible d’una entitat financera comarcal, d’això ningú no en respondrà.\nDesprés d’observar atentament durant mesos i mesos com s’està comportant en tot aquest afer l’anomenada ampul·losament societat civil penedesenca (una entelèquia de l’alçada del campanar major de la basílica de Santa Maria de Vilafranca, que per si no ho sabíeu fa exactament 54 metres), estic absolutament convençut que no hem après la lliçó i que si es tornessin a donar les mateixes circumstàncies, es repetirien els mateixos errors i es reproduiria la mateixa irresponsabilitat col·lectiva. Els eventuals representants dels impositors, de les entitats culturals, dels ajuntaments i del personal (amb algunes honroses excepcions que es podrien comptar amb els dits d’una ma) caurien altra vegada de quatre potes com uns ingenus ( o com uns aprofitats) en el parany d’uns directius que sabrien seduir-los, enllepolir-los o manipular-los convenientment mentre ells s’enriquirien sense escrúpols. També els mitjans de comunicació comarcals i els qui hi opinen (amb algunes honroses excepcions que es podrien comptar amb els dits de l’altra ma) es tornarien a fer l’orni i hi passarien de puntetes fent veure que no s’adonen de la realitat. Els principals partits polítics comarcals determinarien les mateixes estratègies irresponsables que han aplicat en els darrers 25 anys i els seus representants acabarien ocupant els mateixos càrrecs als òrgans de govern, però es mostrarien incapaços de controlar res i d’imposar una nova dinàmica de l’entitat que evités la catàstrofe econòmica, l’aprofitament personal i la mala imatge dels delegats polítics. Ni el millor pedagog del món és capaç de fer entendre res de res i convèncer als que no estan disposats a escoltar cap altra cosa que les consignes dels comissaris polítics dels seus partits (habitualment uns personatges grisos i insignificants, que es creuen qui sap què i als qui la militància de base acostuma a atorgar unes capacitats intel·lectuals inexistents) i els dogmes inqüestionables que tenen incrustrats al cervell i que repeteixen con un mantra. És inútil i ja no tinc edat per perdre el temps d’aquesta manera tant estúpida.\nAquesta història ha posat de manifest que el problema de CP no era conjuntural, ni no només estructural, sinó que les males pràctiques que s’hi aplicaven eren estructurants de la societat comarcal. Conformàven el dia a dia. Després d’això, només ens queda per escriure el darrer capítol i després l’epíleg final i ja caldrà que ens hi afanyem, perquè aquestes dies tot esdevé a una velocitat de vertigen. ¿Com voleu que no em senti decebut i indignat en acabar aquest 2012 ? I malgrat tot, bones festes i bon any 2013!\nPublicat dins de Articles d'opinió\t| 3 respostes\nElogi de la frustració\nPublicat el 26 Juny 2012 per OriolQF\nInstal·lar-se en la frustració, resignar-se i no fer absolutament res per subvertir la realitat que t’envolta ─i que consideres injusta o immerescuda─ és sovint una actitud covarda i miserable. Intenta en deu minuts, amiga o amic lector, fer una llista de noms d’amics i coneguts frustrats que tu coneixes i que responen perfectament a aquest perfil i veuràs que fàcil et resulta arribar a la cinquanta. Pel contrari, intenta de fer ara una altra llista amb noms també d’amics i coneguts que després d’un desengany, d’una frustració o d’una sotragada han estat capaços de reaccionar amb valentia, plantar cara a l’adversitat i sortir-se’n airosos de la situació. Et costarà més de fer, no sé si arribaràs a cinquanta, però sigui quin sigui el teu estat d’ànim et reconfortarà més aquesta segona llista que la primera.\nBenvinguda sigui la frustració si contribueix a identificar quines han estat realment les causes que l’han provocat, benvinguda sigui la frustració si aprens bé la lliçó i ets capaç de reaccionar amb imaginació, benvinguda sigui la frustració si provoca la catarsis i de la mateixa en surts més persona o si, en darrera instància i estirant del fil, la societat en resulta una mica millorada.\nEscric aquesta reflexió filosòfica de pa sucat amb oli perquè diumenge passat vaig llegir una entrevista a Josep Maria Pelegrí, secretari general d’Unió Democràtica de Catalunya, al diari La Vanguardia (pàgina 14), en la qual, sota el titular Investigar les caixes crearà frustració, aquest il·lustre personatge afirmava sense rubor “ No és bo que hi hagi una comissió d’investigació al Parlament. [Es referia a una comissió sobre les caixes d’estalvis catalanes al Parlament de Catalunya]. El reglament obligar a fer-la, i la farem. Però no és bo. Per què? Per la parcialitat del debat que es pot produir i perquè crearà frustració. A nosaltres ens interessa la veritat. El que cal, com ja ha fet CiU a Madrid, és demanar la compareixença de qui ha tingut la responsabilitat de vetllar per la trajectòria de les caixes, que és el governador del Banc d’Espanya, i exigir-li explicacions. Barrejar-ho tot no ens portarà a res. CiU ja es preocupa a Madrid de les responsabilitats dels directius, les indemnitzacions, les preferents… La gent està indignada per això i és això el que cal resoldre”. No tindré mai l’oportunitat de rebatre-li cara a cara aquestes declaracions al Pelegrí de torn ─llàstima perquè m’hauria agradat contrastar l’alçada intel·lectual del personatge i no quedar-me amb la pobre impressió que m’ha causat l’entrevista de La Vanguardia─ i per això m’hauré de resignar a fer-ho per escrit en aquest blog, amb la trista constatació de que només arribarà a uns centenars de lectors, mentre que el diari en té centenars de milers, i que, malauradament, és molt probable que el Pelegrí en qüestió ni se’n assabenti.\nAnem a desgranar aquest fragment infumable. “ No és bo que hi hagi una comissió d’investigació al Parlament. El reglament obligar a fer-la, i la farem. Però no és bo. Per què? Per la parcialitat del debat que es pot produir i perquè crearà frustració”. Això de la parcialitat del debat ho hauria hagut d’explicar millor, perquè no s’entén bé el què volia dir. ¿A què es deuria referir? ¿Volia dir que només s’analitzarien parcialment els esdeveniments? ¿O que només compareixerien alguns afectats i no pas tots? ¿O que hi hauria qüestions intocables? ¿O que no tindrien temps d’entrar a fons en els temes? No ho sabrem mai, però sona a excusa de mal pagador ja que les facultats del Parlament de Catalunya per fer debats totals (no parcials) són il·limitades i el seu partit en coalició amb Convergència allí hi té una majoria més que suficient per forçar-los.