Arts 27 by Arts. Revista del Cercle de Belles Arts de Lleida - issuu\n27Revista del Cercle de Belles Arts de LleidaEDITORIAL3\n4ENTREVISTAMiquel Roig Nadal\nA l b e r t Ve l a s c o i F r a n c e s c G a b a r r e l lEXCÈNTRICS 13Entrevista a l’autor del llibre Els renoms de Lleida, un dels\ngrans col·leccionistes d’imatges, noms, indrets i referències\na l’anecdotari local que encara conserva la nostra ciutat.Editorial\nBELLES ARTSMatías Lópezwww.cerclebellesarts.com\nrevistaarts@cerclebellesarts.comNúm. 27, juny 2007\nPVP 4 €EXCÈNTRICSCentrífugsEXCÈNTRICS17Una nova i peculiar dissecció filosòfica al voltant\ndel concepte d’excèntric pel carismàtic professor\nde Filologia Llatina de la Universitat de Lleida.Ser “diferent” és un problema?\nJ o a n Ye g u a s\nJaume VilellaLa diferència com a element aglutinador\nd’una variada fauna humana que aquest article\nens descobreix i posa en evidència.21EXCÈNTRICSDirecció\nFrancesc CatalàMacedònia històrica de lleidatans\npolíticament incorrectesConsell de Redacció\nAlbert VelascoQuintí CasalsEditor gràfic\nTel. 973 243 725\na la lleidatana?\nJ o s e p To r t\nMés enllà dels tòpics de sempre, una interessantíssima\ni nova aportació al concepte de carrincló, vinculada als\ntrets genuïns que constitueixen el caràcter lleidatà.ARTS no es fa responsable dels\nquals reflecteix exclusivament el\ncriteri del signant.33DIVERSÀRIUMElisenda Santa Creu\ni el tresor de la joia\nRamon RubinatDIVERSÀRIUM35Conversa amb Hèctor López Bofill:\npoeta, sobiranista, ImparableUn viatge adjectivat per l’univers creatiu d’una de les\ndissenyadores de joies més innovadores i interessants que\nactualment treballen a la ciutat de Lleida.J o a n Ta l a r n\nDes de la poesia fins a la independència\nde la mà del poeta i professor de Dret\nConstitucional de la Universitat Pompeu Fabra.39DIVERSÀRIUMUna passejada per la cambra del\ntresor. Obres medievals al Saló\nAntiquaris 2007 de Barcelona\nA l b e r t Ve l a s c oDIVERSÀRIUM43Edith Schaar i les trepitjades de l’oca\nJaume SallaDipòsit legal: L-127-1990\nISSN: 1576-8368Un profund i acurat repàs d’alguns dels personatges més\npeculiars de la nostra història recent de la mà d’un\ndels grans especialistes en història moderna de Lleida.Rere les passes de l’artista Edith Schaar,\nalumna d’alguns dels grans mestres de la pintura\nexpressionista i abstracta i que, des de fa prop\nde 15 anys, viu i treballa al castell de la Floresta.Entre el 3 i l’11 de març se celebrà a Barcelona\nel Saló Antiquaris 2007. Acompanyem l’especialista\nen art medieval Albert Velasco a la recerca de\npetites joies i altres sorpreses que s’hi podien trobar.46COSES QUE HE LLEGITMadame Bovary,\nPep CollFoto portada\nNoemí LeónPORTFOLIO 48\nNoemí LeónAmb la col·laboració de:Fundació Pública de la Diputació de LleidaEl gran clàssic de la literatura universal vist des de la\nperspectiva d’un dels “clàssics” de la literatura lleidatana.\nMadame Bovary és la novel·la que més vegades\ns’ha rellegit Pep Coll: solvència contrastada.Fidel León50ACTIVITATS25è aniversari\nCoral L’Estel (1982-2007)\nDepartament de Cultura12EDITORIALEl “puedo prometer y prometo” d’Adolfo Suárez significava\nmoltes coses. De fet, haver de subratllar per endavant la capacitat (i la potestat) del polític per prometre ja implicava que\naquest verb estava sota sospita. Un “prometo” tal com raja,\nun “prometo” sol-solet, sense l’additament del “puedo” (en\nprimera persona) no hauria estat el mateix. La frase de Suárez\nimplicava la potència i l’acte, la qual cosa, en aquella època,\nera fonamental. Avui, les promeses passen, com el tren d’alta\nvelocitat, a 300 quilòmetres per hora (però de les promeses\nd’ara ja en parlarem). El “puedo prometer y prometo” avui\nseria la frase d’un superheroi, d’un entrenador de futbol, d’un\nimam extasiat o d’un alcalde de Marbella.que pugui tenir. De fet, el problema és aquest: la promesa,\nrespecte al jurament, és el mateix que el Monopoly respecte\na l’FMI. Jurar és brutal. Prometre és com dir “mecatxis”, jurar\nés com fotre un “cagon” que els deixa tots parats.Allò de prometre, en lloc de jurar, és molt higiènic, però\ntambé és molt light. Les coses magnífiques necessiten solemnitat. Passa el mateix amb les misses, les hauríem de fer en\nllatí. Això que la gent hagi d’entendre el que diu el sacerdot\nés cutre fora mida. La paraula de Déu no es pot dir en català\no en castellà, des d’un punt de vista artístic és gairebé sacríleg. Si entenem Déu, sabrem allò que ens diu, i ja no caldrà\nque tornem mai més a l’església. En canvi, una missa en llatí,\nsorprenent i màgica, significa molt més, ens apropa molt més\nal misteri, ens fa partícips d’una experiència iniciàtica i meravellosa. Prometre, en lloc de jurar, és cutre, com ho va ser el\nmatrimoni del príncep Felip amb una periodista de televisió.\nÉs inadmissible, el príncep s’hauria d’haver casat amb una\nprincesa, i havien de viure en un castell, i no ens haurien d’ensenyar mai les cames i haurien de parlar-nos en urdu o en\nswahili. Prometre és un succedani d’anar per casa, una fórmula cagadubtes que li treu a la promesa tota la solemnitatLa campanya electoral arriba a la seva fi. Si es podessin acomplir totes les promeses dels nostres polítics, d’aquí a una\nlegislatura tindríem: el riu Segre navegable, una pista de gel\na les Basses d’Alpicat, pisos per a tothom i papers per a\ntothom; hi hauria tanta seguretat que podríem aparcar els\nmòbils (els telèfons) al carrer i no ens els prendrien; tothom\nutilitzaria el bus públic, que seria gratuït, i la ciutat estaria\nplena de pàrquings invisibles que no molestarien. Tindríem\nvariants que creuarien l’Horta, però que no la creuarien, i la\ngent deixaria d’ataconar els metges. IPCENA desapareixeria,\ni també la pol·lució, i tot seria sostenible. La ciutat seria paritària, multicultural, assertiva, proactiva, multiforme, lúdica,\nconfortable i no discriminatòria. Els immigrants s’integrarien\namb els indígenes i els indígenes amb els immigrants. I es\nresoldria el tema del Gurugú.Suposo que per això el polítics prometen... perquè saben que\nprometre no pesa gaire, que no va enlloc. El primer polític\nque es dediqui a jurar el que farà, de ben segur que es posa\nels electors a la butxaca, segur que guanya. També s’ha de dir\nque, si després de guanyar les eleccions el polític en qüestió\nno complís els juraments, l’hauríem d’enviar a l’infern o desterrar-lo a l’illa de Perejil....Vist així, els nostres polítics potser fan bé de no jurar.3ENTREVISTAMIQUEL ROIG NADALParlem amb Miquel Roig Nadal (Lleida, 1923), autor del llibre Els renoms de Lleida (Pagès Editors, 2005),\nuna obra que recull una important nòmina de personatges de l’anecdotari lleidatà agrupats pel seu nom,\npseudònim o àlies; un minuciós llistat de personalitats de la més diversa índole relacionats amb determinats moments\nde la història de la nostra ciutat i viles adjacents, o amb els paisatges d’aquesta Lleida interior tan peculiar i,\nper a molts, tan desconeguda. Amb el Roig Nadal col·leccionista de mots, personatges, indrets i imatges ens submergim\nen el seu treball a la recerca d’aquells noms que sobresurten per sobre de la resta, d’aquells vells excèntrics\nque han configurat, i configuren, la singularitat popular de la nostra història més recent.ALBERT VELASCO\nFotografies: Oriol RosellSegons el seu parer, quina àrea o disciplina (lletres, arts, política, economia, esport...) ha comptat a Lleida\namb més “personatges singulars”?\nHistòricament, l’àrea sociocultural. Això\nera així perquè, abans, la nostra societat\nera més senzilla, més alegre, a diferència d’ara, que som alegres per fora, però\nno pas per dins.\nHi ha alguna mena de singularitat o\nexcentricitat que puguem considerar\n“autòctona”? Els lleidatans ens caracteritzem per algun tret inusual?\nSempre s’ha dit que ens agrada la gresca, malgrat això, no és ben bé un tret\ntípic dels lleidatans. Si mirem enrere,\naixò sí, trobem una sèrie de personatges\nben particulars, noctàmbuls de mena,\ndotats d’un peculiar sentit de l’humor i\nrelacionats amb alguns dels ambients\nartístics i creatius de l’època. Per exemple, a finals del segle XIX, hi havia Lo\nGaribaldi, un pregoner de carrer que\nva viure molts anys a Lleida i al qual li\nfaltava una cama. En portava una de\nfusta guarnida amb campanetes, es vestia de tirolès i es dedicava a fer música4pels carrers de la ciutat amb un orgue\nde maneta.humor seriós i les autoritats van prohibir-la diverses vegades.Més o menys per la mateixa època hi\nhavia a Lleida una associació humorística anomenada Los Chicos Divertidos, que, cap al 1875-1880, constava\ntambé com a acadèmia. Estava formada, segons la seva pròpia definició,\nper “chicos divertidos que tenían\nganas de reír”. Van muntar l’any 1879\nun certamen per als dies de Yr Arriba\n(Nadal), San Ferestijo (Sant Silvestre),\nCabeza de Año (Cap d’Any) i Los\nMonarcas (Dia de Reis). Organitzaven\nactes festius, tots plens d’humor sa, i\nes batejaven amb renoms, cada un\nrelatiu a la seva persona... Ah!!! I no\noblidem l’arquitecte Francesc Bordalba, l’home dels cent acudits, una persona amb un humor increïble, que\ntreia punta de tot i en sabia un sac\nple, de dites gracioses.El rar, l’excèntric, el boig... sembla\nque pertanyen a un món marginal,\nens pot fer cinc cèntims dels excèntrics benestants de casa nostra?Dins un àmbit més estrictament cultural, també cal destacar el setmanari\nhumorístic La Poticràcia, una publicació\nsatírica que tenia com a lema: “Mirar la\nvida por el lado ridículo es tomarse la\nvida en broma, y este es nuestro concepto.” Feia sàtira de la ciutat amb unMolts dels excèntrics lleidatans procedien de les classes benestants, però cal\ntenir en compte que sempre deixaven\nentrar a les seves gresques gent pertanyent a grups socials més desfavorits.\nCrec que salta a la vista que els adinerats tenien més temps per dedicar-se a\nser excèntrics, mentre que la gent de\nclasse treballadora tenien altres preocupacions.\nEl nom més paradigmàtic en aquest\nsentit és, sens dubte, el d’Agapito\nLamarca, personatge clau en la vida i la\nhistòria de la Lleida de finals del XIX i\nprincipis del XX. Era arquitecte, i sogre\ndel president Francesc Macià. La seva\npersonalitat, plena de sortides satíriques\ni humorístiques, les seves juguesques i\nel seu bon caràcter el van convertir en\nun personatge irrepetible que tothom\nrecorda. Tenia dues filles i les va casar a\ndisgust. Fins i tot es diu que les volia“Abans, la nostra societat era més senzilla, més\nalegre, a diferència d’ara,\nque som alegres per fora,\nperò no pas per dins.”casar a les 6 del matí sense convidar\nningú. Una de les seves anècdotes més\nconegudes va tenir lloc a l’Hotel Ritz de\nBarcelona, on havia de trobar-se amb\nun general. Sempre anava mal vestit —\na voltes disfressat—, per la qual cosa, en\narribar a l’hotel li van barrar el pas. Va\ndir que cridessin el general i aquest,\nassabentat de la seva presència, va exigir que el deixessin passar. Després, van\nanar a la cafeteria de l’hotel a fer una\nxocolata amb xurros. L’Agapito, un cop\nservit, va agafar la xocolata i se la va\ntirar per sobre tot dient: “Com que el\nconvidat era el traje...” També se sap\nque va fer la volta a Catalunya en carro.\nTambé podríem esmentar el nom de\nJoan Bergós i Dejuan, lo Bergoset, pare\nde l’arquitecte Joan Bergós. Molt vinculat a la Renaixença i el catalanisme polític d’arrel burgesa, va formar part, juntament amb Enric Arderiu i Manel Roger\nde Llúria, de l’expedició fluvial que portà\nla senyera Segre avall, un Segre molt\nmés cabalós que no pas ara, no ho oblidem. Sortint des de Lleida, el grup navegà fins a Torres de Segre com a acte reivindicatiu i amb l’objectiu de plantar\ncara al governador anticatalanista que la\nciutat patia en aquells moments.6A Andalusia és molt habitual que els\nsenyors es relacionin amb cantants\nde flamenc i personatges pintorescos.\nCom tracten les classes lleidatanes\nmés adinerades aquestes “personalitats singulars”? S’hi han relacionat\ndes de sempre? N’han fet burla o els\nhan considerat positivament?\nLleida és una ciutat molt “flamenca”, i\naixí ho demostra la mitologia existent al\nvoltant dels carrinclons, el garrotín i\npersonatges com ara Enric Pubill, lo\nParrano, un dels seus grans promotors i\nque, durant molts anys, va estar sempre\npresent en totes les festes carrinclones\nde la ciutat... Aquí cal parlar del col·lectiu gitano instal·lat a casa nostra, que\naglutinava, tant de dia com de nit, bona\npart dels saraus i gresques que es feien\nEntre molts altres, al llibre parlo de\nJaume Giménez, lo Leridano, un guitarrista de primera que va marxar a Barcelona per mirar de trobar un camp\nmés ampli per al seu art. Va ser mig\nparella de Raquel Meller quan va estrenar La violetera, i sembla que molts cantaors de primera fila volien que els\nacompanyés a la guitarra, el que ellsanomenaven senyor Jaume, lo Leridano.\nDesprés d’uns quants anys, torna a Lleida amb les facultats una mica minvades\ni es posa a treballar de porter en un\ncinema. Amb ell va desaparèixer la\ngeneració dels cales que van conèixer el\nnaixement del garrotín. I també, com\nno, faig esment del Marquès de Pota,\nun dels representants més nostrats de la\nmúsica autòctona popular de Lleida. Era\nconserge a la Diputació de Lleida, feina\nque alternava amb l’estudi i l’exercici de\nla pajandi (guitarra en caló).\nMés enllà del col·lectiu gitano, i dins\nl’àmbit musical de començaments de\nsegle, cal anomenar Francisca Bautista,\nla Paca o la China. Nascuda a Màlaga\nl’any 1872, era una excel·lent cupletista\nque va arribar a Lleida l’any 1903 després d’haver actuat pels millors teatres\nd’Europa i Mèxic al costat de les grans\nfigures del moment. S’instal·là a la nostra ciutat i va actuar al Royal, al Cafè\nParís i al Colón. Finalment, en acabar la\nseva carrera, es va dedicar a vendre\nloteria pels carrers.\nÉs interessant destacar, també, la figura\nde L’Aragay de la Pajandi (el capellà de\nla guitarra) el renom que els gitanos“Molts dels excèntrics\nlleidatans procedien de les\nclasses benestants, però\nsempre deixaven entrar a\nles seves gresques gent\npertanyent a grups socials\nmés desfavorits.”7“Un dels noms més paradigmàtics és, sens dubte,\nel d’Agapito Lamarca, personatge clau en la vida i la\nhistòria de la Lleida de\nfinals del XIX i principis\ndel XX.”donaven a mossèn Antoni Anguera.\nEra un dels components de la colla d’Emili Pujol que es reunia a la Fonda del\nRacó i al qual, pel seu tarannà festiu, el\nbisbe va estar a punt de prohibir que\ntoqués la guitarra.ciutat de Lleida fa a les figures més\nrepresentatives de la seva història?\nQuins són “els oblidats” de la cultura\nlleidatana, aquells que es mereixerien\nmolta més consideració que no pas la\nque tenen en l’actualitat?Considera que la condició d’artista\nimplica sempre l’excentricitat o, per\ncontra, aquesta idea és únicament un\ntòpic romàntic que s’ha escolat en l’imaginari col·lectiu?D’oblidats n’hi ha molts, però crec que\nles figures més senyeres resten per\nsempre presents en el nostre imaginari\ncol·lectiu.Als artistes, pel fet de ser-ho, se’ns permeten moltes llicències, i ser excèntric\nn’és una. En aquest sentit, Lleida i la\nseva rodalia, que ha estat des de sempre\nuna terra d’artistes, ha vist com molts\ndels creadors que adquirien fama fora\nde la nostra ciutat eren considerats,\nalguns de manera justificada i altres no,\nuna mica estrafolaris, excènctrics, si més\nno. Els casos més paradigmàtics són els\nde Ricard Viñes, Miquel Viladrich i\nBaldomer Gili Roig, tres grans personalitats de la nostra història dotades\nd’una forta personalitat, carregada\nd’humor, ironia i un cert to satíric.\nLa posteritat posa les coses al seu\nlloc? És just el reconeixement que la8Però a banda de tots els noms mencionats durant l’entrevista, en destacaria algun més extret de les pàgines\ndel seu llibre?\nPer sobre de tots, segurament Pulvis, el\npseudònim amb què el pintor Josep\nBenseny signava les seves obres humorístiques i satíriques, ja fossin dibuixos o\nacudits. L’àlies prové del començament\nd’una frase que ell deia molt sovint, Pulvis eris et in pulvis reverteris. Pulvis era un\npersonatge singular, un gran company i\namic de tota una nova generació d’artistes que s’aixoplugaren sota els seus\nconeixements i capacitat intel·lectual.\nSempre disposat a sobreposar-se a la\npròpia desgràcia física, de vegades, fins\ni tot se’n reia d’ell mateix.A partir d’aquí, i així, de cop i volta,\nsegurament també caldria destacar...\nJosep Wehrle, rellotger i escriptor,\nautor de la cèlebre obra de la Renaixença lleidatana Los tres reyes. Signava les\nseves obres més satíriques amb el pseudònim Bonifaci Gandul, que es publicaven en diaris i revistes especialitzats en\naquest àmbit. Sens dubte, se’l podia\nconsiderar un “foteta”.\nLlorenç Agustí i Claveria, lo Ferrer del\nTall, una persona molt culta, a la qual li\nagradava molt llegir, i que tenia una\ngran biblioteca que llegà a l’IEI. Va estudiar poesia i era un bon rapsode. Fins i\ntot, als anys vint, va anar a Hollywood\nper fer una prova cinematogràfica.\nLo Bohemi, sobrenom de l’escultor Raimundo Cortijo, que assistia a la tertúlia\nde Cal Barrio. Va treballar bastant a la\nprimera meitat del segle XX. El bust de\nBlondel que es troba al Pilar del General\ni l’estàtua de Ricard Viñes són obra seva.\nFou una persona bohèmia i inquieta.\nJosep Bonet, lo Bon, caricaturista i dibuixant que venia molt sovint a Lleida en el\nseu carruatge, decorat com un vehicle“Lleida és una ciutat\nmolt “flamenca”, i així ho\ndemostra la mitologia\nexistent al voltant dels\ncarrinclons, el garrotín i\npersonatges com ara Enric\nPubill, lo Parrano...”hongarès, que era alhora habitatge, taller\ni despatx. Va intervenir a la Lleida cultural\na través de les pàgines de Vida Lleidatana\ni l’Ateneu, en els quals publicava dibuixos.