\nL’altre excusa és la frustració. Com que els ciutadans som dèbils de caràcter i no podem assumir les pròpies misèries, millor no provocar una frustració col·lectiva per evitar que el país s’ensorri. ¿ Qui s’ha cregut que és per tractar-nos així? És com si pretengués que un esportista es reconegui perdedor abans de començar la competició i decideixi renunciar sense intentar guanyar. Al contrari, caldria no tenir pietat en aixecar totes les catifes que calgui i posar la lupa despiatada sobre diversos col·lectius de la nostrada Catalunya. I si això genera frustració doncs tocarà assumir la corresponent responsabilitat i intentar redreçar-la.\nEn primer lloc, caldria posar la lupa sobre els directius aprofitats que s’han embutxacat sous i indemnitzacions milionàries (en euros) i que en molts casos han arruïnat les entitats que dirigien (només s’ha salvat ara com ara de la crema la Caixa). Aquests serien els responsables per acció. No investigar-los és alimentar la seva impunitat i fer-se’n còmplices.\nEls culpables per omissió són tants que a l’hora d’enumerar-los t’hi pots perdre. Començant pels membres dels òrgans de govern i de control integrats, recordem-ho una vegada més, pels representants dels ajuntaments i ens locals, pels delegats d’entitats culturals, dels impositors i del personal. Conec dotzenes d’alcaldes i regidors de tots els grans partits (alguns han arribat a diputats, a consellers de la Generalitat o a presidents de les diputacions) que han ocupat aquests càrrecs remunerats a les caixes (en ocasions, esplèndidament remunerats) en els darrers trenta anys i no em costa gens ni mica identificar el seu comú denominador: totalment ignorants del negoci financer, inconscients de quina era seva responsabilitat i de les conseqüències que se’n podien derivar de la seva irresponsabilitat en aquells òrgans de govern, sense cap idea o proposta sobre l’Obra Social de l’entitat més enllà de la defensa de la subvenció o patrocini pel seu ajuntament, amb un lliri a la ma i convençuts que amb la seva presència als òrgans de govern estava fent “un gran servei al país”. Aquí hi ha hagut de tot i força, des d’un alcalde o regidor que es limitava a assistir una vegada l’any a l’Assemblea General de la caixa (i aprovar-ho tot per aclamació, sense entendre-hi un borrall ni preguntar mai res per no comprometre’s o importunar) i a cobrar uns tres cents o quatre cents euros per assistència i també algun altre regalet, fins el qui percebia uns mil, dos mil o tres mil euros mensuals o bimensuals per assistir a la reunió del Consell d’Administració (i també, aprovar-ho tot per aclamació, sense entendre-hi un borrall ni preguntar mai res per no comprometre’s o importunar).\nA cap d’ells, d’un extrem a l’altre del país, fos de dretes o d’esquerres, ni a títol individual ni com a partit polític, se li va encendre una llumeta en un recòndit indret del seu cervell que l’alertés que el model inventat a principis de la dècada dels vuitanta del segle passat per controlar les caixes d’estalvis era un despropòsit, que no servia per res, que un descontrol com aquell era terreny abonat per a l’abús, per a l’enriquiment personal d’alguns directius de les caixes i a tota mena de martingales i que calia canviar urgentment les lleis, l’espanyola i la catalana. Només cinc o sis alcaldes i regidors que jo tingui identificats van tenir un moment de lucidesa i van dimitir, mentre la resta al contrari, estaven tant convençuts que contribuïen a la governabilitat d’una entitat financera que s’hi enquistaven i perpetuaven fins al límit. Per tant, poca broma!\n¿Què és més preferible? ¿ Que alcaldes, regidors i partits polítics continuïn a la inòpia amb la bena als ulls i s’intentin treure les puces de sobre dient que la culpa del desastre és dels altres; o assumir la quota de responsabilitat amb humilitat, posar les misèries i vergonyes al descobert, acceptar els errors i després de tastar la frustració del fracàs i demanar perdó, intentar superar i redreçar la situació? Les lectores i lectors d’aquest blog caurien de cul si escoltessin les excuses d’alguns d’aquests representants polítics als òrgans de govern de les caixes d’estalvis. Cap d’ells té remordiments, la qual cosa vol dir que no se senten culpables.\nTres quarts del mateix podríem dir dels representants de les entitats culturals als òrgans de govern de les caixes. Amb honroses excepcions, les persones que provenien d’aquest col·lectiu tampoc no eren les més indicades per accedir un lloc d’aquesta responsabilitat, però l’ocupaven sense qüestionar-se ni les seves capacitats ni la del veí, al qual però tots li atribuïen uns suposats coneixements que no tenia però que ho semblava perquè s’hi fixava molt, com aquell mussol. I així, tots contents i enganyats. Amb les dietes per assistència individuals i amb alguna subvenció o patrocini per l’entitat que representaven es donaven per satisfets.\nDels representants dels impositors als òrgans de govern de les caixes teòricament escollits per sorteig n’hi hauria per escriure un llibre de dues mil pàgines. Deixant de banda les excepcions molt excepcionals (perdoneu la redundància, està feta expressament) la immensa majoria no tenien la més remota idea del què hi anaven a fer, no sabien ni interpretar un balanç, ni entenien de què es tractava, es deixaven fer tots els gols que calia i paraven la ma per cobrar les dietes corresponents, en la mateixa quantia que els alcaldes i regidors i els representants de les entitats. Finalment, els representants del personal només tenien una preocupació: vetllar pels seus interessos i pels seus drets laborals. I ningú no els treia d’aquí ni es preocupaven d’anar més enllà. També cobraven dietes per assistència, comme il faut.\nMés enllà dels qui hi estaven directament implicats per acció o omissió hi ha d’altres agents que alguna mena de responsabilitat hi tenen en tot l’afer de les caixes. Els més rellevants són els partits polítics més representatius, els quals van caure en el parany d’endeutar-se excessivament amb aquestes entitats financeres per afrontar les seves despeses electorals i de funcionament i després es van deixar embolicar en la teranyina de la negociació dels tipus d’interès, de les renovacions, de les ampliacions, de les amortitzacions…i es van convertir en els millors aliats del manteniment del status quo i dels privilegis i abusos del directius de les entitats. Si durant trenta anys no es va promoure una reforma a fons de la llei de caixes va ser perquè, d’una banda, els polítics i els partits van trobar la forma d’aprofitar-se del model obsolet i perquè, d’una altra, els gestors professionals de les entitats tenien en contrapartida les mans lliures per fer i desfer sense cap mena de control social. Posar en evidència i denunciar aquestes pràctiques produiria efectivament més frustració, però amagar-ho és ocultar la veritat i instal·lar-se en la mentida i en l’ofuscació i això, a la llarga, és encara més perjudicial per a la democràcia i per a societat.\nEns quedaria finalment reconèixer la responsabilitat dels ens reguladors, el Banco de España i la Conselleria d’Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya. Contràriament al què ara s’ha posat de moda, no m’hi trobareu en aquesta crítica despiatada que es limita a culpar-los a ells del desgavell, en particular al banc estatal ja que els de la Generalitat també es treuen les puces de sobre, com si no hi tinguessin competències ben clares. De la mateixa manera que no es pot acusar la policia o els mossos d’esquadra dels delictes que cometen els delinqüents, no s’hi val exculpar als lladres i centrar la crítica només en els cossos de seguretat, perquè no hi ha prou vigilància, o perquè la legislació no és prou contundent, o perquè no disposen de prou efectius. Això és com fer-se trampes al solitari. Per tancar el cercle també caldria recordar la responsabilitat dels mitjans de comunicació que han estat absolutament neutralitzats per les caixes d’estalvis i les prestigioses escoles de negocis catalanes, exactament per la mateixa raó.\nAquest capítol final de gairebé totes les caixes catalanes ha estat un fracàs en tota regla de la política i dels polítics, sí; i també de la societat civil i dels ciutadans. És d’un d’aquells exemples de llibre que demostraria la meva teoria incòmode de que la política i els polítics no són més que un mirall fidel de la mateixa societat a la que representen, amb totes les seves grandeses i també amb totes les seves misèries. Ni millors ni pitjors; tan ètics, intel·ligents, honestos i capaços… i tan amorals, estúpids, corruptes i inútils com els ciutadans que els votem. Estem fets de la mateixa pasta. Per això em molesta tant que els polítics s’atribueixin una supremacia moral per damunt la resta dels mortals i ens vulguin alliçonar o preservar de caure en una frustració i ens recomanin viure com Alícia en el país de la meravelles. I per aquesta mateixa raó m’irrita també el contrari, és a dir, que alguns ciutadans selectes de la societat civil s’atribueixin una categoria superior i desmereixin sistemàticament la política i els polítics. Tant en un àmbit com en l’altre hi ha de tot i força, per sort i per desgràcia.\nContinuem amb la declaració de Pelegrí “ A nosaltres ens interessa la veritat. El que cal, com ja ha fet CiU a Madrid, és demanar la compareixença de qui ha tingut la responsabilitat de vetllar per la trajectòria de les caixes, que és el governador del Banc d’Espanya, i exigir-li explicacions. Barrejar-ho tot no ens portarà a res”. Aquesta sí que és bona ! ¿ Perquè el que és vàlid de fer al Congrés dels Diputats de Madrid, pot crear frustració al Parlament Catalunya? S’ha de ser molt ceballut per demanar la compareixença del governador del Banc d’Espanya ja que tenia “ la responsabilitat de vetllar per la trajectòria de les caixes…” i oblidar-se dels consellers d’economia de la Generalitat de Catalunya dels darrers temps, que compartien la mateixa responsabilitat que els governadors del Banco de España. O és que aquesta, pel que fa a les caixes catalanes, no era també una competència de la Generalitat? ¿ Què és això de que “barrejar-ho tot no ens portarà a res ?” ¿Quina reflexió intel·lectual s’amaga darrera aquesta frase tan breu que en tot el cap de setmana no he aconseguit encara desxifrar? .\nSeguim amb Pelegrí, “ CiU ja es preocupa a Madrid de les responsabilitats dels directius, les indemnitzacions, les preferents…”. Mentida podrida. Que jo sàpiga del que es preocupa és de que en el futur, i només en les entitats intervingudes, no es tornin a produir les indemnitzacions milionàries… però de les del passat ni mitja paraula. Finalment la frase lapidària “ La gent està indignada per això i és això el que cal resoldre”. La gent està indignada efectivament pel que ha succeït i no pel que pugui esdevenir en el futur. Intentar resoldre els greuges del passat sense demanar responsabilitats corriendo un tupido velo i amb la promesa de que d’ara en endavant no es permetrà repetir-los és una enganyifa dialèctica que no convenç ni als més incondicionals.\nRafael Argullol en el seu article La estatua de sal publicat al diari El País el 16 de juny ens dona una perspectiva més interessant que la de Pelegrí: “[…] yo sí creo que hay que volver la vista atrás, incluso muy atrás si es necesario, no con ánimo de venganza sino por respeto a la democracia. Es una cuestión de miradas. La mirada vengadora busca el ajuste de cuentas y, aunque pueda satisfacer al agraviado, o a los suyos, en nada contribuye al crecimiento de la libertad. La mirada reparadora —tras la cual sí tienen que depurarse responsabilidades— otorga confianza a la comunidad y, al evitar la percepción de que los delincuentes quedan impunes, refuerza el sentido mismo de la ley democrática. Los delitos pueden ser perdonados, si así se considera para una mayor concordia, pero deben ser investigados implacablemente, todo lo atrás que sea imprescindible. Naturalmente para eso se necesita una sociedad que sea lo suficientemente libre como para decirse la verdad.\nY esa, creo, es la raíz del problema. Tener el coraje de decirse la verdad guarda similitudes con la curiosa tentación de mirar atrás. También la mujer de Lot hubiese podido ser convertida en estatua de sal por querer saber la verdad. ¿Una verdad cercana?; ¿una verdad que quedaba atrás?; ¿una verdad que quedaba muy atrás?