\nCom a caricaturista, va captar el vessant\nsatíric de molts lleidatans dels anys vint i\ntrenta. Se situava sempre a Blondel,\ndavant per davant del carrer Cavallers.Alfons Vila (Shum), un dibuixant de la\nprimera meitat de segle XX, anarquista\nmilitant que va acabar empresonat i\ncondemnat a mort, tot i que la pena li\nfou commutada. En sortir de la presó,\nva dirigir el seu art cap al cinema. Va\nmarxar a Hollywood, on va trobar feina\ncom a pintor de decorats.Paco Mercè, pintor, íntim amic de\nMiquel Viladrich. Tots dos viatgen a\nParís durant l’època daurada de la ciutat. Estava interessat en tot el que era\ntípic de la ciutat. Els seus dibuixos van\ncaptar els moments de festes gitanes.\nSón cèlebres les seves pintures sobre el\ngarrotín, on retrata els personatges que\nprimer el van ballar. Fa formar part del\ngrup dels Heptantropos, en el qual\ntambé s’integrava el mateix Viladrich.Mossèn Rufes, un capellà que repartia\nsopa per als que no tenien menjar en una\ncasa de la seva propietat a la plaça del\nSeminari Vell. Era gran, anava brut, una\nmica artista, molt excèntric, però molt\nbona persona. Tutelava els artistes locals\nde la capella del Peu del Romeu i va ajudar a formar el Cau d’Art, entre els quals\nhi havia Carmel Tapiol, Josep M. Suau,\nRamon Farré, Josep Bartoletti, Eusebi\nBroto, A. G. Lamolla, Ramon Aguiló, etc.10I ja per acabar, vostè és un home\nindefectiblement lligat a la plaça de\nSant Joan, a la seva tradició com a\npunt neuràlgic i a la seva existència\ncom a focus urbanístic i de relació\nsocial. Hi ha algun indret d’aquesta\nplaça que recordi especialment com a\npunt de trobada de personatges d’aquesta Lleida d’excèntrics de la qual\nhem volgut parlar?\nSens dubte, Cal Barrio, la barreteria\nmés típica de Lleida dels darrers cinquanta anys. Era un lloc típic de la plaça\nSant Joan, on, a més de vendre gorres i\nbarrets, es feien tertúlies de tota mena.\nEra un punt de reunió de literats, músics\ni erudits, on es podien trobar artistes\ncom ara el guitarrista Emili Pujol o el\npintor Joan Font.12E X C È N T R I C SEXCÈNTRICSALBERT VELASCOTota societat gira al voltant d’un punt central, un centre,\nque marca qui està dins i qui està fora del grup. Ser excèntric és, per tant, apartar-se de la poderosa influència d’aquest pol d’atracció, situar un nou centre fora del centre,\nmarxar a la perifèria, ultrapassar els límits, ser centrífug.\nCal preguntar-se quines són les pautes que el “gran centre”\nempra per classificar els desviats. El mecanisme és senzill.\nL’excèntric és aquell que no és com els altres i ens diverteix:\nautomàticament se l’aparta i se’l classifica com a tal.\nHistòricament, la societat ha imposat als individus les creences d’altri al voltant de molts aspectes de la vida: hem\nde pensar com pensen els altres, hem de vestir com vesteixen els altres, hem d’opinar com opinen els altres.\nEmperò, els excèntrics tenen el seu propi sistema de\nvalors que, òbviament, en molts aspectes es desmarca del\nque estipula la societat. Això justifica que, de sobte, algú\ndoni un cop a la taula i desafïi aquest panorama mirant de\nfer valer les seves creences, i ho fa, a voltes, cridant l’atenció —segons els paràmetres conductuals del paradigma social acceptat. Es tracta d’un mecanisme d’autoafirmació que serveix per desafiar una realitat social\nopressora, carregada d’una negativitat que atreu la positivitat d’aquell que es rebel·la.\nA què es deu la necessitat de ser diferent? Per què cal\ndemostrar-ho cridant l’atenció amb accions que trenquen\nels cànons? S’ha de dir que quan algú se’n va del centre i\nrealitza una acció desmarcada de l’establishment, això és,\na través de formes transgressores, està creant un nou cen-tre, el seu centre. El següent pas és posar una bomba als\nciments del que està establert i accionar-la amb un control\nremot. De l’explosió pot sorgir, o no, un nou ordre basat en\nel seu propi sistema de valors, i de la pròpia deflagració\ndependrà el reconeixement d’una societat que, per altra\npart, des del principi l’ha assenyalat amb el dit pel fet de\ndesviar-se tangencialment del camí traçat.\nEn el moment en què es reconeix l’èxit i es valora l’activitat\nde l’excèntric, podem dir que resta integrat dins l’estructura cultural que ell mateix rebutjava? Ha deixat de ser diferent? El seu sistema de valors s’ha integrat en allò contra el\nque combatia? El nou centre que havia creat ha contribuït\na fer més gran el centre del que s’havia apartat? Conclusió:\ncal sortir del centre quant aquest, pel propi magnetisme del\nseu paradigma cultural, t’atreu cap a ell? I encara més: ser\nexcèntric és la manera final de ser cèntric?\nMolts cops, a la necessitat de to be different s’afegeix una\ntendència a la creativitat que pot venir acompanyada, o no,\nde talent. I ull, no ens confonguem. En el món de la creació\nartística no hi ha rebels sense causa, atès que els actes antisistema no són inconscients, sinó carregats de significat i\ncontingut. El clímax —o l’anticlímax, segons es miri— del\nque diem ens l’ofereix Salvador Dalí, un excèntric que va\naconseguir fer girar el món al seu voltant. Ergo, va acabar\nDe nou, la pregunta és inevitable: què hi ha al final de l’escapada?13E X C È N T R I C SCENTRÍFUGSMATÍAS LÓPEZ\nFotografies: Francesc Català i Arxiu Nina Gubisch-ViñesI qui sap? Potser tenien raó els vells estoics quan predicaven que ens hem d’apartar del grup, de la communis opinio, de la dóxa que a tothom ja li va bé. Ells, els estoics,\ngrecs i romans, sabien que la veritat no pot estar on la\nmassa la cerca. L’excentricitat és una manera de sortir-se’n,\nd’anar-se’n; no ho pot fer qui vol, sinó qui pot.\nEls excèntrics són absolutament necessaris dins la Cultura,\ntant per acabar-la de constituir —d’arrodonir— com per\nacabar amb ella i donar lloc a un nou món. L’excèntric sembla viure en un submón, en un món paral·lel, però no és\nveritat (en tot cas, és propietari d’un extra-món —i potser\nés un déu a la manera d’Epicur: potser viu en un intermundus, en un metakósmos—): “L’única diferència entre\nun boig i jo —deia Dalí— és que jo no estic boig”; l’excèntric preserva una dosi molt alta d’autoconsciència, manté el\nseu insight intacte, i senzillament va més enllà. Tornant a\nDalí, el genial artista que va ser (sobretot en els seus inicis,\nperò la genialitat mai no el va abandonar) ja era surrealista\nabans de ser admès en el cercle dels surrealistes: mentre\ntots els altres van necessitar l’ortodòxia d’una démarche\nintellectuelle, ell, Dalí, es podia permetre el luxe de ser\nheterodoxe sense cap mena de filtre acadèmic.\nUn bon excèntric no s’improvisa (un bon àcrata, tampoc).\nHoraci es queixava de qui “anava de poeta” sense ser ni\nsaber ser poeta; jo em queixo de l’excentricitat impostada,\nde l’afectació, de l’excentricitat gregària. L’excèntric necessita —com respira— ‘centrifugar’; no li va el conformisme\nde les tendències centrípetes: ha arribat a saber, com savi\nque és, que és en la irradiació i no en la concentració on ha\nde trobar-se a si mateix.\nL’excèntric té les seves contrafigures: hom pot ser excèntric de baixa qualitat, gairebé una caricatura del que caldria. Els esnobs, per exemple: la pròpia paraula —d’arrel\nllatina— ens està dient que per ser un bon excèntric s’ha de\nposseir una nobilitas, concepte que aquí interpretarem de\nbon grat donant a entendre que nobilitas vol dir aproximadament ‘condició de culte’; no es pot ser excèntric sine\nnobilitate, és a dir, teoritzant de manera ridícula sobre realitats que desconeixem i sobre les quals ens mancarà la14necessària perspectiva crítica: precisament, quan arriba a\nposseir aquest meravellós privilegi de la perspectiva crítica,\nl’excèntric —gairebé com a conseqüència— gaudeix de la\nprerrogativa de dir literalment el que li dóna la gana (i fins\ni tot el que no serà ‘políticament correcte’: la correcció política, per cert, tot sovint és una mania centrípeta que no\nresulta saludable; estem mitificant absurdament la concertació social: voleu dir que no hauríem de denunciar de tant\nen tant que aquesta societat no ens agrada ni ens convé en\nmoltes de les seves aparents conquestes?).\nAfirmarem, doncs, que ‘excentricitat’ i ‘distància’ —‘distanciament’, dirien els teòrics— són nocions complementàries. No per altra raó, un excèntric de debò mai podrà ser\nun pedant. La pedanteria és una altra contrafigura de l’excentricitat. Un excèntric no és de cap manera una persona\ninfantil; no pot. Hi ha una manera ‘culpable’ de ser infantil\n—la “minoria d’edat culpable” de la qual parlava Kant—, i\nés aquell conjunt d’actituds intel·lectuals i existencials que\nno abandonen —per una mena de resistència infantil,\npodríem dir— els tòpics que van governar la vida anterior a\nla ruptura amb els èdips de cadascú: quan l’individu ja adult\nmanté per atavisme les pautes mentals i morals de l’adolescència, esdevé un pedant i transmet pedanteria (és ben\nconegut que ‘pedant’ remet al grec paîs —‘nen’—). L’excèntric és tot el contrari d’un pedant, i si es produeix la\nidentificació entre una condició i l’altra és perquè no s’ha\nproduït el canvi que necessàriament condueix cap al camí\nsense retorn; val a dir, perquè no ha estat activat el mecanisme de la distància.\nL’excèntric cultiva el pensament negatiu: és pessimista,\nperò per una qüestió de metodologia; el pessimisme no és\nuna condició de l’ànim que de manera inevitable es resoldrà\nen depressió, sinó una eina d’anàlisi implacable —materialista, a la manera de Lucreci— de la realitat que ens envolta, i exigeix una alegria anterior (no sempre perceptible per\npart de la massa o bé xusma cridanera).\nDe manera que proposo una desidentificació de l’excèntric\namb l’individu grotesc que sobreactua; proposo, de fet, una\nidentificació de l’excèntric amb l’heterodoxe: l’excentrici-E X C Ăˆ N T R I C S\nEfĂmer grafit (Pardinyes, abril 2007).15E X C È N T R I C SRetrat de Ricard Viñes.tat no és pas una qüestió de litúrgia o d’escenografia, sinó\nuna veritable posició intel·lectual davant de la vida, una\nopció de ciència i d’experiència que —bàsicament— implica una lluita persistent contra la superficialitat i contra la\ntrivialització. L’excèntric acostuma a ser força freudià:\nmostra una profunda incapacitat per relacionar-se amb els\nobjectes entesos com a fetitxisme de la realitat quantificable; ara bé: tendeix en canvi a ser un mestre de la interconnexió, i fa veritat aquell principi que proclama que la\nciència no rau en la cosa estudiada sinó en l’estricte mètode de verificació (on hi caben fins i tot la imatge onírica,\nl’anticipació, l’associació ex contrario i molts altres mestissatges de la ment associativa). L’excèntric invalida el\ndogma segons el qual la intuïció és la pitjor enemiga de la\nintel·ligència; en ell, la intuïció és pròpiament la\nintel·ligència, i em concedireu que no tothom està en condicions de convertir aquesta eina en categoria cosmogònica, en una maquinària perfectament preparada per esdevenir ‘cosmovisió’. Com diu l’etimologia mateixa del mot\n‘intuïció’, la tasca de l’excèntric s’orienta —en un moment\ninicial— cap a la introspecció; però es tracta d’una feina\nque, tot i el seu caire perentori, és intrínsecament transitòria: ben aviat, molt aviat, i com!, l’excèntric esclata en\nuna mena de pluja seminal que, voluptuosament, acaba\nconfonent-se amb la subversió.\nNaturalment, qui llegeixi aquest escrit pensarà legítimament que el seu autor s’ha deixat portar per uns esquemes16més aviat psicoanalítics que estètics; però tinc quelcom a\nafegir en aquest punt: mai una teoria del coneixement o de\nla ciència ha pogut separar amb èxit ‘física’ del que podríem anomenar ‘indagació sobre les passions’. Quan a Tchaikòvski se li va acudir l’excentricitat —l’extravagància:\n‘caminar desbordant els marges’— de concloure la seva\nSisena Simfonia amb un moviment final ‘patètic’ i no pas\ntriomfant (contra el que imposava la tradició), va haver de\npatir la incomprensió dels puristes, que el van titllar no\nnomés d’excessivament heterodoxe sinó gairebé d’herètic;\ni tanmateix es tractava d’una operació sense cap mena de\ndubte revolucionària: a la semàntica del destí tràgic que\ncondueix a la consciència de la mort imminent li calia el\nvestit d’una inspiració i d’una orquestració fosca i sense\ncap concessió a l’optimisme, de la mateixa manera que un\npoema èpic —en l’àmbit de la literatura grecollatina— no\npot ésser guarnit amb una versificació eòlica sinó que ha de\nser guarnit amb el ritme dactílic. Tot això l’excèntric ho\nsap, perquè conrea un art de l’extravagància metòdica en el\nqual és irrenunciable la idealització de la Forma, que al capdavall sempre ha estat més decisiva —en l’univers de les\narts— que el tema o l’argument; aquesta ha estat la raó\nfonamental per la qual l’academicisme ha blasmat sempre\nles aportacions dels excèntrics, reduïdes injustament —i\nmassa sovint— a excessos neuròtics d’una ment patològica. Però tots sabem que art i neurosi comparteixen llit de la\nmanera més natural.\nL’artista excèntric —també l’home del carrer excèntric—\ndesenvolupa una admirable capacitat de ‘respirar per la\nferida’: la seva proverbial inadaptació als criteris de la política (en el sentit més ampli, que és l’aristotèlic) li atorga\nuna de les formes de clarividència més honestes que hi\npugui haver, que és aquella que porta a utilitzar el llenguatge sense restriccions, a pèl, tal com raja, peti qui peti. La\nirreverència verbal és patrimoni de l’heterodòxia (que és\nuna variant de l’excentricitat); la parr¯esía, la libera lingua,\nés aliena a les forces centrípetes i uniformadores que dominen la (maleïda) Societat del Benestar.\nClar que, per acabar, i tal i com estan les coses en aquest\nmón globalitzat, altament informat i al mateix temps altament indocumentat, que persegueix criminalment la memòria a l’escola i que després es queixa de la devastació que\nprovoca l’Alzheimer massiu, caldrà ser cada cop més\n‘excèntric’, perquè ben aviat només ells, els excèntrics,\nsabran com dir el nom del porc cada vegada que un concepte, en aquesta cultura refractària a esbrinar i a protegir\nles diferències, sigui víctima de l’usurpació ideològica o\nmediàtica. Bon espectacle el dels excèntrics convertits en\ndefensors de la disciplina! (i per què no?); serà veritat que,\nmés enllà dels excèntrics, només hi haurà ja funcionaris\namb vocació de funcionaris? (aquests són els pitjors:\nvadant retro!).E X C È N T R I C SSER “DIFERENT”\nÉS UN PROBLEMA?JOAN YEGUASDe petit, jo creia que era diferent a la resta de nens, i patia\nmolt. Com que tenia (i tinc) moltes manies, i una era establir comparacions amb els nens de la meva edat, jo, desgraciadament, sobresortia: era el més alt, el que fotia més\n“bulto”, el més lent al “pati”, el que no tenia cap Madelman,\netc., etc., etc. En fi, podria allargar-me moltíssim, fins i tot\nentrar a buscar antecedents familiars, però el que volia dir\nés que vaig passar una dura infància i una penosa adolescència buscant la invisibilitat. Sí, volia passar desapercebut, volia que ningú es fixés en la meva persona.\nCuriosament, amb el temps vaig notar, amb sorpresa, l’existència d’una fauna humana que constantment mirava\nde cridar l’atenció. Hi ha persones que tenen necessitats\nd’expressió a cada moment de la seva vida, necessiten\nl’observació dels seus actes, la simple i pura observació,\nno cal l’aprovació. Això està bé, fins i tot la necessitat\nd’expressió és el germen de la creació artística. Però, és\nclar, depenent de les circumstàncies, els impulsos interiors es canalitzen de forma diversa, i més o menys interessant per als altres.\nS’arriba a la diferència a través de l’exclusió, per tant, la\nnormalitat no és compatible amb la raresa o l’excepcionalitat. Un pot ser exclòs per un grup (1) o pot autoexclourese’n per tal de ser vist (2).\n1) Existeix un grup d’opinió que construeix una normalitat al voltant d’una veritat relativa (llegeixis el “món dels\npingüins” del film Happy feet —rompiendo el hielo— o\nel catolicisme d’una part d’Europa en un petit planeta\namb aigua de la Via Làctia). Aquesta minoria majoritària\ncomença a postular dogmes, per dir com s’ha d’actuar\n(vestiment, relacions socials…), com s’ha de pensar, en\ndefinitiva, com s’ha de viure per combregar amb els postulats del mite originari. Els individus que no s’ajusten\nals estàndards cauen en la marginalitat i, a vegades,\npateixen càstigs físics o morals, segurament perquè en\nun moment de debilitat no van “adorar” la deïtat de torn\no no van ser prou estrictes amb les seves creences (van\ngosar de pensar més enllà del grup, més enllà del cànon\nde pensament).La frase escolàstica “l’excepció confirma la regla” és absurda, si es parla científicament. Cap llei pot tenir una excepció, imagineu-vos si hi hagués un individu a qui no li afectés la gravetat. Però la frase és magnífica pel que fa al\ncomportament humà. Les excepcions estridents són una\nvàlvula d’escapament social. Tothom té la necessitat de\ncreure que és normal, pur i immaculat. Per això, quan de\ntant en tant trobem algú que surt d’allò ordinari, ja sigui en\nla categoria física o psicològica, aquell algú és titllat d’anormal. Un exemplar humà macabre és un accident, i la\nresta de persones tenen la sensació falsa que formen un\nconjunt, una unitat social lluny d’allò rar, fet que\ntranquil·litza les consciències. La por a la diferència és pròpia dels mediocres, ja que és més fàcil seguir el corrent\ngeneral i no qüestionar-se res.\nAquestes “criatures diferents” han estat batejades com freaks, en anglès, i la paraula ha fet fortuna. Tot i que el seu\norigen es remunta a la pel·lícula Freaks, obra de l’any 1932\ndirigida per Tod Browning, i distribuïda per la Metro\nGoldwyn Mayer. Film de culte en el gènere d’allò truculent,\nple de personatges amb aberracions físiques, l’argument\nprincipal del qual és l’acte de rebel·lia que protagonitzen\nles criatures enfront dels “normals”. Però la utilització del\nmot s’ha generalitzat per referir-nos a moderns esperpents\nde la TV, monstres que no fan por i entretenen: transvestits, estrelles vingudes a menys, abduïts per extraterrestres, entre altres; tipologia prefabricada que no m’interessa gaire.\nPosem uns exemples peluts. Una pobra senyora, Maddalena Ventura, que el 1631 vivia en un poble anomenat Accumoli, ara a la província de Rieti (Itàlia), llavors era regne de\nNàpols, tenia 52 anys, fills i marit, però també barba i pèl al\npit. Doncs uns soldats la van veure, van agafar tota la família i la van portar davant del virrei, perquè aquest pogués\ncontemplar aquella “meravella de la natura”, fins i tot fou\nretratada, a mena d’acta notarial, pel pintor naturalista\nJusepe de Ribera (1591-1652), un quadre que fa poc temps\nque està dipositat al Museu del Prado (durant anys va\nromandre a Toledo, al Museu de l’Hospital de Távera). Un\ncos amb vulva i aparell reproductor femení, preparat per17E X C È N T R I C Spletament el seu cos d’asceta i la seva\ndesmesurada barba. Va viure durant 60\nanys dels dàtils d’una palmera i del pa\nque li portava un àngel, el qual, cada diumenge, li administrava la santa comunió.\nUn altre ermità, Pafnuci, el va anar a\nveure i va fugir espantat, ja que el va\nprendre per un animal ferotge, perquè el\nseu aspecte era més semblant al d’un\nmico que al d’un home. Un altre dels\nanacoretes hirsuts o pilosos, una mena\nd’home salvatge com els faunes o els\nsàtirs de la mitologia grega. Però fou\nermità per voluntat pròpia o per abandonament familiar? Com és que qualsevol\nmanifestació humana pot ser polititzada? Totes les conductes “estranyes” han\nde tenir una explicació “normal”?\nQue me’n dieu del testimoni de l’artista\nArmand Cardona i Torrandell (19281995), que havia rebut una lliçó d’humanitat quan en els anys 50 va reclutar per\nal servei militar els nois de l’Espanya\nprofunda:Jusepe de Ribera, Maddalena Ventura, la mujer barbuda, 1631.parir, com Déu mana. Però la senyora patia d’hirsutisme,\nmalaltia que fa créixer desmesuradament el pèl i el cabell\n(per què es va quedar calba?).\nD’altra banda, trobem sant Onofre, fill d’un rei de Pèrsia (o\nd’Abissínia) al segle IV. El seu pare va escoltar les insinuacions del dimoni, disfressat de pelegrí, que li va donar a\nentendre que el nen que pariria la reina seria un bastard i\nque seria fàcil provar-ho posant-lo al foc. El nen fou llençat\na un braser encès, però en va sortir indemne. El jove Onofre fou alletat per una cérvola blanca i, després, fou criat en\nun convent egipci, que va deixar per convertir-se en ermità.\nUna columna de foc guiava la seva marxa, anava vestit\nnomés amb els seus llargs cabells i pèls, que cobrien com-18“Acuden de todos los caminos de este\naltiplano polvoriento siniestras gentes\nsin ventura. Ciegos, mancos, paralíticos,\ncretinos, tullidos, personajes de una\nmezquindad bíblica, epilépticos —poseídos del demonio con ojos como retorcidas espirales. Las gentes del campo me\nrecuerdan aquí los asnos heroicos de la\nestepa (algunos asnos viejos llenos de\nmataduras, con ojos de esfinge, cegatos\nde infortunio, son los sufridos padres de\nalguna de estas ruinas que escupen y\npatalean tras la báscula mientras esperan su turno…). Hay uno con un ojo\nazul, estático; el otro ojo se mueve en un\nestrabismo mecánico, sincopado, como\nde anuncio luminoso. Otro tiene la cara\nreventada, lagrimeante, como un palo santo maduro. Hay\nenanos, grotescos enanos de Velázquez y de Solana, con\nsiniestras blusas negras hasta los pies. Hay uno de simiesca frente hundida y negros ojos de fiebre con el cráneo ralo\nlleno de cicatrices, guarismos de infortunio.”\nO què n’opineu de sant Giuseppe Benedetto Cottolengo\n(1786-1842), que cap al 1833 va construir un enorme hospital a Torí, famós arreu d’Europa, on acollia els sord-muts,\nels invàlids, els epilèptics, els orfes, etc. El cognom Cottolengo, derivat cap a Cotolengo (en català i castellà), ha\nesdevingut sinònim d’un lloc ple de misèries, fins i tot les\nmés repugnants. A totes les portes d’entrada apareix el cartellet “Caritas Christi Urget Nos” (Sant Pau, 2Cor 5,14), oE X C È N T R I C Ssigui, “l’amor de Crist ens urgeix”. Un indret que el franquisme va difondre com un lloc de visita, perquè la gent\nveiés com n’era d’afortunat sense ser dins d’aquell indret.\nPerò s’ha de ser hipòcrita d’aprofitar el tema: aneu al Cotolengo, mireu el que hi ha i després no demaneu cap millora. Així doncs, sou afortunats de ser “normals”. Nosaltres\nfem veure que la normalitat no existeix, o almenys no\nvolem sofrir-la ni volem mirar-la. La frase “la natura és\nsàvia”, entre desastres naturals i desastres humans, cada\ncop sembla menys certa. La humanitat ha volgut bandejar\nel sofriment, l’ha volgut tancar, però la normalitat sempre\n2) D’altra banda, hi ha qui va per la vida buscant la marginalitat, perquè creu que així arribarà a un estadi superior. Es\nvesteixen per a l’ocasió, intentant crear estereotips, perquè\nés més important semblar un intel·lectual que no pas ser-ho\n(si vols substitueix la paraula “intel·lectual”, per la teva\ndèria: “punk, català...”). Us imagineu això en un paleta, anar\nvestit de Manolo i no saber fer “pasta”, o desviar la mirada\nquan li parlen d’alçar “una paret de 15 amb jero”. Individus\nque buscaven l’originalitat, intentaven ser creatius i sensibles, per mor d’una felicitat egocèntrica, i després passar a\nun altre repte. Buscar de forma constant l’originalitat, intentar ser diferent a cada instant, és una exigència a condemna\nperpètua, a més, no condueix enlloc. Això sembla evident, a\nescala singular, però costa una mica adonar-te’n si vas en\ngrup. La frase “los lleidatans som los millors” és una afirmació totalment certa, entre nosaltres, però absurda per a un\nhabitant de Sigüenza, Càpua o Tijuana.\nUs posaré el cas d’un polític sicilià: Giovanni Cannizzaro.\nQui és aquest “paio”? Doncs no en tinc la més remota idea.\nPoca informació, nul·la, trobem a Internet. El cas és que un\nbon dia de finals de gener de l’any 1998, tot caminant per un\ncarreró del centre de Palerm vaig trobar-me amb aquests\ncartells als morros. Estaven enganxats sobre un paret de\npedra travertina. Sota el nom del candidat es podia llegir\nque la seu electoral era la “Concessionaria Fiat. Via Niccolò Turrisi, 53”. El tio anava vestit amb americana fosca,\ncamisa clara i corbata. Potser portava perruca. Però el més\nimpressionant de tot eren les ulleres de sol. Magnífic! Es\ntractava d’un cartell electoral, ja que el novembre del 1997\nva haver-hi eleccions municipals a Itàlia. Cannizzaro es presentava pel Partito Popolare Italiano, una escissió menor\nde la Democràcia Cristiana. Les eleccions palermitanes\nforen guanyades pel futbolista Totò Schillaci, màxim golejador del Mundial de l’any 1990, ídol de masses i nascut en\nun suburbi de Palerm, que es presentava pel partit Forza\nItalia, de l’ínclit Silvio Berlusconi, com ja sabeu, cantant\nmelòdic de creuers marítims en la seva tendra joventut. Al\nmarge del folklore de la Itàlia profunda que hi ha al “meridione”, al marge de l’estima que un pot tenir per l’ambient\ndegradat i monumental d’aquest indret, una persona ha de\ntenir un mínim de formes. Com deien els clàssics: “La dona\ndel Cèsar no cal que sigui honrada, però almenys ho ha de\nsemblar.” Doncs noi, aquest individu provoca aquellaCartell electoral de Giovanni Cannizzaro per a les eleccions municipals\nde Palerm de 1997.expressió tan nostrada: “Alça Manela!”. La seu electoral\nubicada en un concessionari de cotxes segurament era el\nseu lloc de treball. I, sí senyor, posant per a la foto amb ulleres de sol. Quin crac! Imagineu-vos un polític català de Lleida, per no anar més lluny, que en el cartell electoral sortís\namb ulleres de sol. Nosaltres ho trobaríem poc delicat,\nmancat de decòrum i respecte. Potser Cannizzaro s’adreçava a un públic determinat. Encara que també podria tenir\nuna malaltia als ulls. Però em sembla que ho deuria fer amb\ntota la intenció, simplement patiria de normalitat, de genial\ni de “cutre” normalitat.\nI què n’opineu dels artistes i de la gent de l’espectacle,\nmolts dels quals viuen en una realitat paral·lela. Els artistes19E X C È N T R I C Sestètica, i punt. Hi ha valors purament visuals, i punt. La\ngent, què mira? L’obra d’art o la cartel·la que posa el nom de\nl’artista? Busquem simple plaer estètic o busquem allò que\ndiuen que s’ha de mirar? Perquè, hi ha algú que ens indica\nel que hem de mirar? Per què ens han de marcar el camí? Hi\nha vida fora del camí?\nPer acabar, un posaré un exemple lleidatà: Eugeni Ventoldrà\ni Niubó (1894-1988). De professió: torero. Malgrat que la\nmajoria de les seves biografies recullen que era natural de\nBarcelona, el Registre Civil de Mollerussa demostra que va\nnéixer a la capital del Pla d’Urgell el 15 de novembre del\n1894. De tradició familiar arrelada a la plana d’Urgell, va canviar sovint de domicili perquè anava allà on traslladaven el\nseu pare. De petit vivia a Barcelona, al barri de Sant Martí de\nProvençals. Als deu anys, la seva família va anar a Albacete,\nd’allí cap a Gijón, després a la Corunya i, finalment, s’establiren a Aranjuez (Madrid). La casualitat féu que tingués\namistat amb diferents afeccionats als toros. El 1911 ja actuava de banderillero. A partir del 1914, torejava novillos, fins\nque el 1923 pren l’alternativa a Barcelona de mans de Juan\nSilveti i Julián Sáiz (Saleri II) i, més tard, d’Antonio Márquez.\nSatíricament era conegut com el costillares catalán. Torejava molt poc, però tenia una molt bona tècnica i gaudia de\nbones crítiques. Segons l’enciclopèdia del toro (el Cossío):\nEugeni Ventoldrà i Niubó (1894-1988), “El torero de Mollerussa”.són uns cracs o són uns tarats? La malaltia mental, com la\nque patia Vincent van Gogh, és equivalent a una desgràcia\no a una genialitat. És l’evolució de l’art cap a terrenys pantanosos. On ha quedat la bellesa? La bellesa clàssica semblava normal. La bellesa antiga queda com a referent als\nllocs de culte: esglésies o museus. Egipte, Grècia, Roma,\nMiquel Àngel, Tiziano, Caravaggio, Goya, Picasso... Que\nDéu ens agafi confessats! Tot i que, què en podem esperar,\nel gust és una qüestió d’educació. Les societats canvien els\nmodels estètics de referència. Per exemple, molts catalans\nnomés saben mirar l’art romànic i el modernisme. Sense\nentrar a la intimitat de cadascú, al fons hi ha una explicació\nque assimila moments d’esplendor política (o de recuperació) amb grandesa artística. Quina cosa més absurda! Potser estic equivocat, però l’art només és pura contemplació20“Se destacó matando a volapié, fue un verdadero estilista...\nno habrá en nuestra historia matador que aporte un tanto\npor ciento tan crecido de toros bien matados... Se le ovacionaba mucho, se hablaba con gran elogio de él, pero no\nse le contrataba... tenía gracia, temple, valor, quietud y\nmajestuosidad... demasiado modesto y demasiado callado.”\nEn retirar-se, vers el 1940, va posar una agència de publicitat a Barcelona. A la seva vellesa vivia a Londres. Si avui\ndius a Mollerussa que ets torero, segurament pensin que\ntreballes amb un toro o elevador hidràulic a la Nufri (Nuevos Frigoríficos, ciutat de vacances, ciutat fantasma).\nQuina tristor que a la seva ciutat natal no tingui cap plaça\nen honor seu, millor plaça que no pas un carrer. La gent té\ntan mal gust i tergiversa tant la història que abans li dedicaran al comte Ermengol V d’Urgell. Sí senyor, torero. I per\na més inri, torero català.E X C È N T R I C SMACEDÒNIA HISTÒRICA\nPOLÍTICAMENT INCORRECTESQUINTÍ CASALSLa política ha encunyat un terme-concepte en els\ndarrers temps per definir les circumstàncies que envolten les actuacions dels seus actors principals, o de la\ndoctrina dogmàtica que ha de seguir qualsevol de les\nseves manifestacions. Tota actuació rep el vistiplau del\nque es considera políticament correcte, mentre que la\nseva antítesi es col·locaria en l’incorrecte. D’aquesta\nmanera, els polítics reben l’alliçonament d’uns tècnics,\nels assessors, que guien el seu camí perquè puguin aconseguir el seu objectiu últim, el nostre vot. Cercant-lo,\nsolen caure en l’equívoc de situar l’electorat en grans\ngrups, en què tots els integrants pensen el mateix o\nvolen el mateix, segons les circumstàncies, això sí, de\ncada espai i temps concret. En aquest sentit, les actuacions extravagants són refusades pel sanedrí purista que\ntot partit polític té constituït per revisar el codi procedimental dels seus membres.\nQuin problema comporta aquesta generalització d’actituds,\natès que cada cop hi ha una major abstenció, que els joves\nse senten menys atrets per la política i que la resta considerem els polítics com una classe, tallats amb el mateix\npatró, un grup tancat que exerceix el que hauria de ser una\nvocació com una professió. Fins i tot percebo que molts de\nnosaltres els inclouríem en el grup de classes passives, no\nperquè cobrin de l’Estat, que ho fan, sinó perquè han perdut\ntota autonomia individual.\nTanmateix, aquest no ha estat el comportament de tots els\npolítics al llarg de la història. Els segles XIX i XX ens donen\nbons exemples, molts amarats de romanticisme, del polític\nd’acció que podia caure en l’extravagància pels seus fets,\nentès, aquí, el terme com un comportament que surt del que\nés habitual o comú vers la resta.\nAlguns, àdhuc, a pesar de ser marginats pels seus\ncol·legues, es van fer un nom en el si de la comunitat i aconseguiren notorietat en la vida pública. D’altres, per contra,\nqueden en el record positiu o negatiu de la cultura com uns\nadalils que estaven avançats al seu temps o el seu pensament estava fora del lloc apropiat, com un pop en una\naigüera sociocultural.Lleida, com qualsevol ciutat (en això no hem de caure en el\nxovinisme), ha donat fills de l’extravagància política contemporània. Potser no tants com en altres indrets, però sí\nrecognoscibles per les seves accions, les quals trencarien\namb tots els catecismes establerts per la política actual.\nAmb tot, vull fer un advertiment inicial: més que el càrrec,\nel tret més visible del polític, he cercat la influència de l’individu en la societat d’acord amb les seves accions, que,\ncom a condició per entrar en aquest selecte grup de rares\navis, han de fregar l’excentricitat. Aquesta, amb tot, pot ser\nconsiderada d’una forma positiva o negativa pel lector, jo\nno ho he considerat transcendent a l’hora de fer la meva\narbitrària tria, per la qual cosa hi ha cabut gent de tots els\ncolors polítics. Realment, el que m’ha importat ha estat el\nseu comportament fora de la regla, cosa que en algun cas,\nja ho advertiré, ha envaït el terreny de la cutreria o xavacaneria cultural. Tampoc, per raons òbvies, he inclòs\naccions de polítics en actiu o que han comportat violència.\nAssentats els precedents, el primer dels protagonistes que\nsurt a la palestra és l’ínclit arquitecte Agapit Lamarca Quintana (Lleida, 1821- Barcelona, 1901), tercer dels fills sobreviscuts en una família de pagesos, més endavant terratinents, que compraren terres en la desamortització\neclesiàstica de 1837.\nAgapit, com espero demostrar en els paràgrafs següents,\nfou l’exemple, amb majúscules, del ciutadà extravagant,\namb una filosofia de vida al darrere que, al contrari de la\nidea que ha quedat en la memòria popular, estava plenament planificada i definida. Efectivament, Lamarca és\nconegut històricament pel seu comportament independent\ni sense complexos. Segons han afirmat tots els historiadors,\nera estrafolari en el vestir i gens mirat a l’hora de parlar,\ndeia el que primer li venia. Tanmateix, com he dit, crec que\nLamarca ho tenia tot ben calculat, el seu comportament\nresponia al d’un sofista contemporani que passava olímpicament del que diran, però que, al mateix temps, era una de\nles personalitats més influents en la Lleida de finals del\nXIX, no per la fortuna que amassava, ingent, sinó perquè el\nseu pensament creà escola en la ciutat.21E X C È N T R I C SAltrament, fou un destacat arquitecte, que va dissenyar, amb\nJoan Soler, la Casa de la Maternitat de Lleida (1859-1884) i,\nen solitari, la façana posterior de l’Ajuntament (1869), la que\ndóna a la Banqueta, la reforma del convent de Torrefarrera,\nedifici de l’Ensenyança, (1867-68) i de la plaça Major d’Agramunt. L’estil de les seves obres era neoclàssic i destacà\nper aplicar el Rundbogenstil (estil alemany basat en arcs\nrodons neoromànics) en una de les seves obres principals,\nla comentada façana posterior del comú ilerdenc.\nEn l’àmbit sociopolític, fou president de la Coral l’Artesana\n(1866), que procurava esbarjo als obrers, líder i diputat provincial del Partit Liberal (1870). També fou el màxim accionista (1.500 pessetes) en la fundació de La Caixa d’Estalvis\ni Mont de Pietat de Lleida (1880), entitat de la qual fou el\nprimer sotsdirector, i un dels fundadors de la Cambra Agrària Provincial (1899). Lamarca, per tant, era un home compromès amb la ciutat i la seva comunitat —els monts de\npietat, per exemple, eren unes institucions creades per fer\npréstecs a un interès molt baix per evitar la usura dels prestadors professionals— amb un comportament polític liberal, però independent, fregant l’anarquisme.