[…] . Deberíamos decirnos la verdad en tantas cosas que nadie está dispuesto a abrir una nauseabunda caja de Pandora. Sin embargo, hay algo más que la sagrada omertà de los banqueros, la complicidad de los políticos o la ineptitud de los jueces: hay una general impotencia en nuestra sociedad para contemplar el presente y, sobretodo, el pasado sin recurrir a la mentira o, cuando menos, a la opacidad. La falta de valentía no sólo imposibilita toda ecuanimidad sino que origina un permanente sectarismo.\nEl actual espectáculo entorno al Diccionario de la Academia de Historia es suficientemente elocuente. La esperpéntica falta de consenso de los historiadores españoles parece confirmar el tópico de que la Historia de España es cosa de los anglosajones y de algún francés. En cualquier caso sería difícil esperar una transparencia historiográfica en una sociedad escasamente interesada en la verdad histórica, o miedosa ante sus consecuencias (depurar responsabilidades). Casi ocho décadas después de iniciada la Guerra Civil la confusión sigue viva entre nosotros, y tras casi cuatro décadas transcurridas desde el principio de la transición no hay una información ponderada sobre sus condiciones y consecuencias. Al parecer no se puede ahondar en el pasado sin temer los resultados.\nEste tabú ha acabado siendo una herida cada vez más profunda en el cuerpo de la democracia. Su gangrena es la desconfianza: los ciudadanos desconfían de sus supuestos representantes, y los políticos desconfían de cualquier movimiento que implique dirimir responsabilidades, apareciendo ante aquéllos como una casta que se autoprotege, y protege a los suyos. La imagen de impunidad de que ha gozado la corrupción ha llevado al recelo generalizado, un peligroso “cul de sac” en el que cualquier irracionalismo y demagogia son posibles, pero plenamente justificado por la tupida telaraña de intereses que rodea al poder, y que el ciudadano ve traducido en un sinfín de regalías (por ejemplo, los consejos de administración que se regalan, incomprensiblemente, a los políticos), fantasiosas indemnizaciones e impunidades.\nLa sistemática ocultación de la verdad ha llevado a un tal empozoñamiento de la vida pública que ya nadie sabe si las declaraciones contundentes son fruto del autoengaño o de la desfachatez, pésimo síntoma en ambos casos. Y me temo que es esta dinámica de la incertidumbre creciente la que se ha trasladado a la opinión internacional que, agitada por la prensa amarilla pero también por responsables políticos de envergadura, empieza a señalar la culpabilidad colectiva de los españoles, como antes hizo con los griegos, sin distinguir demasiado entre los que delinquieron y los que pagan los efectos del delito. La hemorragia crece sin cesar y para cortarla en algún punto hay que dirimir responsabilidades y reconocer la verdad.\nLos ejemplos son infinitos, y necesitarían no un artículo sino una enciclopedia, pero examinemos brevemente dos, de militancias políticas opuestas, el primero situado en un “atrás” no muy lejano y el segundo en otro bien reciente. ¿Es responsable todavía hoy el señor Zapatero de su célebre tesis sobre la solidez suprema de la banca española? Sí, a mi juicio, fuera aquella nefasta euforia consecuencia del autoengaño —al que era tan proclive— o de una explícita falta de verdad. No se le puede otorgar el beneficio de la ignorancia, porque un presidente del gobierno, a no ser que fuera un inepto completo, lo cual implicaba culpabilidad en un cargo así, no podía ignorar el desastroso estado de los bancos, primeros artífices de la especulación inmobiliaria. Mirando a anteayer encontramos, nítida, la figura de Zapatero. Al mirar menos atrás, a un ayer reciente, hallamos a Rodrigo Rato proclamar en una conferencia en Barcelona, hace tres semanas, la hercúlea potencia de Bankia. Rato, ministro de Economía con Aznar, antes de ser presidente del Fondo Monetario Internacional y luego de Bankia, no podía, en ningún caso, ignorar la dimensión de la mentira proclamada. Si no tuviera otras responsabilidades —aunque me temo que sí—, tiene la responsabilidad de ese engaño.\nLa maraña de informaciones contradictorias, de medias verdades cocinadas en el fogón de la manipulación, de confusos tecnicismos en boca de buscadores de impunidad únicamente puede conducir al colapso. De no remediarlo pronto nos encontramos con la imagen más vergonzosa: la de las ratas abandonando el barco porque este está a punto de hundirse. Para evitarlo es imprescindible el aire fresco de la catarsis. La sociedad debe percibir que las responsabilidades se dirimen. En eso consiste la democracia. Si es necesario mirar atrás, se mira. No parece que haya tiempo para la cobardía. Ya dijo un poeta: “En ocasiones hace falta regresar al pasado para conquistar el porvenir”.\nEntre l’entrevista de Pelegrí i l’article de Rafael Argullol em queda però una darrera reflexió. No seria la primera vegada que una comissió d’investigació al Parlament de Catalunya acabés fent en un ridícul espantós, sense aclarir res i sense demanar responsabilitats a ningú. Hi ha molts interessos en joc que la poden pervertir i bloquejar ( i autèntics experts en filibusterisme parlamentari al servei dels interessos més miserables) ; però tot i així, prefereixo mil vegades que ho intentin, amb el risc de fer el ridícul, que resignar-nos al fatalisme de la frustració.\nRT @OriolQF: ¿Puede alguien vivir a la vez el peor y el mejor momento de su vida? @KosmosStudios presenta Break Point: a Davis Cup Story.… 5 months ago\nRT @OriolQF: Y al fin, el sueño de toda la vida de Galo se va a cumplir. Le falta aún bastante trabajo, pero su casita de la selva, en el… 7 months ago