\nEn l’aspecte més familiar, podem dir que fou el tercer marit\nde Josefa Mier de Chaves, enviudada dos cops i encara\npubilla del gran propietari i fundador de Valmanya, prop\nd’Alcarràs, Eugenio Manuel de Mier Escalante, un antic\nnavilier asturià que arribà a atresorar una propietat de\n3.700 hectàrees, de les més grans de Catalunya, que abans\nhavia pertangut als monjos de Poblet. Lamarca i la seva\ndona heretaren l’esmentada finca i van passar a ser la família lleidatana més rica a finals del XIX.accions concretes el seu pensament escèptic. Segurament,\nera del tot impossible conviure amb ell i que no t’influís.\nLa seva trempera, probablement, degué captivar Francesc\nMacià i Llussà (Vilanova i la Geltrú, 1859 - Barcelona, 1933),\nel qual tenia una certa fama de llibertí i amb qui travà una\nràpida i forta amistat el 1887, quan tot just aquest arribà\ndestinat a Lleida per dirigir la comandància d’enginyers\nmilitars, organisme que s’encarregava d’elaborar uns\nmapes topogràfics per a la construcció del ferrocarril de la\nNoguera Pallaresa. A la capital ponentina, aconsellat per un\nmilitar amic comú, el capità general de Sevilla, en Polavieja, va conèixer l’Agapit, que l’introduí en l’ambient social de\nLleida, el qual dominava amb mestria i n’era un protagonista principal. L’amistat quallà en parentela quan Macià, com\ndic amb fama de conqueridor, s’enamorà de la seva filla\npetita, Eugènia Lamarca de Mier, fins llavors compromesa\namb un altre pretendent, a qui va conèixer en un ball de disfresses i amb qui es casà el 1888. Del mateix any data,\ncuriosament, el casament de la seva altra filla, Maria, amb\nel polític i bibliòfil reusenc Pau Font de Rubinat (18601948). Del dia del casament de la filla gran es recorda que\nAgapit va fer folrar una columna de casa seva amb bitllets\nde banc. Certament, el festeig entre Eugènia i Macià fou\nmolt curt i, segons es diu, Agapit no era del tot favorable al\ncasori de la seva filla, a qui més endavant nomenà hereva,\namb un militar tan ben plantat. Fins i tot es diu que volia\ncasar-les a les 6 del matí sense convidar ningú. Ja se sap,\nuna cosa són les amistats i l’altra, la família, i potser l’episodi de la columna embitlletada tenia quelcom a veure amb\naquells dos casoris tan propers en el temps.Tot i que és conegut de forma general perquè era sogre del\ncoronel-president Macià, també han quedat nombroses\nreferències seves en l’anecdotari popular que trencarien\namb les convencions socials de l’època. Totes les peripècies vitals que narraré seguidament sobre Lamarca, com\ndeia més amunt, les relaciono amb un comportament sofista; de fet, els seus descendents creuen que pertanyia a alguna agrupació o secta d’aquest tipus, entès d’una forma summament filantròpica i pedagògica. Així, a Lamarca se l’ha\npogut recordar despectivament pel seu aspecte descurat,\nperò no per cap mala acció, no dic que no l’hagués pogut\nfer, sinó que, reitero, ningú en recorda cap.Lamarca, home menut i eixerit amb fama d’estrafolari, era\namant del Carnestoltes, solia disfressar-se i tenia sortides\nfora de to per a la resta. D’ell es diu que, un dia, un dels\nempleats del restaurant de l’Hotel Ritz de Barcelona no el\ndeixava passar per anar mal vestit, també s’afirma que\naquell dia anava amb indumentària de pagès, cosa que l’arquitecte solucionà ràpidament anant-se a canviar de roba o\ncomprant-se un vestit nou, això no queda del tot clar. Llavors el deixaren entrar. Però, un cop dins, en servir-li una\nxocolata a la cafeteria, se la va llençar damunt el vestit, tot\ndient: “Menja tu, que aquí donen menjar als vestits i no a\nles persones.” Tret inequívoc d’un talant polític independent i demòcrata.Agapit, com veureu, era una mena de professor ambulant,\nque exercia la seva influència a les persones, sobretot les\nmés joves, que tenia més a prop. Gairebé sabia una mica de\ntot, capaç d’explicar els fonaments de qualsevol teoria per\nnegar-la tot seguit, tesi-antítesi. Basat en l’escepticisme,\nposava en dubte totes les conviccions de l’època, aparentava una cosa i n’era una altra. Gran orador popular, negava\nles veritats objectives i intentava rebatre-les amb accions,\nque els historiadors no han vist més enllà d’anècdotes curioses amb què delectar la concurrència. Lamarca, jo mateix\nm’agafo al seient, era un ideòleg que demostrava ambEn aquella època foren freqüents els viatges de Lamarca a\nBarcelona i, també, algun a París, però això no feia variar\ngens el seu vestuari. Són nombroses les referències al seu\ndescuit a l’hora d’arreglar-se. Així s’explica que en un bon\nhotel de Barcelona no li volien donar cap habitació pel seu\naspecte desastrat. La direcció només accedí a acollir-lo en\nuna de les pitjors cambres, a dalt de l’edifici, amagada,\nlluny de la recepció. Ràpidament, va trucar al general Eugenio Gaminde, concunyat seu, i al marquès d’Alfarràs, Joan\nDesvalls, a qui havia fet de tutor, perquè vinguessin a visitar-lo. Un cop a la recepció de l’hotel, l’arquitecte s’exclamà22Agapit Lamarca i Quintana disfressat de gitano.en veu alta que els rebia allí perquè l’havien posat al galliner, ruboritzant i fent quedar malament els empleats davant\naquells visitants tan il·lustres. Ràpidament volgueren traslladar-lo, a la qual cosa s’hi negà, tot afirmant que al galliner\nes trobava bé.\nAgapito, com li agradava que li diguessin, era un home de\nsortides ràpides. Un dia, de viatge en tren cap a Barcelona\namb el seu gendre Pau Font de Rubinat —alcalde de Reus de\n1898 a 1901—, escoltà com un grup de senyores de l’alta\nsocietat feia safareig al banc del davant sobre les pretendentes del marquès d’Alfarràs, a qui, com hem dit, feia de tutor.\nLes apostes de les dames anaven del tot errades, per la qual\ncosa l’arquitecte s’aixecà i els digué clarament que en aquellFins i tot els seus descendents afirmen que encarregà una gorra a un\nbarreter amb quatre viseres perquè\nno li diguessin més que la portava\ntorta, i gran ressonància tingué la\nseua volta a Catalunya amb carro.\nTambé se n’orgullen perquè passa\nper ser l’inventor de l’acudit de vendre duros a quatre pessetes, però\namb un significat ben diferent al\nque té avui en dia. Així, segons\nrecorda Maria Victòria Cortés Font\nde Rubinat, el seu avi, Pau Font, el\nmateix del tren, li solia explicar que\nel seu sogre sempre li deia que no es\npodia fer una bona obra perquè et\nposaven a la presó. Davant la incredibilitat del gendre, Lamarca va\ncomençar a vendre duros a quatre\npessetes a la seva residència del\ncarrer Canonge González, utilitzada\nmés endavant per Macià i avui\nderruïda, provocant un gran aldarull a la ciutat. Les autoritats desconfiaven de l’hisendat i engegaren\ndiligències per esbrinar si estafava\nels compradors, cosa que va fer aturar la venda a Agapit, que creia haver demostrat a Pau la\nveracitat de la seva afirmació.\nLamarca tampoc creia en les estrictes normes socials\nimposades als membres de la seva classe social. Per això\nles trencava, d’una forma visible, vestint sense formalismes. Ell deia, en una de les seves frases lapidàries: “La por,\nla vergonya i el fàstic no servien per a res.” D’aquesta\nforma, a les seves filles les educava refinadament en les\narts, però evitava que es creguessin superiors a la resta.\nAixí, era típic que anant de passeig o de viatge les carregués amb embalums o equipatges, quan a finals del XIX\nestava molt mal vist que les dames els portessin, ja que era\nfeina per als criats.23E X C È N T R I C Safer no hi plegaven res, paraules que\nels causaren una enorme sorpresa\nvenint d’un home que, pel seu aspecte, no semblava gaire distingit, per la\nqual cosa li preguntaren que qui era\nell per afirmar tan categòricament\nque el marquès no es casaria amb les\nesmentades senyoretes. Lamarca,\nmolt seriós, digué que ell no era\nningú, però que ho sabia perquè\nconeixia el seu cotxer, assenyalant el\ngendre Pau, que destacava per la\nseva pulcritud i aspecte presumit, i\nque no sabia cap on mirar davant les\nriallades de la concurrència.E X C È N T R I C SL’esmentat concunyat Gaminde, conegut com general\nBum-bum —ell el coneixia com l’Eugenio dolent, en contraposició a l’Eugenio bo, nebot del militar, sempre cercant\nles dues cares de la moneda— solia reprendre’l pel seu\ncomportament, deia que els feia quedar malament. Lamarca, fent honor a la frase que la venjança se serveix freda,\ns’oferí per acompanyar-lo a París, on aquell anava per visitar-se d’una malaltia a la consulta d’un metge famós. Durant\nel viatge i l’estada, Agapit es féu passar pel seu criat, portant maletes i parodiant la recepció de propines, cosa que\nno devia fer-li gaire gràcia al seu parent, afamat canoner en\nel món militar.\nLamarca deixà l’exercici de l’arquitectura molt aviat (1884)\nper dedicar-se a la gestió de l’heretada gran finca dels Mier,\nencara que ell donava la seva versió: “Si un metge mata el\nseu pacient, al cap d’un any ningú se’n recorda, però un\nnyap arquitectònic es veu tota la vida.” Amb tot, fou un destacat arquitecte i un dels pocs lleidatans que pertanyé a la\nReal Academia de Bellas Artes de San Fernando al llarg del\nUna altra curiositat de Lamarca, potser imbuït pel seu\ntarannà demòcrata, és que mai va voler exercir de cacic\namb els seus masovers, que quan li preguntaven a qui\nhavien de votar a les eleccions rebien per resposta: “Sempre contra el Govern.” Encara que no sabem si contestava\nel mateix quan manaven els de la seva corda. En fi, un personatge de llegenda.\nDe fet, tampoc podem saber ben bé l’ascendent que va\ntenir sobre Macià un individu tan singular, però més o\nmenys per aquesta època (1899) el comandant, més endavant coronel, i encara més tard president de la Generalitat\nrepublicana (1931-1933), ja destinat de forma definitiva a\nLleida, va protagonitzar un desplaïment polític al seu cap\nmilitar, i governador civil de Lleida, que el mateix Agapit\nhauria signat. Així, trobant-se totes les forces vives al Casino Principal, lloc de reunió de la burgesia lleidatana, el\ngeneral José Martos O’Neale va dir unes paraules ofensives\ncontra Catalunya. La sala estava plena de figures de la\nRenaixença i el catalanisme ponentí —Alfred Perenya,\nPere Mies, Humbert Torres o Magí Morera—, però ningú\ngosà contestar l’ofenós general.primer desacatament seriós del futur president de la Generalitat amb l’exèrcit espanyol, un trencament que, com molt\nbé tots sabeu, en anys posteriors calà amb més profunditat.\nCom ja he dit, no es pot copsar prou bé la influència d’Agapit en Macià, tot i que formava part del seu cercle íntim,\nperò l’actitud del militar català en aquest incident i altres\nposteriors fou clarament lamarquiana, i de ben segur que\nel sogre, que de gran va anar a viure amb la filla i Macià a\nBarcelona, se’n degué sentir prou orgullós. De fet, tinc la\nimpressió que la família Lamarca-Macià-Font anava a una\nen l’esclat del pensament catalanista republicà de finals de\nsegle. Així, Maria, la filla petita de Macià, afirma que fou\nl’altre gendre, també destacat republicà catalanista, Pau\nFont, administrador durant un temps de la hisenda de\nLamarca, qui va atraure Macià, que continuava tenint fama\nde festejador, cap a la política, un pla en què costa creure\nque no hi estigués implicat Agapit. En aquest sentit, cal dir\nque tots tres, Agapit, Pau i Macià, tenien bona sintonia i era\nfreqüent veure’ls junts.1\nUn altre lleidatà present en el petit i peculiar univers Macià\nfou Humbert Torres i Barberà (Mont-roig, 1879 - Barcelona,\n1955), membre de Joventut Republicana i paer en cap de\nLleida per elecció popular de 1917 a 1920, any en què fou\nsubstituït —perquè es manifestà obertament republicà—\npel monàrquic i gran rival seu Francesc Costa Terré, l’alcalde Costa, designat alcalde a dit des de Madrid el novembre de 1920.\nHumbert, pare del destacat poeta Màrius Torres (Lleida,\n1910 - Sant Quirze Safaja, 1942), era un polític polifacètic,\nmetge de professió, que també fou diputat a Madrid de 1931\na 1933 per Esquerra Republicana de Catalunya i un dels\nintroductors a Catalunya de la metempsicosi, doctrina que\nli fou induïda pel seu pare, el metge Marià Torres, i que\nadmet que l’ànima, en separar-se del cos de què formava\npart, passa a animar el cos d’una altra persona o animal.Així doncs, Francesc Macià, que fins llavors no havia manifestat públicament un especial tarannà catalanista, va anar\na casa seva per vestir-se de civil i poder rebatre aquell oficial superior sense haver de trencar la disciplina militar. La\nconflictiva situació no va ocasionar-li l’arrest, com tothom\nsuposava, sinó que el general, impressionat per l’actitud de\nMacià, li arribà a confiar la custodia del seva filla.Conegudes són les seves pràctiques o sessions espiritistes,\nles quals arribaren a tenir una característica de quotidianitat en el si familiar. Així, el seu segon fill, Víctor Torres\n(Lleida, 1915), narra en el seu llibre Memòries polítiques i\nfamiliars (1994) que unes setmanes després de morir la\nseva mare, Maria Perenya Reixach (1889-1928), la família\nsopava al complet en la llar quan, de sobte, l’àvia Àngela,\nmare d’Humbert, entrà en trànsit. Els néts —Màrius, Víctor\ni Núria, de 18, 13 i 6 anys, respectivament— s’espantaren\nmolt davant la situació, que el pare i l’avi resolgueren amb\nmestria. Humbert s’aixecà, calmà els fills i atansà un llapis\ni un paper a l’àvia, que amb els ulls en blanc escrigué uns\ngargots semblants a paraules.De fet, tornarem a trobar l’esmentat Martos com a protagonista d’una altra batussa l’any següent i veurem que les\nparaules de Macià no el feren reflexionar gaire a favor de\ntot el relacionat amb Catalunya, però l’incident marcava elEs consultà l’escrit, que suposadament es referia a la mare\nrecentment traspassada, que deia, més o menys: estic bé o\nhe arribat bé, el relator, Víctor Torres, no ho recorda literalment. La sessió d’espiritisme familiar finalitzà i la nissa-24E X C È N T R I C S\nArribada dels expedicionaris de 1900 a Torres de Segre amb Joan Bergós al capdavant.ga acabà de sopar amb naturalitat. Cal suposar que bona\npart dels seus membres, no pas Víctor, com narra en el seu\nllibre, van anar a dormir molt més tranquils amb la nova.\nCom dic, tot molt quotidià en la llar dels Torres, una de les\nfamílies més influents en l’àmbit privat del president Macià\ni del republicanisme català, que, com podeu observar, tingué uns peculiars iniciadors a Ponent.2\nEn aquest sentit, tornant una mica endarrere en el temps,\ntrobem altres amics de Macià enfadats amb les habituals\ndeclaracions, no gaire amistoses amb els catalans, del\ngeneral Martos O’Neale, nomenat governador civil de Lleida al tombant del segle XIX (1899-1900). El militar continuava desbarrant contra tot el que tenia forma pròpia catalana des de Lleida, la qual cosa, més que mitigar el\nsentiment dels governats, desfermà la seva gosadia. D’aquesta manera, un escollit grup d’híbrids de la recentment\nfundada associació lleidatana Joventut Catalanista, filial\nd’Unió Catalanista, inclassificables, capaços de combinar\nacció política directa amb fina poesia patriòtica, tramà una\nde les excursions fluvials més inversemblants que les\naigües del Segre puguin recordar. Els fundadors de la novella associació —Joan Bergós, Enric Arderiu i Manel Roger\nde Llúria, aquest darrer amb un nom molt apropiat per a\nl’ocasió—, en unió amb altres agermanats, van decidir\nplantar cara al governador anticatalanista i baixar riu avall\namb barca, cofats amb una barretina, amb la quatribarrada\nonejant i cantant Els Segadors. El cop d’efecte partí prop\nde les comportes un diumenge 30 de setembre de 1900,amb la voluntat que el canvi de segle modifiqués l’actitud\ndel bel·ligerant governador.\nLa Banqueta, a migdia del festiu, era plena de lleidatans passejant, els quals saludaven sorpresos amb mocadors els nous\nargonautes, que contestaven amb crits de Visca Catalunya\nlliure! Els policies, mentrestrant, s’enfangaven a la ribera i\nvolien aturar la barca a cops de pedra. El governador, atònit,\nveia des del balcó posterior de la seva residència, que donava al carrer Blondel, la traçada de la pastera en les aigües\nplatejades d’un Segre molt més cabalós que no ara.\nEn arribar a Torres de Segre, final del periple, els navegants\nbaixaren i es dirigiren a l’ermita de Carrassumada per celebrar missa d’acció de gràcies i agrair a la verge l’èxit de\nl’empresa i un bon dinar amb els habitants de la vila. En\nl’acte es llegí una poesia de Joan Bergós (Lleida, 18591931), inductor de la idea amb Enric Arderiu (Lleida, 18681920), composta per a l’ocasió.\nLa Guàrdia Civil, entretant, esperava els rebels a la porta de\nSant Antoni, on s’iniciava el tram de carretera cap a Madrid.\nEls nous almogàvers, però, avisats pels seus amics, entraren a la ciutat per altres camins i dormiren a casa cofois i\ncalents. Tanmateix, l’ira del governador s’acarnissà amb el\npobre Arderiu —funcionari del cos nacional d’arxius i posterior fundador, amb l’altre arxiver de la ciutat, el municipal Rafel Gras, del Centre Excursionista de Lleida (1906)—\n, el qual fou traslladat a Huelva; encara que poc va poder fer25E X C È N T R I C Sel militar contra Bergós, el seu malson, ja que el jutge no\ntrobà punibilitat en la seva actuació. L’esmentat Bergós,\ncorredor de comerç i en la seva tendra joventut trabucaire\ncarlí (de 1872 a 1876 amb Rafel Tristany), era un bona peça\ni continuà emprenyant Martos. Així, amb el pseudònim de\nJordi Anyell va escriure a La Comarca, diari fundat per ell\nmateix i Arderiu, un article fotent-se del governador titulat\nDon José All i Oli. La situació pujava de to i les autoritats\nestatals consideraren convenient traslladar Martos a Saragossa per evitar més conflictes i, més endavant, el nomenaren governador civil de Barcelona, des d’on escrigué el\n1901 un aberrant pamflet en col·laboració amb Julio Amado\ni R. de Villebardet titulat Peligro nacional: estudios e\nimpresiones sobre el catalanismo, que, com molt bé podeu\nimaginar, contenia improperis contra el catalanisme en\ngeneral, però segurament ideat amb les particulars figures\nde fons de Bergós, Llúria i Arderiu.\nNo debades, el viatge de la barcassa perdurà molts anys en\nla memòria col·lectiva lleidatana com la primera manifestació popular catalanista de Lleida contra la dominació despòtica estatal, i nodrí l’adormit esperit nacional de bona\npart de la comunitat. Arderiu, Llúria i, sobretot, Bergós\neren polítics de base, disposats a l’acció, ja que no podien\nfer res més, que ja era molt, per defensar la pàtria. En la\nsituació de tombant del segle XIX hauria estat impensable\nassolir càrrecs amb la seva ideologia, la qual propiciava\nl’enfrontament amb les autoritats civils, militars i eclesiàstiques en coses avui dia tan nímies com posar la primera\nlàpida del segle XX escrita en català al cementiri.3\nEn fi, que actuar en llibertat o parlar i pensar en català no\nha estat una tasca gens fàcil al llarg de la història, i sinó que\nens ho preguntin als lleidatans, probablement el poble més\nagredit, culturalment parlant, del Principat. I si no s’ho\ncreuen a Girona, Tarragona o Barcelona, cap i casal català,\ndoncs que reparin en un dels episodis més pintorescos, per\ndefinir-lo d’alguna manera, de la història catalana.\nAixí, el franquisme es plantejà, molt seriosament, que Lleida, ciutat i província, servís d’objecte de canvi per acontentar els favors aragonesos prestats durant la Guerra Civil\n(1936-1939). Segurament, jo no en recordo altre de similar,\naquest és el projecte polític més extravagant, en aquest cas\nen el sentit més rànciament caspós, de la nostra història\ncontemporània. El curiós del cas és que, per inversemblant\nque sembli, el projecte quasi esdevé realitat pel suport\nsocial rebut a la ciutat.\nPerò anem a pams. Emparat en el servilisme d’una part de\nla burgesia lleidatana del moment, nasqué el leridanismo,\nun corrent ideològic pensat pel ministre franquista lleidatà\nEduardo Aunós (Lleida, 1894 - Lausana, 1967), que va pretendre assolir una base cultural. El leridanismo postulava\nuna falsa idiosincràsia lleidatana a mig camí entre Aragó i\nCatalunya, la qual no s’acabava d’identificar amb cap de les\ndues regions, però que si calia pronunciar-se, es trobava26Joan Bergósmés propera, sobretot per raons econòmiques, a les terres\nde la vall de l’Ebre.\nAixí doncs, naixia el 1941 el Caliu Ilerdenc, una societat formada inicialment per 22 galifardeus de la burgesia local\nque, a banda de menjar bé i copiosament, actuava com a\ngrup elitista de poder exercint la seva influència en els\nnomenaments de càrrecs polítics i funcionarials. El primer\npresident fou Josep Murillo i el segon, Carmelo Fenech;\nentre els cofundadors o socis, destacaren antics i futurs\nalcaldes franquistes com Ramón Areny (alcalde de 1939 a\n1941), Juan José Arnaldo Tárrega (1941-1943), Víctor Hellín\nSol (1943- 1952), Blas Mola Pintó (1952-1957), Casimiro\nSangenís (1967-1974) o Miquel Montaña (1974-1976).\nÉs a dir, que si volies ser quelcom en la Lleida de postguerra i del desarrollo, havies de pertànyer al club, ja que tots\nels alcaldes franquistes lleidatans, només s’hi desmarcà\nFrancisco Pons Castellà (alcalde de 1957 a 1967), en foren\nmembres destacats. El Caliu defensava la pau i l’ordre\nimposats pel franquisme, potenciant una cultura oficialista\nque, de la mà del leridanismo, estava al servei de la uniformització cultural i de la descatalanització en tots els àmbits\nde la Catalunya occidental.\nA l’aixopluc d’aquell elitista club va néixer, un any més tard,\nl’Institut d’Estudis Ilerdencs (1942), amb la missió de donarUn cop assentades les bases ideològiques, el projecte prengué cos definitiu en anys successius, fins al punt que el 1966\nel Consejo Económico Sindical proposava crear la Regió de\nla Vall de l’Ebre, que incloïa les tres conegudes províncies\naragoneses i Lleida, amb capitalitat a Saragossa, argüint\nque milloraria el seu desenvolupament econòmic. Un dels\nprincipals teòrics del leridanismo, Antonio Hernández Palmés, conseller de l’IEI, jugava a distraure i davant algunes\nprotestes afirmava que Lleida no era ni catalana ni aragonesa, “Lérida es leridana”, donant per bo el pla governamental. Aquell any fins i tot el Ministeri d’Educació donà el\nvistiplau per incloure en els llibres de text de primer de batxillerat la nova divisió administrativa, amb la qual cosa el\nrègim continuava fent passos per conscienciejar la població del nou destí administratiu de la província.\nPoc semblava que es pogués fer davant la maquinària administrativa franquista i el projecte polític d’uns freakies amb\nmolta influència tirava endavant. Tanmateix, de sobte, es\nproduí l’impensable: una reacció popular instigada des de la\nsecció cultural del Club Esportiu Huracans —amb els intrèpids Hug Banyeres, Miquel Oró, Càndid Reñé, Ramon Roure\ni Joaquim Colell— va promoure la recollida de signatures a\nla ciutat i altres indrets provincials per defensar davant el\ncap d’Estat, el mateix Franco, la catalanitat de Lleida.Visca Catalunya, igual que els provocats a principis de\nsegle per la nau tripulada per Bergós i Arderiu. Aquell\nmateix any, quatre destacats intel·lectuals ponentins —\nJosep Lladonosa, Josep Vallverdú, Francesc Porta i Simeó\nMiquel— treien al mercat el llibre, Lleida: problema i realitat, en què redefinien la catalanitat de Lleida i sa província. Altres accions des de Barcelona, com un seminari de\nconferències al Centre Comarcal Lleidatà i la publicació\nde diversos articles a Serra d’Or vindicant la catalanitat\nde Lleida i, fins i tot, la Franja de Ponent, aconsellaren\naturar el desgavell dels leridanos il·luminats al caliu del vi\ni la vianda.\nEl grup restà sorprès per la reacció popular, però com que\ncreien més en la seva pròpia estabilitat que en la ideologia\nque s’havien inventat, reculà posicions i el president de la\nDiputació d’aquell moment, Antonio Aige, proclamà que els\nrumors de separació no tenien cap fonament. Uns dies més\ntard, l’Asamblea Sindical Nacional de Desarrollo confirmava la inclusió de Lleida en la regió del nord-est amb les tradicionals de Tarragona, Girona i Barcelona, que exerciria\nde capital.4La iniciativa quallà i l’any següent una carrossa feta per\nveïns d’Almacelles també reivindicava, a la Festa Major, la\ncatalanitat de la província enmig dels crits del públic deUn cop més, la història, la nostra en aquest cas, demostra\nque sempre que un poble ha volgut mantenir quelcom propi\ni just s’ho ha hagut de guanyar amb el seu esforç col·lectiu.\nPerò sovint trobem el personatge fora de l’habitual, l’extravagant o políticament incorrecte, sobretot amb els patrons\nd’avui en dia, que, més enllà de la importància del càrrec, és\ncapaç de mobilitzar el personal sota una bandera, no cal\nque sigui de roba, i dirigeix, molts cops de forma temerària,\nla llum d’un ideal que la majoria ni albirem.12SOL, Romà; TORRES, Carme. Gent de Lleida. Vol. 1. Lleida, 2005. P.\n51. ALBAIGÉS I OLIVART, Josep M. El Macià dels anys foscos. Barcelona, 2006. Vull agrair a la família Cortés Font, descendents d’Agapit\nLamarca, i a Carles Coca la novella informació que he rebut sobre la\nseva família i les seves peripècies.TORRES, Víctor. Memòries polítiques i familiars. Lleida, 1994. P. 39-41.\nPer a més detalls, podeu consultar la revista Vida Lleidatana [Lleida]\n(1931), núm. 101, p. 300-308.\n4 Més dades a la revista Sàpiens [Barcelona] (novembre 2006), núm. 49,\n327E X C È N T R I C Scontingut científic i cultural a la nova ideologia proposada\nper la subcultura franquista.E X C È N T R I C SCARRINCLONS:\nA LA LLEIDATANA?JOSEP TORTUn bon nombre de lleidatans de tota condició, especialment els que són de la ciutat “de tota la vida” i no gaire\njoves, estarien d’acord a qualificar un dels trets definitoris de la idiosincràsia lleidatana amb la paraula carrincló,\ni donar al mot un caràcter específic local. Escometre,\naquesta seria la gosadia, una definició de “carrincló” amb\nles connotacions que té a Lleida no és, però, una empresa fàcil.\nCal començar, com cada vegada que l’hem d’explicar, per\nnegar-ne l’accepció pejorativa que té arreu dels territoris\nde parla catalana i que es relacionen amb una cosa rònega, passada i resclosida, cursi o enfavada. Aquí la paraula\nconserva també alguna vellura, un valor d’època, però\ntractat com una foto d’àlbum familiar, de grisos estovats i\nI té, a més, una forta connotació d’alegria, de disbauxa,\nquasi de rebel·lia i, a vegades, de crítica prou carregada de\nsentit cívic. Un tuf escatològic, irreverent i groller, només\n—i especialment— ofenós per a aquells contra qui s’exerceix aquesta rebel·lia petit-burgesa, però beneït i acceptat\nper la gran majoria de conciutadans.\nLa carrincloneria lleidatana disposa d’un extens pedigrí fet\nde diverses generacions i ha comptat amb un riquíssim\nbagatge lingüístic, ara potser en perill de desaparèixer.\nBona part de l’interès que pugui tenir aquesta manera de\nser i de fer, que en diem carrinclonada, és precisament el\nseu argot. Fet d’empelts de català occidental ben deixatat\nper l’horta i les rodalies, de vocabulari gitano, caló o romanó adaptat i adoptat de fa anys, i de memorables castellanades d’un deix més proper a l’aragonès que a l’andalús.\nAfegim a la barreja un tastet de francès, d’aquell que ja no\nestudia ningú i algun altre barbarisme multilingüe o inventat, que tant hi fa.\nAquesta interessantíssima memòria lingüística ha estat\nfixada sovint en fórmules de cultura popular també autòctones i diferenciades, especialment al voltant del garrotín o\nel sandó i les seves inspirades lletres.28És carrinclona, per tant, aquesta parla local, que pertany i\nrepresenta especialment uns lleidatans singulars i, a més,\ncom diu Alcover-Moll, “poca-soltes”.\nPoca-solta i content, el carrincló és un ciutadà normal, prou\nconegut i ben ubicat socialment per família o nom de casa\nfàcilment reconeixedora. Té sentit de l’humor i l’exerceix\nfins a esdevenir ell mateix, si cal, personatge i objecte dels\nseus acudits. Generalment es mou en colla i entorn controlat —un mateix punt de trobada, un cercle de companysamics-parents—, que comparteixen les facècies i les\nesbomben fent-ne exageració i, a la vegada, memòria.\nEl carrincló vetlla la tradició local, la conrea i l’enriqueix\namb la pròpia experiència i un bon gruix de sentimentalisme. Se’l pot trobar al bar, a la botiga o al carrer, però també\nal futbol, fent d’armat —tots plegats, quina tropa de personatges!—, al mercat o treballant pel govern que sigui. S’estima el riu, la silueta de la Seu, el Marraco i el sinofós com\nsi fossin cosins o veïns de replà, i aprecia sincerament els\naltres il·lustres carrinclons.\nHi ha hagut carrinclons històrics, consensuats arreu com a\ntals, començant per una important generació de personalitats del primer terç de segle: botiguers i petits industrials,\nmenestrals i professionals lliberals, sovint fills de casa\nbona barrejats amb elements més dubtosos. El context ciutadà d’espais d’oci —i de vici—, de mestissatge cultural i\nefervescència política, de creixement urbà i canvis socials,\nera un bon terreny per a les seves festes i acudits.\nEntre la legalitat vigent i benpensant, i el putiferi més\nescandalós hi havia moltes vegades una ratlla molt fina,\ncom s’escau a l’urbs on la rodalia rural venia a fer tractes\nde tota mena i on els elements esgarriats de la capital es\nprocuraven esbarjo, i on algú havia de garantir també un\nbon tracte als soldats que durant segles han envaït Lleida.\nEncara que el carrincló ha ratllat algun cop la marginalitat,\nsol tenir les espatlles cobertes, possiblement ofici i benefici, o bé una família amb possibilitats de treure’l d’embolics.\nLa bohèmia, com tots prou bé coneixem, és per a qui se laE X C È N T R I C S\nMercat a la plaça de Sant Joan.pot pagar. I no hi ha volta de full. Del qui malviu malalt de\ncos i de cap a l’engolfa d’un racó de ciutat no se’n diu\nromàntic ni artista, se’n diu marginat, com un homeless o\nun deficient. Una altra cosa és viure d’espavilat en un\nentorn que et permet la vagància, l’extravagància i la subvenció. I per a això sí que s’ha de ser artista.\nL’època del pas de segle fins a la guerra també va propiciar\nuna estreta convivència amb artistes gitanos, grans intèrprets de garrotins i rumbes genuïnes, mestres de la guitarra,\nballadores d’estil i balladors de postures. Bagatge musical,\nrítmic i de dansa o actitud corporal que s’afegeix a l’argot ja\ncomentat i que perdurarà, en decadència, fins ara mateix.\nMés tard, el personatge de postguerra va haver de ser —les\ncircumstàncies manaven— molt poc transgressor, prudent\ni protegit o amb la connivència, sovint tant o més festiva, de\njerarques del movimiento o de l’exèrcit. Per a molts veïns,\nfer el carrincló era una de les poques maneres d’escapar-se\nde l’opressió d’aquells anys de ciutat castigada i empobrida.\nUn estraperlo d’idees i paraules que va romandre i perviure\nmig amagat entre guitarres de taverna i puticlubs tolerats.\nEpisodis tan estimulants i inspiradors com el del “mantón\nde la governadora” (*) retraten prou bé el moment.\nAquell carrincló ha perdut autenticitat i vigència i ara és\ndifícil de trobar. En aquells anys, i no en fa pas tants, hihavia pocs espais mentals o reals on deixar-se anar. Els qui\nen sabien, aconseguien traslladar les trapelleries d’infant a\ncarrinclonades de gran, fent-se els amos de la pista, essent\nreis de la festa enmig de la grisor i la mínima llibertat individual i col·lectiva dels cinquanta i els seixanta.\nLo Calsoné i El Barberà, Lo Parrano i El Marqués formen\npart, a hores d’ara, d’un patrimoni local, com si es tractés\ndels lares i manes que hom guarda a l’altaret privat de la\ncasa lleidatana. Per a moltes famílies, el record dels carrinclons, la seva parla, la lletra d’aquell sandó que repetia\nsempre l’oncle, el garrotín... són tan importants com la\nBóta del Racó, la medalla de la Moreneta de la primera\ncomunió, els cigarrets fumats d’amagat al castell, la foto\namb unes estrangeres a Salou o un disc del primer Serrat o\nEls més grans enyoren, encara, en la grisor d’aquella Lérida, els ulls lluents de Paca, “la Xina”, estrella del cabaret\nque anys després dels escenaris, tan neta i senyora com\nsempre, venia loteria al carrer Major, i troben a faltar el\nposat de Paquito Abolafio, príncep gitano i guitarrista\nexcel·lent, mudat com l’apoderat d’un torero, que alguna\nvegada venia rellotges d’or i plomes Montblanc als directors de banc de Fernando. Els més joves recordem la postura ferrenya i l’aire de penúltim resistent d’El Álamo que\ntenia Frank Williams, veterà dels espagueti-western de29E X C È N T R I C SFraga i d’Almeria, capaç de convertir un Vespino en veloç\nappaloosa i d’enrojolar les lleidatanes rebatejades per la\nseva fantasia malaltissa i a vegades desagradable.\nAquests conciutadans, lleidatans de renom, no són excèntrics. Són singulars, característics, especials. Sovint es fa\ndifícil distingir entre un marginat, un malalt, un aprofitat,\nun paràsit o una personalitat única i viscuda de les que\ncomplementen el paisatge humà que compartim. Tots ells\nsón necessaris en el context social, parafamiliar, dels\npobles i de les ciutats.\nPerò es distingeix, de llarg, un carrincló. La qüestió seria si\naquest caràcter foteta i d’humor groller, sentimental i nostrat, és una excentricitat o una condició, una excepcionalitat o una naturalesa, per bé que cada dia més escassa, de la\nQuan força gent reconeix en l’alcalde Antoni Siurana un\ngran carrincló, pel seu capteniment afable combinat amb el\nposat un pèl ofenós o algun detall groller. Quan alguna\npunxa del Correal pot commoure l’animeta tradicional de la\nciutat sencera. Quan Lo Beethoven té un dia inspirat i\nrepassa en tres estrofes, dos idiomes i quatre estils les\nvivències de cinc generacions. Quan encara s’han arreplegat amb els seus companys El Salut, Lo Quirra, El Mèlich,\nLo Boria, Paus Pins, pendons amonestats, esportistes amb\nbarra, escolanets de l’enyorat Inglés... Quan Lo Fontanet\nexplica l’enèsim acudit o algú a la Paeria recorda l’anecdotari del Paquito.\nQuan esperes que l’armadura de la Diputació, d’una vegada\nper totes, es peti de riure escales avall. Quan desitges, i\npots, esmorzar arengada. Quan descobreixes, una altra\nvegada, que el que val la pena de Lleida són les dones guapes... Tot plegat, carrinclonades, però no excentricitats.\nQuè ha tornat excèntrics els carrinclons? Si algú els defineix així ho fa, en primer lloc, per desconeixement. I això\nen la psicologia més senzilla ens descriuria simplement\naquella mena de rebuig a l’element que no té la pinta o l’aire de normalitat estandarditzada.\nPerò hi ha un factor més greu i igual de lleig, o potser més\nlleig encara, i és l’excentricitat resultant d’aquestes formes\nde cultura popular en relació a la cultura oficial, i especialment a la catalana. Tots els especialistes i estudiosos\ndel fet cultural, fins i tot els seus gestors, presenten una\nsobrecàrrega de transcendència a la seva feina que vol justificar a la resta de simples mortals la necessitat i importància de la cultura.\nD’aquest exercici, comú també en erudits o enderiats en\naltres temes, se’n desprèn la necessitat de destriar els\nobjectes d’estudi i de promocionar uns determinats models\nculturals. Durant molts anys, qualsevol mostra de mestissatge, d’indefinició, d’improvisació... era rebutjada pels30Paca “la Xina”.entesos i pels cronistes o, com a molt, despatxada entre els\n“mals menors” de qualificatius costumistes. I pel que fa a\nirreverències diverses, eren rebutjades i perseguides.