RELACIONS TURBULENTES I UNIVERSOS CONTAMINATS\nGérard Depardieu està esplèndid amb un cos monstrenc, immens, elefantític, que omple tot l’enquadrament i ocupa ostentosament molts plans d’una pel·lícula premeditadament bruta, impura i lletja carregada de brutalitat, comicitat amarga i melancolia que respon a Mammuth de Benoit Delépine i Gustave de Kervern, responsables de l’àcrata cinta Louise-Michel de fa un parell d’anys. Depardieu interpreta un treballador temporal que es vol jubilar i es veurà obligat e emprendre una particular road movie a la recerca dels comprovants de treball que acreditin les seves anteriors feines. D’aquesta manera reprendrà la carretera amb les seva antiga moto. Aquest trajecte el menarà a un desballestat recorregut fins a raure als llocs del passat lligats a la seva estrambòtica família. Una pel·lícula que frega l’absurd, el no-sense, el grotesc, la conya, però tot imbuït d’una certa mala llet, ressentiment i tristor.\nCerta gràcia i simpatia desperta la pel·lícula Todas las canciones hablan de mí del debutant Jonás Trueba – fill de Fernando Trueba – focalitzada sobre les tribulacions, maldecaps i incerteses d’un personatge jove que acaba de trencar amb la parella. Cinema de colla, d’amics, d’encontres i desencontres, en un encadenat de cites i trobades en clau circular, com una ronda vital de propietats copulatives on pràcticament tots els moviments es dirigeixen a mantenir relacions sexuals tot buscant recuperar el sentiment fugisser de l’amor perdut. Un cinema en clau de proverbis, una mica a la manera de Rohmer, amb una coralitat concèntrica en un tancat espai urbà amb una realització de plans closos, carregats de fisicitat en un estil desmanegat i pla a tall d’esbossos, fragments, moments. Una cinta sobre les dificultats sentimentals d’un amant de l’amor.\nUna pel·lícula que trasbalsa i colpeja sense pietat les entranyes és la cinta d’adolescents de carrer que viuen sobre un monopatí enmig d’una atmosfera malaltissa de gamberrades, violència i dolor com a recurs escapista en un entorn sense horitzó ni futur a la pel·lícula Tilva Rosh de Nikola Lezaic. Aquesta cinta sí que és una feridora i escruixidora cinta sèrbia sobre un clima malsà i pervers d’una violència enquistada fins al càstig corporal en cossos joves en trànsit, erràtics i perduts que no té res a veure amb l’impactant buidor de la cinta prohibida A serbian film. Tilva rosh és un retrat fred i distant de ressonàncies despietades sobre una adolescència sense referents ni ideals ni projectes tancada en sí mateix en una espiral podrida i involuntària de risc, de dolor, de rebuig, de patiment que vindria a engreixar soberanament aquests retrats d’adolescents carregats de misteri i enigmitat infinita a l’entorn de, per exemple, Gus Van Sant.\nLa cinta romanesa Tuesday, after Christmas de Radu Muntean és una radiografia exemplar d’una història d’adulteri masculí i les seves repercussions en l’àmbit familiar carregada de veritat i autenticitat. Un treball naturalista ple de versemblança i credibilitat, pàgines viscudes en tota la seva rotunditat. Llargues seqüències perfectament filmades puntuen aquest relat d’amor i pèrdua fins a culminar en una celebració nadalenca senzillament excepcional amb un ús prodigiós del fora de camp quan ja s’ha confirmat la trencadissa familiar i encara es segueix interpretant el simulacre familiar per no ferir encara a la petita filla comuna. Una història d’adults com a esplèndida mostra d’un cinema romanès especialitzat en mostrar amb literallitat i amb tota la carn a la graella trossos i ferides de vida en tota la seva complexitat i profunditat en la millor tradició dels despullats melodrames familiars però en clau laica, sense floritures ni trampes ni artificis.\nSorprenent ha resultat també una crònica negra en clau melodramàtica i domèstica en què una família de delinquents viuen sota el paraigua d’una mare protectora a Animal kingdom de l’australià David Michod, gran premi del jurat a Sundance. Una pel·lícula sòbria i austera de violència seca i aspre en un ambigu i problemàtic entorn familiar que acollirà un cosí orfe. Aquest esdevindrà testimoni callat i silenciós de la vida familiar i criminal dels seus tiets fins que es veurà obligat a participar i prendre partit finalment. Un nano introvertit que es fica dins d’un vesprer per formar part de la llopada en un univers familiar adulterat per la brutalitat i on els llaços de sang escanyen més que altra cosa. Una fenomenal i potent cinta que dilapida tot el seu talent en el darrer tram a l’embolicar la troca tot buscant la sorpresa i el gir imprevist.\nAño bisiesto del mexicà d’adopció Michael Rowe es centra també en la violència que presideix una relació malaltissa de dependència i brutalitat entre una adolescent mexicana i un amant furtiu que acabarà reproduint una callada i terrible relació de la nena amb el seu pare difunt. Un film claustrofàbic sobre una adolescent solitària i encapsulada sense cap contacte amb l’exterior més enllà de relacions sexuals esporàdiques. Un inexorable camí vers la follia i la immolació sota la petjada invisible i traumàtica d’un pare absent que sembla ben bé la gènesi d’una història corrumpuda i podrida. També un film problemàtic ja que juga amb els límits de la representació de la violència i el sexe fins a l’explicitud i la hipervisibilitat en què un jove cos es conduit vers el martirolegi i l’explotació en tota la seva crueltat. Un excès saturador que incomoda i neguiteja entre l’exhibició i el dolor, la mostració i el drama.\nEnmig d’aquestes històries marcades amb urpes i sang trobem un poema mític i màgic com Alamar de Pedro González-Rubio. Aquest film és un trajecte d’iniciació emprès per un nen que passarà un estiu amb el seu pare i el seu avi enmig de la mar. Una història de convivència i d’harmonia amb l’entorn marí de ressonàncies antigues. Un film de gran bellesa i d’alè romàntic contada com una experiència fílmica en clau de documental que registra el dia a dia d’una relació estreta entre pescadors i una mar benefactora i proveidora.\nUna escena del film Animal Kingdom


Biografia: Un inici humil amb un final feliç | Samuel Herd\nLLEGEIX-HO EN afrikaans aimara albanès alemany altai alur amhàric amis anglès armeni baix alemany baixkir basaa (Camerun) bemba bengalí bikol birmà bulu búlgar capverdià català cebuano chewa (Malawi) chitonga chitonga (malawi) chitumbuka chiyao chol chuvash cinyanja congo coreà crioll de Belize crioll haitià croat damara dangme danès digor duala edo efik esan eslovac eslovè espanyol estonià ewe fijià finès fon francès ga garifuna georgià grec guaraní gujarati gun haussa hebreu herero hiligainon hindi hiri motu hongarès ibanag ibo ilocano indonesi ioruba islandès isoco italià japonès jula kabiye kanarès kaonde kaqchikel occidental kikamba kikuiu kiluba kinyaruanda kirguís kiribati kirundi kisonge kurd kurmandji kurd kurmandji (Caucas) kurd kurmandji (alfabet ciríl·lic) kwangali kwanyama letó lingala lituà llengua de signes alemanya llengua de signes americana llengua de signes brasilera llengua de signes colombiana llengua de signes coreana llengua de signes espanyola llengua de signes italiana llengua de signes mexicana llengua de signes sud-africana llengua de signes xilena luganda lunda luo luvale macedoni maia malai malaiàlam malgaix mam mambwe-lungu marathi marshallès mazatec (huautla) mbunda mingrelià mixe mixtec (guerrero) mongol moré motu ndebele ndebele (Zimbàbue) ndonga neerlandès nepalès ngabere noruec nzema nàhuatl (Guerrero) nàhuatl (Huasteca) nàhuatl (nord de Puebla) nàhuatl central okpe oromo osset otetela pangasi panjabi papiament (curaçao) persa pidgin anglès de Nigèria pidgin anglès del Camerun pidgin de les illes Salomó polonès ponapeà portuguès portuguès (portugal) quítxua (Bolívia) quítxua (ancash) romanès rus samoà sango sepedi sepulana serbi serbi (alfabet llatí) sesotho (Lesotho) sesotho (Sudàfrica) setswana shona sidama silozi singalès sranan tongo suahili suahili (congo) suec swati tadjik tagal tai tarascan telugu tetun dili tigrinya tiv tlapanec tojolabal tok pisin tonga (Zimbàbue) tongalès totonac tshiluba tsonga turc turcman tuvaluà twi txec tzeltal tzotzil tàmil tàtar ucraïnès urhobo uzbek uzbek (alfabet llatí) venda vietnamita waray-waray wolaita xhosa xinès cantonès (simplificat) xinès cantonès (tradicional) xinès mandarí (simplificat) xinès mandarí (tradicional) zande zapotec de l'Istme zulu àrab àzeri àzeri septentrional (alfabet ciríl·lic)\nUn inici humil amb un final feliç\nNarrat per Samuel Herd\nVaig néixer a una petita cabanya de fusta que estava en un poblet anomenat Liberty, a Indiana (Estats Units). Els meus pares ja tenien tres fills: un nen i dues nenes. Més tard, la meva mare va tenir dos fills més i una filla.\nLa cabanya de fusta on vaig néixer\nDURANT els anys que vaig anar a l’escola res va canviar. Els que estaven al primer curs eren els mateixos que acabarien amb tu l’escola. Al poble tu coneixies a tothom, i tothom et coneixia a tu.\nEls meus pares van tenir set fills, i vaig aprendre a treballar al camp des de petit\nLiberty estava envoltat de granges i sobretot es conreava blat de moro. El meu pare treballava en una d’aquestes granges quan jo era un nadó. D’adolescent, vaig aprendre a conduir un tractor i a fer altres feines de granger.\nQuan vaig néixer, el meu pare no era gaire jove: tenia 56 anys, i la meva mare, 35. Tot i això, ell era prim i fort, i tenia bona salut. Era molt treballador i també ens ho va ensenyar a ser a nosaltres. Encara que mai va ser un home ric, sí que ens va donar un sostre, roba i menjar, i sempre va estar al nostre costat. Va morir amb 93 anys, i la meva mare, amb 86. Cap d’ells va servir Jehovà, i només un dels meus germans es va fer Testimoni i ha servit fidelment com a ancià des del 1972.\nLa meva mare era molt religiosa i ens portava a una església baptista cada diumenge. Als 12 anys, vaig sentir a parlar per primera vegada de la Trinitat. Ple de curiositat, li vaig preguntar a la mare: «Com pot ser que Jesús sigui el Pare i el Fill a la vegada?». Encara recordo la seva resposta: «Fill meu, això és un misteri. Nosaltres no ho podem entendre». Realment era un misteri per a mi. Amb tot, quan tenia uns 14 anys, em vaig batejar en un rierol de la zona i em van submergir tres vegades per la Trinitat.\nEl 1952, amb 17 anys, abans d’allistar-me a l’exèrcit\nMentre anava a l’institut, tenia un amic que era boxejador professional i em va introduir en el món de la boxa. Em vaig començar a entrenar i em vaig inscriure als Golden Gloves, una associació de boxa. Com que no se’m donava massa bé, després d’uns quants combats, ho vaig deixar. Més tard, em vaig allistar a l’exèrcit dels Estats Units i em van enviar a Alemanya. Allà els meus superiors van pensar que podria ser un bon líder i em van enviar a l’Acadèmia de Sotsoficials perquè volien que fes de l’exèrcit la meva carrera. Ara bé, aquest no era el meu desig i per això, l’any 1956, quan vaig acabar els dos anys de servei militar, em vaig graduar amb honors. Però no va passar massa temps fins que em vaig allistar en un exèrcit ben diferent.\nEntre el 1954 i el 1956 vaig passar dos anys a l’exèrcit dels Estats Units\nCOMENÇO UNA NOVA VIDA\nEn aquella època de la meva vida, les peŀlícules i el meu entorn em van fer tenir una idea equivocada del que significava ser un home de veritat i van influir en la manera de comportar-me. A més, creia que els predicadors no eren prou ‘homes’. Però, llavors, vaig començar a aprendre coses que van donar un gir a la meva vida. Un dia estava conduint el meu descapotable vermell pel poble i dues noies em van saludar. Eren les germanes petites de l’home que s’havia casat amb la meva germana gran, i eren testimonis de Jehovà. En alguna ocasió ja m’havien donat La Torre de Guaita i la Desperta’t!, però em semblava que La Torre de Guaita era massa complicada per a mi. Amb tot, aquesta vegada em van convidar a l’Estudi de llibre de congregació, una reunió petita on s’estudiava i parlava de la Bíblia i que es feia a casa seva. Els hi vaig dir que m’ho pensaria, però elles em van somriure i em van preguntar: «Ens ho promets?». I jo els hi vaig respondre: «Us ho prometo».\nLa veritat és que em vaig penedir d’haver fet aquella promesa, però em sabia greu no complir la meva paraula. Per tant, aquella nit vaig anar a la reunió. El que més em va impressionar van ser els nens. No em podia creure que coneguessin tan bé la Bíblia! Després de tots els diumenges que vaig anar a l’església amb la meva mare, no sabia pràcticament res de la Bíblia. Per això, vaig decidir aprendre més i vaig començar a estudiar. Des d’un bon començament em van ensenyar que el nom del Déu Totpoderós és Jehovà. Vaig sentir que se m’havien obert els ulls! Anys enrere, quan li havia preguntat a la meva mare qui eren els testimonis de Jehovà, m’havia dit: «Són unes persones que adoren un senyor gran que es diu Jehovà».