\nEn el context de la historiografia i l’etnografia catalanes, no\nhi ha hagut espai ni lloc per estudiar o descriure aquestesLa cultura catalana oficial ha sacralitzat algunes formes\nde la tradició, menystenint-ne moltes d’altres. Segurament\nuna necessitat i una sensació de supervivència han condicionat la tria cap a elements suposadament més genuïns i\ndiferenciats, més purs en el llenguatge i més nets en els\nreferents. Està molt clar que, en l’ambient catòlic de la fi\nde segle, en la projecció romàntica d’un nord enllà, en la\ndistinció dels modernistes i en el classisme pedagògic i\nordenador dels noucentistes no hi havia espai per a\ncarrinclons i carrinclonades. En un país on Pitarra i Rusiñol han estat considerats excèntrics, més ho seran les\ncançons d’un gitano blanc i els versots d’un botiguer criat\nPerò en la represa, en els anys resistents al franquisme,\nencara era més impensable introduir o identificar com\nactes de la cultura autòctona i vernacla aquells garrotins,\nles corrandes escatològiques i bilingües i els seus intèrprets\ntantes vegades reüllats com a col·laboradors del règim.\nI aquesta és la dissort. Tal com ha passat al País Valencià, la\nintel·lectualitat culta i benpensant i l’esquerra il·lustrada\nhan prescindit de les manifestacions de carrer, de la cultura més popular, com de tot allò que sonava irreverent, llord\no excessiu, i ho han deixat en mans d’una dreta populista\nque ho ha fet seu. I així, s’han quedat les festes i els festers,\nels arrossos, els petards i els acudits, per permetre que l’oligarquia més reaccionària ho presenti com cultura distinta\nde la dels veïns del nord i germans de parla i, si cal, en contra de qualsevol catalanitat.\nEl món carrincló de Lleida, amb les seves expressions, ha\nestat moltes vegades patint un procés semblant. El leridanismo més reaccionari, força més arrelat del que ens pensem, ha maldat per fer-se seu aquest repertori, aquest\ncúmul de cultura de carrer i de cafè-cantant, mantenint-ho\ncom una curiositat vernacla sense futur. Donant-li, semblava, aixopluc, però sense deixar-ho créixer i evolucionar\nnaturalment.Amb tota aquesta disgregació no voldria pas dir que ara\nm’agradi Lo Cartanyà, ni que suporti millor la fonètica dels\nGarrotan ni que hàgim de fer cursets intensius d’acudits de\ntaverna per a joves. Només vull dir que, entre les forces\nvives de la ciutat, caldria fer una reflexió i treballar de\nvalent perquè moltes entitats, col·lectius i altres espais culturals o de lleure públic i privat no continuïn sota el paraigua fosc i brut del tardofranquisme mental, del leridanismo revisitat, d’aquella crosta indefinida que fa de la\nignorància i la incultura una carta d’autenticitat local, traint\nsense vergonya ni escrúpol les essències d’una ciutat que\ndurant segles fou rica, i culta, i catalana, i fins i tot alegre.\nResultarà, doncs, que a Lleida, els friquis de veritat no són\nels carrinclons, pobrets, sinó els xurruteros delitats de serne. Ésser carrincló no és pertànyer a cap club ni pagar cap\nquota de subscripció. En canvi, per ser xurrutero no cal\naprovar l’ingrés. Se’n troba arreu, com lirons de xuquel.\nLa realitat fa que siguin molt més excèntrics alguns actes\ndels polítics locals, alguns càrrecs de confiança de les autoritats, alguns salvapàtries amb l’enèsima versió d’un perillós leridanismo, traduït o no. Són excèntrics alguns agents\nimmobiliaris i els canonges antics que encara queden i, si\nem colles, són prou friquis els mateixos tertulians de Lleida\nTelevisió quan tenen un mal dia.\nL’excèntric d’avui no té ni la cultura ni la fortuna del Comte\nde Vinatesa, que ho era, i força! El fotut és que no sap ni qui\nés ni li interessa gens. El carrincló, com a mínim, i sense\nnecessitat de ser cap excèntric, el fotrà en una estrofa i li\ntrobarà el rodolí.\nComptat i debatut, comptat i mesurat, gosaria afirmar, des\nde la modèstia, falsa com un duro sevillà, de l’encàrrec d’aquesta col·laboració, que els carrinclons no són excèntrics,\ni que no ho poden ser perquè formen part d’un dels trets\ngenuïns i constituents del caràcter lleidatà, en cas que\naquesta cosa existeixi. I espero que així sigui i que visqui\nmolts anys.(*) Conten el cas d’una de les noies més formoses dels burdells públics\nde postguerra (Ca la Júlia, ca la Fàtima...) que va lluïr un preciós mantó,\nmanila autèntic!!, a la processó del Corpus —la de la custòdia grossa,\nel pàlio i els soldats de genolls. Un mantó que era peça reconeguda del\npatrimoni de la senyora esposa del governador.31E X C È N T R I C Sformes de vida popular, el llenguatge, la música i la dansa\nque formen el bagatge d’un carrincló lleidatà. Enlloc s’ha\nvalorat com patrimoni comú de la ciutat, del seu entorn i de\nla cultura sencera. Ha despertat encara menys interès que\naquell calaix de sastre (sempre dubto com acabar escrivint\naquest joc de paraules) que els historiadors de l’art han titulat “arts decoratives”.32DIVERSÀRIUMRamon Rubinat\nFotografies: Susana MartínezElisenda Santacreu i el tresor de la joiaQuan una cosa és molt fàcil diem que és com “bufar i fer\nampolles”. Fer ampolles equivaldria, en aquest sentit, a una\ncosa com fer bombolles d’aigua: només necessitem un anell,\naigua i detergent, i, amb un sospir, amb una minúscula ventada del nostre alè, escampem planetes d’atzur cap a l’estratosfera dels nostres llavis.\nElisenda Santacreu fa, en essència, el mateix: crear petits\nmóns que agafen volum i volen de les seues mans per formar\npart de la constel·lació dels seus clients. Les diferències respecte a “bufar i fer ampolles o bombolles”, però —que són\nmoltes—, radiquen principalment en la dificultat tècnica del\nseu quefer, en la riquesa imaginativa que instrueix cada peça\ni en la resolució impecable dels treballs que realitza.\nL’Elisenda m’explica que tot comença amb una motivació,\namb una inquietud que la porta a dibuixar línies, a imaginar-se corbes, rectes i horitzons: és el començament del\nviatge. El traços, a poc a poc, van conformant l’itinerari.\nCom deia Machado: “Se hace camino al andar.” La creació\nés, en totes les disciplines, la narració d’un camí, la resolució d’un conflicte, però també una manera d’obrir via, una\nmanera de fer camí. L’Elisenda, en acabar aquesta fase,\naconsegueix tenir un plànol: ara només cal cercar el tresor;\ncomença, per tant, l’aventura.\nSempre s’ha dit que els diners no donen la felicitat, que és\nmés important ser que tenir, que no és més ric qui més té,\nsinó qui menys necessita, etc. A aquesta relació de fórmules\ncaldria afegir-ne una altra: el tresor és l’or, però també és el\nbagul. John Silver no hauria viatjat mai per acabar trobant un\ncompte bancari farcit de petrodòlars o uns paquets d’accions\no uns bons del Tresor; John Silver tenia fam d’or, però buscava un bagul. El bagul dóna volum al valor, ordena l’aventura,\nestimula la imaginació, acompanya els somnis... El bagul\nrepresenta l’última porta, l’últim estadi abans d’accedir a la\nriquesa. En aquesta fase de l’aventura, la que representa l’expedició, la cerca i la investigació; la que està més carregada\nde risc, la que més ens apropa a l’oasi, a la meta, a la sortida33DIVERSÀRIUMdel laberint, és quan l’Elisenda dóna volum a les formes planes. Les línies reben una dosi generosa de vitalitat i s’incorporen, amb fermesa i determinació, com uns llàtzers de tinta\nnegra: l’Elisenda acaba de crear un volum; ha bufat i ha fet\nl’ampolla. Després d’haver resseguit el plànol del seu instint,\ndesprés d’haver escoltat les indicacions de tots els impulsos\nque l’acompanyen, després d’haver descrit l’itinerari, trobem\nel bagul. Ara només cal entrar-hi, obrir-lo, veure’l, accedir-hi.\nCautxú del Senegal, plata, or, pedres, fil de seda, caragols de\nmar... Tots poden convertir-se en un tresor. Després de realitzar tot un seguit de proves, després d’haver construït motlles,\nd’haver experimentat amb diferents tècniques i d’haver\nexhaurit totes les possibilitats que li ofereixen aquests i altres\nmaterials, arriba la concreció de la peça: el moment coincideix amb la visió física del tresor. Ja el té.\nUna joia, com una vedet, com un ministre, com una estrella\ndel rock, com un llibre o com un pastor evangelista, vol\npúblic. L’aliment d’una joia és l’ús. L’escenari d’una joia som\nnosaltres. L’ambició d’una joia, així com la d’un metge, un\npsicòleg o un sacerdot, és la preservació de la nostra salut.\nCal, per tant, establir un vincle i aconseguir que no es trenqui\nla cadena, que no s’interrompi la comunicació. L’Elisenda ja fa\ntemps que ha optat per les fires. Tot i tractar també de manera individual amb els clients que li ho sol·liciten i preparar, de\ntant en tant, algunes peces per a exhibicions, la presentació\npública de la seva feina l’acostuma a fer en les diferents fires34del sector que es van organitzant durant l’any, tant a escala\nnacional com internacional.\nArracades, penjolls, anells, collars, braçalets, botons de puny...\nsón les criatures (les creatures) més habituals que poblen\naquesta Illa del Tresor que l’Elisenda té al carrer Maragall de\nLleida. Durant la meva estada al seu taller vaig conèixer un\nanell que es deia Rínxols i un altre, Embolic, tots dos rics de\ncontorsions i generosos en recargolaments d’or i plata; vaig\nconèixer un anell, fet de plata i turmalina, anomenat Trajectòria, una proesa de línies com un fris serpentí per decorar-nos\nels dits. Vaig conèixer el braçalet Portes, d’inspiració marroquina, plata envellida, un braçalet que encaixa en un altre\nbraçalet com una extensió de sabor, com un eco de música,\ncom si retardéssim uns minuts l’alarma del despertador.\nLes joies que surten de les mans, el cap, els instints, la imaginació i la fantasia de l’Elisenda volen agradar tothom, però hom\naprecia que el seu interlocutor natural és una persona moderna, dinàmica, resolta... una persona que coneix la diferència\nentre bufar i fer ampolles, una persona que sap que als baguls\nde l’Elisenda s’hi troba un arxipèlag de tresors, una riquesa de\nformes i materials, tota una literatura d’aventures subtils.\nEstímul, idea, línia, volum, material, tècnica, prova, definició,\nacabats, nom, col·lecció, fira, botiga i client són els capítols.\nSensibilitat, imaginació, efervescència, estil, personalitat, disciplina i lucidesa són els arguments. Elisenda Santacreu, l’autora.DIVERSÀRIUM\nJ o a n Ta l a r n\nFotografies: Gabriel PenaConversa amb Hèctor López Bofill:\npoeta, sobiranista, ImparableHèctor López Bofill, nascut l’any 1973 a Badalona, és un professor de dret constitucional a la Universitat Pompeu Fabra\nque l’any 1995 es va donar a conèixer com a poeta amb\nPoema a Calipso (Columna, 1996). A aquest poemari n’han\nseguit uns quants més —La reconstrucció de l’aristocràcia\n(Proa, 1999), La revolució silenciosa (Proa, 2001), Hèctor Bofill\n(Universitat de Lleida, 2003), Les genives cremades (Proa,\n2004)— i, a més, s’ha deixat temptar per l’assaig —Dogmàtica Imparable (L’esfera dels llibres, 2005), La independència i\nla realitat. Bases per a la sobirania de Catalunya (Editorial\nMoll, 2004), Democràcia cuirassada (L’esfera dels llibres,\n2005), Montenegro sí, Catalunya també (Ara Llibres, 2006)—\ni la novel·la —L’últim evangeli (Destino, 2003), Neopàtria\nPerò a més d’això, Hèctor López Bofill ha tingut temps d’obrir dos fronts de guerra: un de literari, adscrivint-se al grup\ndels Imparables —juntament amb Joan-Elias Adell, Sebastià\nAlzamora, Manuel Forcano, Txema Martínez, Susanna\nRafart —, i un altre de polític, fent bandera del seu posicionament sobiranista pel que fa al futur de la nació catalana\n—ara mateix s’ha arrenglerat, amb altres intel·lectuals catalans, a l’entorn del projecte Sobirania i Progrés (Joel Joan,\nOriol Junqueras, Maria Mercè Roca, Joan Costa, Miquel\nStrubell...). I aquesta doble militància li ha comportat més\nd’un combat dialèctic en els camps de batalla mediàtics del\nFetes les presentacions, comencem pel començament i li\npregunto amb qui tinc el gust de parlar: amb un professor\nde dret constitucional que es dedica a la literatura o amb\nun poeta que viu de la docència.\nL’Hèctor explica que els seus interessos s’han diversificat tant\nque ja no sap si es dedica a la literatura, a l’acadèmia o a la\npolítica. I em reconeix que la política ha estat un eix que ha\ninfluenciat de manera determinant la seva visió literària en els\núltims anys, la qual cosa lliga amb la seva feina acadèmica\ncom a professor de dret constitucional. I em recorda quedarrerament ha estat implicat directament en els diversos processos polítics i estatutaris que ha viscut el país. “O sia, tot\nplegat està interrelacionat i orbitant a l’entorn de la política”.\nS’ho pensa uns instants i reprèn l’explicació: “Sempre he considerat que originàriament el centre és la poesia —jo he\ncomençat com a poeta—; però, un cop aquí, la política ha\nacabat centrant les meves inquietuds. Cal tenir present, però,\nque la literatura ho omple tot. Sempre he pensat que no es\npot fer res ni a l’acadèmia, ni a la narrativa ni a la política si\nno es parteix d’una idea poètica —que al capdavall és el que\nha marcat més la meva existència.” Per López Bofill, la poesia\nés l’origen de tot plegat, i remarca que ha estat així en totes\nles comunitats humanes. I justament una de les raons de la\nsituació de crisi que pateix l’imaginari col·lectiu a Catalunya té\nel seu origen en la retirada de la poesia com a creadora d’aquest imaginari.\nAquestes afirmacions ens encaminen irremeiablement a\nqüestionar-nos la funció política de la poesia. I li pregunto si el compromís polític i la defensa de l’ideari independentista són matèria poetitzable.\nFa una rialla, perquè veu la mala intenció de la pregunta, i\nm’etziba:“Has de pensar que l’obra fundacional de la tradició\noccidental, que és La Iliada, és de fet poesia política, perquè\naixò és l’èpica: poesia política.” La seva obra —m’explica—\nsempre ha transitat poèticament entre conceptes polítics,\nperò alhora ha estat molt lligada amb la seva evolució personal, la qual cosa feia que en un principi pensés l’escriptura\npoètica i, fins i tot, la narrativa —com en L’últim evangeli— al\nmarge del problema nacional. A partir d’aquí, el redreçament\nque es produeix en la seva obra parteix de la idea que si volia\nuna èpica no calia anar-la a buscar a un món virtual, sinó que\nn’hi havia prou referint-se a la realitat que li era més propera,\na allò que ens passa aquí.\nI complaent, m’ofereix una exclusiva: “De fet, el meu proper\npoemari, que està força avançat, serà un intent de construcció de poesia èpica amb referents dels nostres problemes, en35DIVERSÀRIUMun imaginari subtil, però que fa referència al que ens passa.”\nI remarca que Neopàtria, la seva darrera novel·la, ja va en\naquesta línia.Reprenc la referència a Carner: “No deu ser casualitat que\nun dels actes fundacionals del grup sigui justament una\ncrítica punyent contra Carner.”Li recordo una d’aquestes polèmiques en què s’embranca\nde tant en tant a través de la premsa, concretament una\nque tingué amb Jordi Cabré en què l’Hèctor defensava “la\nverbalització ideològica de la sobirania” com un primer\npas cap a la independència.Em confirma que, certament, aquest fou un dels actes fundacionals, i escàndol, dels Imparables: un article de Sebastià\nAlzamora al diari Avui titulat “Carner, el príncep a la Picota”. I\nllavors m’explica que si hagués de col·locar-se en una tradició\nliterària de caràcter universal, seria un romàntic. I el Noucentisme, i el que va representar Carner, és el contrari: la mesura\ni la petit maniere davant del Vessament de la tradició romàntica, “desbordar el límits”. La qual cosa lliga amb la seva concepció política: “Cal travessar els límits i saltar la paret. Si no\nsaltem la paret no podrem fundar un nou ordre.”“La paraula precedeix l’acció, i la paraula poètica sempre ha\nprecedit els moviments polítics.” Sempre ha pensat que la\ngran diferència en el món del catalanisme és la capacitat de\nverbalitzar el projecte independentista, i ara –diu– “estem\npatint les conseqüències de molt temps de no verbalitzar el\nprojecte”. Fins al punt, que aquells que marcaven la pauta\nverbalitzant la paraula “independència” han quedat atrapats\nen la roda de no parlar-ne, la qual cosa demostra la importància de la verbalització. I acaba: “Sense el verb no hi ha l’acció —de fet, ja ho diu la Bíblia.”\nCreu que el moment de crisi que està patint el catalanisme\npolític està molt relacionat amb el fet que s’ha deixat enrere\nla paraula poètica. “Primer ve la poesia i després ve l’acció.”\nPrimer ve Verdaguer i després el moviment polític catalanista,\nprimer ve Maragall i després ve el Modernisme i, finalment, ve\nCarner i després el Noucentisme —“A aquest darrer, i malgrat\nles discrepàncies que puguem tenir amb Caner el Imprables,\nse li pot reconèixer el mèrit del Noucentisme i de tenir un projecte de país”. I així, passant per Espriu, arribem a Martí i Pol,\namb qui no combrega estèticament, però que segurament va\nser l’últim poeta que va ser referent i modulador de l’imaginari nacional.\nMiro d’endinsar-me més en la seva visió poètica i el confronto amb altres escriptors de la seva generació, fins i tot\nImparables, que no comparteixen aquesta visió compromesa de la poesia. Li parlo de poetes amb qui té bona relació personal, però amb concepcions poètiques allunyades,\nper exemple, Pere Rovira.\nI em diu que cadascú té la seva poètica i el fet que ell no comparteixi la poètica no vol dir que no sigui capaç d’apreciar el\nvalor estètic de la poesia i que no pugui mantenir un relació\nd’amistat amb molts d’ells. En el cas concret de Pere Rovira,\nmalgrat que les seves poètiques són diferents, es troben en un\nfront comú si els contrasten amb la poesia d’avantguarda.