\nCom que sabia que havia trobat la veritat, vaig progressar ràpidament. El març de 1957, nou mesos després d’aquella primera reunió, em vaig batejar. El meu punt de vista de com havia de ser i la meva actitud masclista havien canviat. Estic content de saber el que ensenya la Bíblia sobre el que implica ser un home de veritat. Jesús era perfecte i, per això, era molt fort físicament. Si hagués volgut, podria haver fet que el típic ‘mascle’ semblés insignificant al seu costat. Malgrat tot, en lloc de ficar-se en baralles, va deixar que el maltractessin, tal com s’havia predit (Is. 53:2, 7). Vaig entendre que un autèntic deixeble de Jesús «ha de ser amable amb tothom» (2 Tim. 2:24).\nL’any següent, el 1958, vaig començar a servir de pioner, però poc després vaig haver de fer una petita pausa. Per què? Vaig decidir casar-me amb la Gloria, una de les dues noies que em van convidar a l’Estudi de llibre. No em penedeixo d’haver pres aquesta decisió. Ella era una joia i ho continua sent ara. Per a mi, és més preciosa que el diamant més valuós que pugui existir. Soc tan feliç d’haver-me casat amb ella! Deixem que la Gloria mateixa ens expliqui més sobre la seva vida:\n«Tenia 16 germans. La meva mare va ser una germana fidel que va morir quan jo tenia 14 anys. En aquell moment el pare va començar a estudiar la Bíblia. Com que estava sol, va parlar amb el director de l’institut per veure si jo i la meva germana, que estava al seu darrer any, podíem fer torns per anar a l’institut. La idea era que un dia una de nosaltres anava a classe, i l’altra es quedava a casa per cuidar els nostres germans petits i per preparar el sopar abans que arribés el pare de la feina. El director hi va estar d’acord, i ho vam fer així fins que la meva germana va acabar l’institut. A més, estudiàvem la Bíblia amb dues famílies de germans i 11 de nosaltres ens vam fer Testimonis. M’encantava predicar, tot i que havia de lluitar amb la meva timidesa. Al llarg dels anys, en Sam m’ha ajudat a superar aquest repte».\nLa Gloria i jo ens vam casar el febrer de 1959. Ens agradava servir junts de pioners i el mes de juliol vam demanar servir a Betel. Desitjàvem de tot cor servir a la seu mundial. En Simon Kraker ens va entrevistar i ens va dir que Betel no convidava matrimonis en aquell moment. Però mai vam perdre el desig d’anar a Betel. Això sí, va passar molt de temps fins que es va complir.\nVam escriure a la seu mundial per preguntar on hi havia més necessitat. Quan ens van respondre, ens van donar només una opció: Pine Bluff, a Arkansas. En aquella època allà només hi havia dues congregacions, una ‘blanca’ i una ‘negra’. Ens van enviar a la congregació ‘negra’, on només hi havia 14 publicadors.\nCONVIVIM AMB LA SEGREGACIÓ I EL RACISME\nPot ser que et preguntis per què s’havien de reunir separats els germans blancs i els negres. La resposta és que no hi havia una altra opció. Per una banda, hi havia lleis que prohibien a persones de diferent raça estar juntes. Per una altra, hi havia un gran problema de violència. A molts llocs, era perillós que germans blancs i negres es reunissin junts perquè gent violenta podia destruir la Sala. I, de fet, en algun lloc va passar. Si un germà negre predicava casa per casa en una barri blanc, el podien arrestar i, fins i tot, apallissar. Així doncs, per poder continuar predicant, vam obeir les lleis amb l’esperança que la situació milloraria.\nLa predicació no era fàcil. Quan predicàvem en un barri negre, de vegades picàvem sense voler a una casa de blancs i havíem de decidir ràpidament què fer, si parlar-los de la Bíblia de manera breu o si disculpar-nos i marxar a una altra casa. Aquesta era la realitat en alguns llocs.\nHavíem de treballar de valent per poder servir de pioners. A la majoria de les feines ens pagaven 3 dòlars al dia. La Gloria feia feines domèstiques. Jo només la podia ajudar a una casa, i així ella trigava la meitat de temps a acabar la feina. Allà ens donaven un menú precuinat congelat que compartíem abans de marxar. Cada setmana, la Gloria planxava a una altra casa i jo hi treballava de jardiner, netejava les finestres i m’encarregava d’altres feinetes. A la casa d’una família blanca, també netejàvem les finestres. La meva dona des de dins i jo des de fora. Com que ens hi estàvem tot el dia, ens donaven el dinar. Ella menjava dins de la casa, separada de la família, i jo, al garatge. Però no m’importava perquè el menjar estava boníssim. La família era molt maca. Simplement els influïa la manera de pensar d’aquella societat. Recordo un dia que ens vam parar a posar benzina. Després d’omplir el dipòsit, li vaig demanar a l’empleat si la Gloria podia anar al bany. Em va mirar amb ràbia i em va dir: «Està tancat».\nGESTOS QUE MAI OBLIDAREM\nTot i això, vam viure moments molt bonics amb els nostres germans, i estimàvem la predicació. Quan vam arribar a Pine Bluff, vam anar a viure a casa del servent d’aquella congregació. La seva dona no era Testimoni, i la Gloria va començar a estudiar la Bíblia amb ella. Jo també vaig començar a estudiar amb la filla i el gendre. Amb el temps, la mare i la filla es van batejar.\nTeníem bons amics a la congregació ‘blanca’. Sovint ens convidaven a sopar, però hi havíem d’anar quan era fosc perquè no ens veiessin junts. El Ku Klux Klan (KKK) era una organització racista i violenta que estava molt activa. Recordo una nit de Halloween que vaig veure un home assegut al porxo de casa seva vestit amb una túnica i una caputxa blanca, com anaven vestits els membres del KKK. Aquestes coses no impedien que els germans fossin amorosos. Un estiu necessitàvem diners per viatjar al congrés, i un germà ens va ajudar comprant-nos el nostre Ford del 1950. Un dia, al cap d’un mes, estàvem cansats de caminar després de predicar casa per casa sota un sol abrasador i dirigir cursos bíblics. Quan vam arribar a casa ens vam trobar una sorpresa. Teníem el nostre cotxe aparcat davant de casa amb una nota al parabrisa, que deia: «Us torno el cotxe. És un regal de part meva. Amb carinyo, el vostre germà».