\nTots dos abjurarien dels exercicis formals, de l’experimentació\ndel llenguatge i de la dissolució del subjecte que propugnen\nI continua: “És cert que la posició dels poetes com Pere\nRovira es queda en el subjecte i que la meva poètica implica més la comunitat; però és que sense subjecte no hi ha\ncomunitat: primer cal passar pel subjecte, i això és el que\nneguen els avantguardistes i que ens apropa a mi i Pere\nRovira.”36I tot parlant dels “Imparables”, li comento que des del primer dia que vaig sentir aquest nom vaig tenir la sensació\nque es tractava més d’uns herois de còmic, com “Els 4 Fantàstics” o “Els Immortals”, que no pas d’un grup d’escriptors. Després intento arreglar aquesta meva frivolitat\nobsequiant-lo amb una valoració positiva del grup: “La\nveritat és que és un nom vitalista, ple de força, i he de\nreconèixer que heu donat una mica de caliu a aquest oasi\nprovincià “de quedar bé” que era darrerament la literatura catalana. Qui són els Imparables? Què pretenen?”\nFa una forta riallada i em reconeix que és cert que pot sonar molt\nde còmic, però el nom no se’l van inventar ells, no es van autobatejar. La denominació va sortir de forma espontània: “Emocionat com estava en el moment de rebre el Premi Josep Pla amb\nL’últim evangeli, vaig dir que arribava una generació d’escriptors\nimparables. I van ser els periodistes els que es van encarregar de\npromocionar la paraula, i a nosaltres ja ens va anar bé.”\nPel que fa a les seves pretensions, el que es proposaven era,\nbàsicament, sacsejar el panorama literari. I aquesta intenció\nestava i està molt lligada amb el desvetllament polític, com a\nmínim per a alguns dels Imparables. “Fixa-t’hi –em diu–\nnosaltres sortim projectats l’any 2003, que és l’any del canvi\nde govern. Era un moment en què hi havia gent molt farta de\nl’oasi català, tant el seu vessant polític com literari i artístic: un\nesplai clos on cadascú tenia la seva parcel·la tancada.”\nA més, afegeix: “Tot això passa en un context de relleu generacional. Fins a aquell moment les generacions poètiques\nvivien disgregades, sense complicitat entre els seus membres;\namb l’arribada dels Imparables irromp una consciencia literària que no havia viscut el franquisme, la primera generació\nnascuda en aquesta democràcia “de baixa qualitat” i la primera generació filla de la normalització lingüística.”\nEl seu projecte és un intent de superació de l’estètica de la\npostmodernitat que havia marcat la generació anterior a la\nseva. Una generació que havia arribat a la maduresa a final de\nla transició i que es caracteritzava per l’individualisme i per la\ndissolució dels vincles, dels lligams i del subjecte. “Una generació marcada pel drama de la postmodernitat.”DIVERSÀRIUMI insisteixo: “Amb els Imparables, s’acaba l’oasi i una part\nde la crítica literària us ho recompensa fent-vos publicitat,\nno sempre positiva.”\nReconeix que els Imparables han tingut la sort de despertar l’atenció de la crítica literària, tot i que la major part de vegades\nper rebre garrotades. I m’explica que ara han començat a sortir\nestudis més acadèmics de com han construït el seu projecte literari col·lectiu: “Però no tant des de la perspectiva de l’obra, sinó\ncom s’ha produït la construcció de la imatge de l’escriptor.”\nI s’explica. “Un dels danys col·laterals que ha provocat la\nirrupció dels Imparables és que la crítica ens ha criticat més\nque no pas ens ha llegit. Hi ha una cadena de prejudicis i no\nuna lectura atenta de les nostres obres. El crític, gestor instal·lat del sistema literari, ha vist en el nostre moviment un\nperill per al seu poder i ja no ha entrat en el debat estètic, que\nhauria estat el més interessant. Nosaltres no venim del no res,\nsom molt conscients de la nostra tradició, de la nostra poètica i del nostre discurs literari, tant que els nostres adversaris\nrenuncien a entrar-hi i es dediquen a fer una desqualificació\ngeneral que evidencia una mala lectura, una lectura esbiaixada o una no lectura de la nostra obra.”\nIntrodueixo el tema de la militància intel·lectual i li\ncomento que ell i Sebastià Alzamora són, potser, els més\nactius del grup, i també són els que més s’han compromèsen la mobilització cultural i política. Sembla que retornem\na aquells temps en què les elits culturals es posen al capdavant de la societat civil per desvetllar-la i mobilitzar-la.\n“No l’han de fer els polítics aquesta feina?”\nPer a l’Hèctor, la figura de l’intel·lectual, actualment, és una\nfigura marginal. Diu que un dels grans dèficits que hi ha en\nla cultura catalana és que ningú no fa cas a l’intel·lectual. I\naquest fet esdevé una diferència respecte a la situació anterior i un factor de crisi de la situació actual. El que no pot ser\n—continua— és que en aquests moments la població catalana no tingui uns referents literaris; i no vol dir amb això que\nels llegeixi, sinó que els conegui i, fins i tot, que els veneri:\ncom passava amb Verdaguer, amb Espriu o amb Martí i Pol.\n“Ara, el públic en general no té cap mena de sentit de les\njerarquies literàries i del paper de l’intel·lectual en el conjunt\nde la societat.” I posa uns quants exemples: “Quan Gunter\nGrass, en la literatura alemanya, afirma que havia pertanyut a\nles SS, commociona tot un país. Quan Saramago diu alguna\ncosa, Portugal es quadra. I igual passa amb Eco a Itàlia. Aquí\nes pot dir el que sigui que no passa res.”\nI sentencia: “Abans no teníem institucions, però teníem poesia (Espriu Vinyoli, Ferrater...), ara tenim institucions, però no\ntenim poesia.” Segons ell, la consolidació institucional ha provocat la deconstrucció de la figura de l’intel·lectual, perquè\nels governs de la Generalitat que hi ha hagut tenien com a37DIVERSÀRIUMfinalitat concentrar l’acció mediàtica al voltant del president i\nactualment encara som deutors d’aquella època. “Per entendre’ns, Jordi Pujol no va permetre tenir res ni ningú que li fes\nombra, per això va ser tan combatiu amb els intel·lectuals.”\nAquesta reflexió que fa sobre l’intel·lectual lliga directament amb una de les activitats extraliteràries en què més\ns’ha bolcat en aquests darrers temps, la posada en marxa\nde la plataforma Sobirania i Progrés.\nEsperava la pregunta, i em contesta que Sobirania i Progrés\nvol ser un moviment de la societat civil que també inclou\nintel·lectuals, però no tan sols intel·lectuals, cap a un objectiu\npolític que és la plena sobirania. I això emmarcat en tot un teixit a través de la Fundació Cultura o de plataformes sobiranistes que volen ser un contrapoder a l’estament polític, al\nrevés del que passava en temps de Jordi Pujol, en què els\nmoviments cívics eren adormits des del poder amb subvencions. L’objectiu final d’aquestes plataformes és fer un marcatge als partits polítics i denunciar-ne la desídia si cal. Ell creu\nque tal com van les coses caldrà una forta reacció de la classe\ncivil per superar els reptes que ens esperen, davant d’una\nestament polític excessivament acomodatici.\nL’entrevista no s’ha pogut sostreure d’aquesta interrelació\ntan estreta que ha glossat des de bon principi entre la\npoesia i la política. I com que hem començat parlant de\npoesia, no em queda altre remei que acabar parlant de\npolítica. Li pregunto, per posar-lo en un compromís, com\nveu el poeta la situació política del país i el govern de\nCatalunya. I assegut com estic davant d’un sobiranista\nconvençut, tampoc no puc defugir una pregunta política\nencara més directa: “Amb Montilla de president i CarodRovira de vicepresident, hem encetat el camí que ens durà\na la independència?”\nUn moment de dubte. Valora la pregunta. Es deixa anar.\n“Crec que encara és aviat per fer una valoració”—la sensació\nés que vol defugir l’escomesa, en paraules de comentarista\nesportiu. Diu que el resultat final de tot plegat depèn de molts\nfactors: “El camí cap a la independència depèn molt de la\nconjuntura política en què ens trobem.” I m’explica que38molts poden veure en el president Montilla un element desnacionalitzador i altres hi poden veure un exemple del caràcter plural i integrador de la nostra comunitat política. I concreta que Montilla ens pot sorprendre si el Partit Popular\narriba al govern de l’Estat espanyol; però, d’altra banda, si a\nl’Estat hi continua governant el PSOE és molt probable que el\npresident Montilla es dediqui a la gestió per contenir el sobiranisme. I en aquest cas, la qüestió serà si ERC és còmplice\nd’aquesta contenció o no... “Per tant, és aviat per dir-ho i per\navaluar-ne els factors.”\nCerta decepció perquè la resposta és de compromís, però tot\nseguit un “tanmateix” esperançador. “Tanmateix, els senyals\nque m’arriben no són gaire encoratjadors, sobretot pel que fa\na ERC. El que el partit republicà no pot perdre és la verbalització de l’objectiu independentista o, com a mínim, hauria de\ntenir cura que la tasca de govern no eclipsi la verbalització del\nprojecte independentista des del partit”.\nFinalment se sincera: “Hi ha una cosa que m’amoïna en especial.” I l’amoïna el fet que no es podran aguantar les envestides de l’Estat espanyol si no es creen factors de poder genuïnament catalanistes. I, per ell, el gran problema del pujolisme\nés que aquests factors de poder no es van crear i tampoc no\nels va crear el primer tripartit: “Bàsicament perquè el projecte era l’Estatut, que ha fracassat.” I van passant els mesos i\ncontinua sense veure resultats clars en aquest sentit. Aquest\nfactors de poder no s’acaben de concretar, ja no en l’àmbit\nnacional, si no en l’àmbit social. “Un dels arguments bàsics de\nla política actual al Govern de la Generalitat ha estat que\nsense un grau d’igualtat social no es pot fer el salt nacional.\nPotser sí, però fixem-nos que els problemes socials continuen\nsent desatesos perquè falla el problema nacional: no tenim\npressupost per pagar una sanitat publica de qualitat i no\npodem pagar una sanitat pública de qualitat perquè tenim un\nimportant dèficit sanitari i tenim dèficit sanitari perquè no\nhem resolt el problema de finançament, i el problema del\nfinançament depèn del problema nacional. On anàvem: no\npodem fer cap projecte social si no accentuem la reivindicació nacional.” Podia dir-ho més fort, però no més clar.\nResumint: des de la poesia i cap a la independència.DIVERSÀRIUM\nA l b e r t Ve l a s c o\nFotografies: Albert VelascoUna passejada per la cambra del tresor.\nObres medievals al Saló Antiquaris 2007\nÉs sabut que el Saló d’Antiquaris de Barcelona —Fira de Barcelona, del 3 a l’11 de març de 2007— és cita ineludible per\na tot aquell interessat en l’apassionant món de l’art i les antiguitats. Si no és per comprar, com a mínim podrem passejarnos entre sarcòfags de l’antic Egipte, escultures de la Roma\ndels emperadors i pintures d’alta època, a part de les nombroses obres dels principals pintors catalans i hispans dels\nsegles XIX i XX.\nUn servidor s’apropa cada any al pavelló firal per trobar-se i\nxerrar amb amics de fa temps, però també com a exercici\nprofessional a la recerca de peces que, després de dormir\nensopides en alguna col·lecció particular, tornen a sortir a la\nllum i es posen de nou en venda. Aquest fenomen de redescobriment és especialment interessant per a aquells que ens\ndediquem a investigar sobre temes relacionats amb l’art\nmedieval, ja que podem tenir accés a peces inèdites —les\nmenys— o a altres que simplement coneixíem per referència\no a través de fotografies antigues. I és d’això mateix que m’interessa parlar, d’una sèrie d’obres d’art d’època medieval, la\nmajoria catalanes, que s’ofereixen en venda i que, per diferents motius, transcendeixen l’esfera pecuniària i incorporen\nal seu pedigrí una sèrie de valors historicoartístics especials.\nEn l’edició que acaba de clausurar-se, per exemple, destaquen\nalgunes obres que ofereix en venda la Galeria Bernat, comerç\nbarceloní que sempre ha destacat per oferir als seus clients\npeces medievals d’alta qualitat, que no és fàcil. Entre la selecció d’objectes que presenten, destaquem tres compartiments\nde retaule, pintats al tremp sobre fusta, amb la representació\nde sant Joan Evangelista, la Pietat i la Magdalena. Es tracta\nd’un conjunt poc conegut entre els especialistes —tal vegada\nequivocant-me, diria que inèdit—, atribuït al taller dels Vergós, un dels obradors més prolífics de la Barcelona de la segona meitat del segle XV. Entre les seves obres més destacades\nFoto de capçalera: Taller de Bartomeu de Robio. Fragment de predel·la de retaule amb la representació de Sant Tomàs i Sant Jaume (?).\nCirca 1360-1370.es troba el retaule major de l’església de Sant Esteve de Granollers (Barcelona). L’obra que avui s’ofereix en venda, per\ntant, és de gran importància.\nLa mateixa galeria ofereix en venda un fragment de predel·la\n—un tipus de fris que recorria la part baixa dels retaules—\natribuït al taller de Bartomeu de Robio, a qui es considera el\nmàxim exponent de la denominada Escola de Lleida d’escultura en pedra del segle XIV. Robio va ser l’autor del retaule\nmajor de la Seu Vella de Lleida (cap a 1360-1362), conservat\navui fragmentàriament, i la seva manera de fer va influir decisivament en altres escultors de la zona, que van començar a\nimitar el seu estil. En concret, el fragment a què ens referim\nes va conservar durant molts anys al castell de Santa Florentina de Canet de Mar, en el marc d’una col·lecció particular\nque, en el seu dia, va allotjar obres de gran qualitat. Cal assenyalar que al Museu Frederic Marès de Barcelona es conserva\nun altre fragment de la mateixa predel·la, i un tercer, que s’ha\ndonat a conèixer recentment, es localitza en una col·lecció\nparticular de Tarragona. La predel·la de la qual van formar\npart tots ells representava un apostolat amb els articles de la\nFe del Credo, tema força habitual en aquesta part baixa dels\nretaules. Cal destacar que la peça que podem contemplar a la\nfira encara conserva bona part del seu policromat original,\namb els característics tons blaus i vermells que acostumem a\ntrobar en les produccions de l’Escola de Lleida.\nSense sortir encara de l’estand de la Galeria Bernat, ens trobem amb una obra —un altre fragment de predel·la— executada per un altre dels grans escultors de l’edat mitjana a\nCatalunya, Pere Oller, autor del sepulcre del cardenal Berenguer d’Anglesola a la Catedral de Girona, del retaule major de\nla Catedral de Vic i que també va intervenir en un dels projectes artístics més ambiciosos del moment, el del panteó reial\ndel monestir de Poblet. Desviant-nos una mica del tema,\nencara que no del tot, al mateix escultor podria atribuir-se\nuna figureta de ploraner realitzada en alabastre que un dels\nantiquaris més importants del món, el parisenc Brimo de\nLaroussilhe, té al seu local del Quai Voltaire i que es diu que39DIVERSÀRIUMTaller dels germans Vergós. Sant Joan Evangelista, la Pietat i la Magdalena. Finals del segle XV.procedeix del conjunt funerari esmentat. Realment, és semblant a altres que s’han conservat, la qual cosa atorga credibilitat a la hipòtesi. Seria interessant, doncs, que les autoritats\ncompetents en la matèria fessin un esforç i la recuperessin per\nUna altra de les peces estrella de la fira és una pintura sobre\ntaula amb la representació del Calvari que ofereix en venda\nCuadriculart (Barcelona). No és una obra inèdita, ja que fou\nestudiada per l’eminent hispanista Ch. R. Post als anys quaranta del segle XX, quan es trobava en una col·lecció particular de\nViena. El 1996 “va reaparèixer” al nostre país i se subhastà l’any\nsegüent a la Sala Retiro de Madrid. S’atribueix a Honorat\nBorrassà, un pintor que apareix documentat per primera vegada a Girona el 1446. D’ell es conserven comptades obres, entre\naquestes el retaule de Sant Miquel de Castelló d’Empúries40(Girona), per la qual cosa la pintura de Cuadriculart és d’una\nimportància artística elevada. Un treball de primeríssima línia\nque, a més, presenta un estat de conservació magnífic.\nL’antiquari mallorquí Francisco Servera, per la seva part, posseeix dues escultures d’immensa qualitat, un parell de talles\nen fusta amb la representació de sant Pere i, segurament, sant\nJaume. Encara que a la cartel·la que les acompanyava a l’estand s’atribuïen a l’escola hispanoflamenca, m’atreveixo a\navançar que podrien ser obra del gran Alejo de Vahía, un\nescultor nòrdic que es va instal·lar a finals del segle XV a Becerril de Campos (Palència). Va desenvolupar la seva activitat a\nCastella, encara que també sabem que va treballar per a la\nCatedral de València. No fa gaire, el Museu Marès de Barcelona, un dels que més obra custodia d’ell, li va dedicar una\nmagna exposició, Alejo de Vahía, mestre d’imatges (2001).DIVERSÀRIUMHonorat Borrassà. Calvari. Circa 1450.Anònim. Sant Miquel. Finals del segle XV.Anònim. Mare de Déu i el Nen. Segona meitat del segle XV.41DIVERSÀRIUMD’altra banda, l’antiquari Xarrié, de Barcelona, oferia als seus\nclients en aquesta edició de la fira una pintura sobre taula de\ngran format —la principal d’un retaule— amb la representació de sant Miquel abatent el diable, seguint una composició\nmolt estesa a la pintura hispana de la baixa edat mitjana. Es\npot datar sense dificultats en el darrer terç del segle XV i, personalment, dissentim de l’atribució que es feia a Pere Garcia\nde Benavarri, un dels pintors més interessants de finals del\ngòtic a Aragó i Catalunya. Conservem bastants obres de l’esmentat mestre, per la qual cosa tenim suficients elements per\nestablir comparacions i rebutjar la proposta assenyalada.\nSense un estudi atent —que requereix el seu temps— és difícil donar una proposta concreta d’autoria, però tot i això, a\nprimer cop d’ull l’obra suggereix interessants connexions\namb la pintura mallorquina i valenciana tardogòtica. Cal\nlamentar els importants repintats que afecten el conjunt.\nL’inexorable pas del temps té aquestes coses.