\nEls germans van tenir un altre gest de bondat que em va deixar bocabadat. El 1962 em van convidar a l’Escola del ministeri del Regne a South Lansing, a Nova York. Aquesta escola durava un mes, i tenia l’objectiu de capacitar els germans que servien com a superintendents a les congregacions, circuits i districtes. En aquell moment estava sense feina i ens costava molt arribar a final de mes. Poc abans havia tingut una entrevista de treball a una empresa de telefonia de Pine Bluff. Si m’agafaven, seria la primera persona negra que contractaven. Finalment em van dir que la feina era meva. Com que no tenia diners per viatjar a Nova York, em vaig plantejar seriosament acceptar la feina i no assistir a l’escola. Just quan estava a punt d’escriure la carta per rebutjar la invitació em va passar una cosa que mai oblidaré.\nUna germana de la nostra congregació, que el seu marit no era Testimoni, va picar a la nostra porta de bon matí i em va donar un sobre ple de diners. Ella i alguns dels seus fills havien estat matinant durant setmanes per anar a treballar a camps de cotó traient les males herbes. Ho van fer per guanyar prou diners per ajudar-me a viatjar a Nova York. La germana em va dir: «Ves a l’escola i aprèn molt, i així quan tornis ens podràs ensenyar». Després, vaig preguntar a l’empresa si podia començar a treballar 5 setmanes més tard. La resposta va ser un rotund «no». Però no m’importava perquè ja havia pres la meva decisió. Estic tan content d’haver rebutjat aquella feina!\nAra la Gloria us explicarà com ens va anar a Pine Bluff: «M’encantava el territori! Dirigia de 15 a 20 cursos bíblics. Pels matins anàvem a predicar casa per casa i la resta del dia estudiàvem la Bíblia amb diferents persones, de vegades fins les 11 de la nit. Ens ho passàvem tan bé! M’hauria encantat quedar-me a servir allà. He de reconèixer que no em feia cap iŀlusió canviar d’assignació i anar al circuit, però Jehovà ens tenia preparada una altra cosa». I així va ser.\nSERVIM A L’OBRA ITINERANT\nMentre servíem a Pine Bluff vam fer la soŀlicitud per ser pioners especials. Teníem moltes expectatives perquè el nostre superintendent de districte volia que servíssim com a especials a una congregació de Texas. Ens feia molta iŀlusió aquella idea. Així és que vam esperar i esperar, però no vam rebre cap carta. El gener de 1965, de sobte, ens va arribar la nova assignació: l’obra itinerant! El germà Leon Weaver, que ara és el coordinador del Comitè de Sucursal dels Estats Units, va ser nomenat superintendent de circuit al mateix temps que nosaltres.\nEstava molt nerviós per servir a l’obra de circuit. Un any abans, en James Thompson, Jr., el nostre superintendent de districte, havia analitzat la meva avaluació i m’havia dit amablement alguns aspectes que podia millorar, i algunes qualitats necessàries per a un superintendent de circuit. Poc després de començar la meva nova assignació, em vaig adonar que els seus consells havien estat molt pràctics. El germà Thompson va ser el primer superintendent de districte amb el qual vaig servir, i vaig aprendre molt d’ell.\nValoro molt l’ajuda que em van donar alguns germans d’experiència\nEn aquella època, els superintendents de circuit no rebíem gaire capacitació. Passàvem una setmana acompanyant el circuit en una visita i observant-lo. La setmana següent, ell ens acompanyava a visitar una altra congregació, i ens donava consells. Però després, ja ens quedàvem sols. Recordo que li vaig dir a la Gloria: «Per què ha de marxar just ara?». Amb el temps, vaig aprendre que sempre hi ha germans disposats a donar un cop de mà. Només cal que et deixis ajudar. Encara valoro l’ajuda que vaig rebre de germans amb molta experiència, com ara en J.R. Brown, que servia a l’obra itinerant en aquell moment, i en Fred Rusk, que servia a Betel.\nEl racisme estava a l’ordre del dia. Una vegada, mentre estàvem visitant una ciutat de Tennesse, el KKK hi va organitzar una marxa. En una altra ocasió estàvem predicant en grup, i ens vam aturar a prendre alguna cosa en un restaurant de menjar ràpid. Quan vaig anar al bany, un home amb cara de pocs amics i tatuat com els supremacistes blancs es va aixecar i em va seguir. Però un germà blanc, que era molt alt i fort, va entrar després de nosaltres, i em va preguntar: «Va tot bé, germà Herd?». L’home que m’havia seguit va marxar de seguida sense utilitzar el bany. Amb el temps he vist que els prejudicis no depenen del color de pell sinó del pecat que Adam ens ha transmès. També he après que els germans ens estimem de veritat i estem disposats a morir els uns pels altres, sense importar el color de la nostra pell.\nRIC EN SENTIT ESPIRITUAL\nVam servir durant 12 anys al circuit i 21, al districte. Van ser anys molt feliços i plens de benediccions. Però encara ens esperava una altra sorpresa. L’agost de 1997 es va fer realitat el nostre somni: servir a Betel dels Estats Units. Ens van convidar uns 38 anys més tard de la nostra primera soŀlicitud. Un mes després, vam començar a servir a Betel, pensant que aquest privilegi seria temporal. Però estàvem ben equivocats.\nLa Gloria era una joia quan ens vam casar, i ho continua sent ara\nLa meva primera assignació va ser al Departament de Servei, on vaig aprendre molt. Els germans que treballen allà han de tractar preguntes delicades i complexes que fan els consells d’ancians i els superintendents de circuit del país. Estic molt agraït perquè em van ensenyar i ajudar amb paciència. Ara bé, crec que si em tornessin a assignar a aquest departament, gairebé hauria de tornar a començar de zero.\nTant a la Gloria com a mi ens encanta viure a Betel. Sempre hem matinat i això és molt útil aquí. Després d’un any, vaig començar a servir com a ajudant al Comitè de Servei del Consell Rector. Llavors, el 1999 vaig ser nomenat membre del Consell Rector. Aquesta assignació m’ha ensenyat moltes coses, però la lliçó més important que he après és que Jesús és el Cap de la congregació, no cap home.\nDes del 1999, tinc el privilegi de formar part del Consell Rector\nMirant enrere, de vegades em sento com el profeta Amós. Jehovà es va fixar en aquest pastor humil que, durant la temporada, recollia un tipus de figues que es considerava menjar de pobres. Amb tot, Déu li va donar un privilegi molt bonic: ser el seu profeta (Am. 7:14, 15). De manera semblant, Jehovà es va fixar en mi, el fill d’un granger pobre de Liberty, i m’ha beneït molt més del que puc expressar (Prov. 10:22). Sens dubte, de petit era pobre en sentit material, però ara sento que soc molt ric en sentit espiritual, més del que mai m’hagués imaginat.