\nI finalment, he deixat per al final l’obra que més ha cridat la\nmeva atenció, no pel fet que és precisament una obra espectacular, sinó pel que crec que s’hi amaga darrere. Es tracta\nd’una petita taula pintada amb la representació de la Verge i\nel Nen, propietat de Metz de Benito, comerç d’antiguitats\namb seu a Munic i que ja és un clàssic del saló barceloní.\nQuant a l’estil, l’antiquari propietari la relaciona amb algun\nseguidor de Lluís Dalmau, pintor valencià establert a Barcelona, a qui es considera l’introductor del llenguatge pictòric flamenc a les nostres terres. A part de la seva interessant iconografia i que es tracta d’una altra obra segurament inèdita, la\npintura mereix un comentari a part pel seu format. A diferència del que hem anat veient fins ara, no es tracta d’una taula\noriginalment concebuda per presidir un altar d’una església\ndeterminada, sinó que, molt probablement, ens trobem\ndavant d’una obra de devoció privada, una pintura que segurament penjava de la paret a casa d’un carnisser, un fuster o\nqui sap si d’un noble. Si fos cert, l’extraordinari és que hagi\narribat fins als nostres dies, ja que és relativament fàcil que un\nretaule d’una església es conservi, però és força difícil que avui\npuguem gaudir d’una obra d’ús particular amb cinc-cents\nanys a les esquenes. Pel que ens diu la documentació, era\nhabitual trobar aquest tipus de pintures en moltes cases de\nl’època, però els avatars de la història han fet que ens n’hagi\narribat un nombre molt reduït. Eren taules que els pintors\nexecutaven, per dir-ho d’alguna manera, gairebé de forma\nseriada, i que la població podia adquirir en determinats establiments comercials. Així mateix, la seva presència a les llars\ncatalanes —i hispanes— es va generalitzar a partir de mitjan\ndel segle XV, moment en què comencen a arribar a la Península productes d’importació procedents dels Països Baixos.\nEn conclusió, bona fira la que aquest any s’ha presentat a Barcelona, amb obres d’immensa qualitat i, també, amb alguns\n“però”. El primer, les astronòmiques xifres que es demanen per\ndeterminades peces, fora absolutament del que marca el mercat. A la llarga, això farà mal. El segon, més que una crítica, un\nconsell als amics antiquaris. Quan es tracta de certificar obres\nde les quals no es coneix l’autor amb seguretat, cal superar el42Alejo de Vahía. Sant Jaume. Finals del segle XV.tradicional costum de cercar el catedràtic de torn que ho certifica tot —i absolutament tot—, bàsicament perquè és impossible que una persona sàpiga de tot. Aquells temps ja van passar\n—o haurien d’haver passat. Cada tema té els seus especialistes\nconcrets, i els anys de trajectòria de cadascú així ho avalen, per\nla qual cosa l’antiquari té l’obligació d’oferir les seves obres amb\ncertificats expedits pels principals especialistes en cada tema o,\nfins i tot, artista. Amb això, tots hi guanyarem.DIVERSÀRIUMJaume Salla\nFotografies: Encarna NúñezEdith Schaar i les trepitjades de l’ocaSegueixo les trepitjades de l’oca pel jardí d’Edith Schaar, que\nfou per als druides el missatger entre el cel i la terra, i em guia\nper aquest univers caòtic, però només en aparença, perquè\ncal observar, aprendre a mirar i llavors se’ns revela l’harmonia\nde les parts, i aquí està la bellesa, com afirmava l’arquitecte\ndel Renaixement Alberti.\nLa naturalesa i els objectes que em trobo al meu pas es fonen,\ngeneren un espai propi, el que un dia no era, no existia,\nadquireix presència per obra i gràcia de l’artista.\nEl missatger compleix bé el seu paper, em descobreix el\npensament de l’Edith, que és no copiar la natura, sinó crear\nUn plantejament en aparença senzill, però que no ens dugui\na engany, car la seva consecució exigeix una perseverança\ncontínua, un estudi rigorós de les lleis que la regeixen. Per\naixò, l’Edith no només concedirà protagonisme a l’aprenentatge de la tècnica artística sense la qual posaria límits a la\nseva creació, sinó que indagarà més enllà dels coneixements\nque rep dels seus eminents mestres.\nÉs el que el meu guia em vol explicar quan es deté a picotejar una obra que entre la vegetació destaca pel seu color blau,\nel misteri que sedueix és que generi un diàleg entre el color i\nl’espai en funció de la llum solar que rebi, fa que l’espectador\nsigui conscient d’una pau interior perquè roman embolicat en\nEl mateix objecte, al seu torn, es transforma, canvia amb la\nnatura que l’envolta, està en harmonia amb la terra, amb els\nseus microorganismes, amb les seves lleis, és la religió més\nantiga de la Terra.\nLa mateixa pau que transmet l’Edith, perquè han estat vuitanta anys de recerca, de desenvolupar una alquímia interior\ncapaç de superar les adversitats.De veure com es materialitza la destrucció del seu entorn, de\nla seva fugida de Pansim, zona germana que passava a sobirania polonesa durant la Segona Guerra Mundial. De deixar\nenrere el castell on vivia amb la seva família i separar-se de la\nseva cosina Ingrid, amb qui jugava a modelar fang al jardí.\nEn aquells dies ja sabia que seria artista, coneixia el llenguatge del missatger. El mateix que li va predir el seu destí en\nassenyalar amb el seu bec un dibuix fet per ella.\nAixí que, en contra dels desitjos dels seus pares, va iniciar la\nseva formació artística.\nHavia de seguir les petjades de l’oca, i a partir d’aquell dia\ncomença un camí que la durà a conèixer a grans mestres de\nQuan l’Edith va néixer, l’any 1926, Friedrich Karl Gotsch tenia\nvint-i-sis anys i Alemanya vivia temps de convulsions polítiques. Les maneres de viure, el pensament de l’època, les ideologies i la seva organització social es reflectien en l’art.\nEls artistes alemanys ens ofereixen la imatge estètica d’un\nmón que ha perdut els seus objectius i que es manifesta en\nl’ús de colors violents, amb matisos i contradiccions que no\nposseeixen altres moviments d’art contemporani.\nL’Edith se submergirà de ple en aquesta agitació artística\nquan l’any 1944 es converteixi en la seva alumna. Coneixerà el moviment expressionista en estat pur, abans que el\ncicle de les avantguardes pugui considerar-se conclòs, una\nvegada realitzades gairebé totes les ruptures possibles amb\nF. K. Gotsch, que en la seva joventut havia estat influenciat per\nl’obra d’Edvard Munch, serà alumne d’Oskar Kokoschka a l’Acadèmia d’Art de Dresden i participarà de l’entorn artístic que\nenvoltava Otto Dix. Acabada la guerra, hauria d’experimentar43DIVERSÀRIUMamb formes de composició abstractes, desenvolupant un\nexpressionisme tardà que caracteritzarà la seva obra.\nÉs l’any 1946 i l’Edith rep aquesta influència en un moment\nclau en la seva evolució, car fa seu el pensament de Gotsch,\nque és reinterpretar la natura i traslladar aquesta impressió\na tots els camps de creació. D’altra banda, imbuïda per\nl’estreta relació entre força expressiva i color del seu mestre, iniciarà una constant recerca a través de l’estudi de la\nteoria del color i la seva relació espacial. El concepte de\ncolor no és el mateix per als artistes que per als físics, atès\nque per als primers designa matèries acolorides més que\nllum acolorida. En l’obra de l’Edith comprovarem com en\nla seva evolució anirà escindint molt clarament aquestes\ndues realitats, ja que en el treball de la seva pintura i l’ús\nde tècniques pictòriques clàssiques hi anirà desenvolupant\nuna preocupació per vincular objecte i espai, l’assoliment\ndel qual serà l’ús directe de la llum com a part essencial de\nEn aquest sentit, estudiarà el Tractat del color de Goethe, on\nexplica com l’efecte de lluminositat dels colors procura també\nuna impressió de moviment en què els colors freds s’avancen\n(positius) i els càlids retrocedeixen (negatius), la qual cosa\npermet la traducció d’una tercera dimensió on l’element acolorit pot convertir-se en factor d’espai.44Però encara quedava camí per recórrer fins a assolir aquest\nobjectiu. El següent pas seria l’Acadèmia d’Art de Stuttgart i\nel seu nou mestre, Willi Baumeister.\nÉs una figura artística clau per entendre la historia de l’abstracció. Va pertànyer a la generació d’artistes sorgida després de la\nPrimera Guerra Mundial. La seva obra no té la influència marcadament expressionista, sinó que la seva trajectòria es resol a\ntravés d’un camí peculiar i característic que va del purisme i\nl’abstracció geomètrica dels anys 20 a l’aparició de primeres\nformes orgàniques en els anys 30, en un esdevenir cap a l’informalisme en el període d’entreguerres, per, finalment, arribar\na l’últim esglaó caracteritzat pel color monumental.\nEl seu concepte de l’art rebutja l’estudi clàssic de la perspectiva i l’efecte llum i ombra generador del volum, i entén que\nun mural mai no pot abandonar la superfície del mur, així,\ninfluenciat per l’art rupestre, empra sorra i guix per fusionar\nquadre i paret en les seus reconeguts Mauerbild (frescos\nAquest dogma rígid no satisfà l’Edith, que segueix fidel al\nseu anhel d’abastar tot l’espai com un exercici de llibertat. La\nseva preocupació pel color tampoc troba aquí resposta i\nsegueix les petjades que la guien cap al lloc que serà decisiu\nen aquesta inquietud.DIVERSÀRIUMÉs l’any 1949, i a l’escola tèxtil de Krefeld és on aprendrà, de\nmans d’Elizabeth Kadow, que va ser alumna de l’artista Paul\nKlee, a preparar els cartrons en el procés industrial tèxtil. En\naquell temps, l’Edith encara no ha experimentat l’art de teixir,\nsi bé ja coneix tot el primer procés de preparació.\nEn aquest sentit, el pas determinant en aquest aprenentatge\nserà la seva entrada com a docent a l’escola Waldorf, al poble\nde Lohland. El sistema educatiu d’aquests centres, que es\nfonamenta en el valor que atorguen a l’ensenyament de teixir i les arts plàstiques als seus alumnes, així com al clima de\nllibertat que s’hi respira, és ideal perquè l’Edith pugui, amb la\ngenerositat que la caracteritza, divulgar els seus coneixements\ni alhora aprendre l’art de teixir la llana.\nAra el seu art creix, tot l’après, i la seva persistent recerca,\nestudi i investigació dels colors que pot extraure de les plantes, de la molsa, per tal de tenyir la llana i que mai cessarà, es\nveurà reflectit en les seves obres.\nI quan la vida torni a manifestar-se amarga en moments personals de frustració i dolor sabrà capgirar-la i treure’n partit,\nl’oca la conduirà a un nou lloc per descobrir, el Brasil, on a la\nmateixa escola Waldorf de São Paulo la llum i la cultura del\nteixit indígena ampliaran els seus horitzons.\nJa és el seu tapís un element autònom al qual aconsegueix\ndotar de valor en l’espai gràcies a l’ús de la transparència\nque assoleix en deixar una cadena vacant en el moment de\nteixir i en l’aplicació de grànuls. Tanmateix, amb l’efecte de\nla llum natural i artificial simultani aconsegueix recrear una\natmosfera nova en una superfície amb un efecte de profunditat a causa dels estriaments i entrevessaments dels fils\nen teixir que ajuda a reforçar l’efecte tridemensional.\nAquesta tècnica i la inclusió d’elements que integren l’obra\nfan que aquesta perdi la rigidesa que tenia en un principi i\nsigui més etèria.\nL’oca li ha donat una ploma que l’Edith entreteixeix i ara la\nseva obra és molt sàvia, ja que té al darrere moltes conquestes anteriors que aprofita admirablement prenent només el\nque li interessa.\nVivim en un segle de contrastos, de gran rapidesa i evolució, un segle experimental, globalitzador, d’informació icomunicació, manipulador, de lluites socials, culturals, polítiques, a parts iguals optimista i pessimista, esperançat i\nL’Edith ha conegut de la nostra societat els resultats negatius\ni aquells futurs avui actualitzats i, no obstant això, i malgrat\nque sabem que l’art és el mirall del món on vivim, quan\nobservem la seva obra ens adonem que transmet la part més\npositiva, generosa i honesta de tot el que ha viscut.\nLes trepitjades de l’oca segueixen un cercle màgic i, finalment, l’han conduït cap a la Floresta, on torna a viure a la\nvora del castell, juga amb el fang del seu jardí i després de\nmolts anys va trobar-se amb la seva cosina.45COSES QUE HE LLEGITPep Coll*Madame Bovary,\nde Gustave FlaubertReport\nGustave Flaubert (Rouen, 1821 - Croisset, 1880). Escriptor en llengua francesa. Va publicar el llibre que el va donar a conèixer i que és tema d’aquest article, Madame Bovary,\nl’any 1857. Aquesta obra va ser un esdeveniment en la seua època per la qualitat literària, però sobretot per l’escàndol social que va provocar la conducta amoral de la protagonista, Emma Bovary, i la crítica que s’hi fa de la ideològica burgesa. A més de Madame Bovary, Flaubert va escriure L’Éducation sentimentale (1870), Salammbô (1863), La\ntentation de Saint Antoine (1874) i Trois Contes (1877). L’obra de Flaubert ocupa una\nposició cabdal en la literatura universal, nascuda en ple romanticisme i abocada al naturalisme. En el seu temps, fou un escriptor admirat i alhora criticat, i fins i tot perseguit\nper la justícia, que finalment l’absolgué d’atemptar contra la moral.\nEn català tenim dues edicions de Madame Bovary: la de l’editorial Proa, traduïda per\nRamon Xuriguera, i la de l’editorial Columna, traduïda per Lluís M. Todó.Al Museu de Belles Arts de Rouen, a part d’obres de Veronese,\nDelacroix, Monet, Modigliani i, fins i tot, d’algun Velázquez, hi\nha un quadre d’un tal Albert Fourier, titulat La cambra mortuòria de Madame Bovary. La pintura representa, com es pot suposar, la mort de la protagonista d’una de les novel·les més\nimportants, no ja de la literatura francesa, sinó de la literatura\nuniversal. La part dreta del quadre l’ocupa el llit on la difunta\nEmma Bovary, coberta amb un vel translúcid com una núvia i\nil·luminada per un ciri, descansa eternament després d’una\nagonia llarga i horrible. L’arsènic que es va prendre en un\nmoment de desesperació ha trigat hores i hores a destruir-li les\nentranyes. Al centre del quadre, el marit, Charles Bovary, plantat amb tota la seva corpulència, es recolza sobre el suport dels\npeus del llit. Amb les mans cobrint-li la cara, expressa tota la\ndesesperació, la impotència i, a la vegada, la sorpresa davant\ndel cadàver d’una dona desconeguda. Qui s’hauria pogut imaginar que la seva esposa fes una bestiesa així?\nA l’esquerra, sota un finestral que deixa entrar la celístia blavosa de la nit, dos personatges asseguts en cadires. Són mossèn Bournissien, el rector del poble i el farmacèutic Monsieur\nHomais. L’anticlerical, teista i republicà, i el representant de la\nreligió oficial, després d’una forta discussió sobre les seves\nidees, s’han quedat adormits. El capellà, en concret, va abaixar la barbeta, va deixar anar el llibre negre i es va posar a roncar. Quan es despertin, es cruspiran un bon esmorzar, brindaran i pronosticaran que, malgrat les seves discrepàncies46teòriques, al final acabarem entenent-nos. I tant que es posaran d’acord: una cosa són les idees i una altra, els misteris de\nla vida i de la mort. Així i tot, ni l’un ni l’altre tenen idea dels\nmotius que han portat aquesta dona, aparentment ben casada, al suïcidi.\nAquest és el capítol (el 9 de la tercera part) que prefereixo de\nla novel·la que més vegades m’he rellegit. El prefereixo al que\nse sol citar com a exemple innovador a les escoles de lletres,\nel de la Fira Agrícola (cap. 8, segona part), en el qual el discurs del polític que inaugura la fira alterna amb els diàlegs de\nla protagonista amb Rodolphe, l’amant que intenta seduir-la.\nI no se sap, és clar, quin discurs és més fals.\nFlaubert és un novel·lista d’obra escassa, amb prou feines cinc\nnovel·les, cosa que el lector agraeix, ja que la qualitat literària\nés assegurada. S’hi va passar molts anys, escrivint Madame\nBovary, però valia la pena. Publicada el 1856, la història d’aquesta dona adúltera hauria de portar-lo al reconeixement de\nles lletres franceses, tot i que abans, acusat de delictes d’ofensa a la moral pública i religiosa i als bons costums, l’autor\nhagué de passar pels tribunals. El jutge va declarar-lo innocent, després de fer-li un seguit de retrets i de recomanacions\nsobre com havia d’escriure. Naturalment, per una orella li\nentrà i per l’altra li sortí. Observador de la realitat com era,\nsabia que un jutge és la persona menys apropiada per donar\nlliçons sobre literatura.COSES QUE HE LLEGITAmb el temps, Madame Bovary serà la mare d’una rècula de\nprotagonistes femenines que apareixeran a la novel·la europea de la segona meitat del XIX i principis del XX. Dones sensibles i instruïdes que, un cop casades en alguna ciutat de\nprovíncies, se senten insatisfetes amb un marit que no les\ncomprèn i busquen desesperadament la felicitat. Com si la\nfelicitat existís i elles haguessin de trobar-la en els braços d’algun amant ideal. Solen ser bones lectores. De jovenetes han\nllegit moltes novel·les rosa i, com en el cas de Don Quijote\namb els llibres de cavalleria, la lectura els ha girat el cervell. El\nguillat de la Manxa veia gegants on només hi havia molins.\nElles veuen prínceps blaus on només hi ha un mascle en zel.\nEl fenomen, una mena de complex de Ventafocs, és conegut\nliteràriament com bovarysme. Sense la novel·la de Flaubert, la\nRegenta de Clarín no s’hauria passejat pels carrers de Vetusta,\nni la Mila de Víctor Català hauria baixat de la muntanya, deixant el marit a l’ermita; ni la Laura de Miquel Llor hauria\nabandonat la ciutat boirosa de Comarquinal per retornar a la\ncivilitzada Barcelona... Madame Bovary, tanmateix, és molt\nmés que els neguits d’una dona insatisfeta. Com tota bona\nnovel·la, és la creació d’un món. Per això, sempre que m’hi\ncapbusso, hi descobreixo nous racons.\n* Pep Coll és escriptor i professor de secundària. Ha publicat més\nd’una vintena d’obres en prosa, entre les quals destaquen: Quan Judes\nera fadrí i sa mare festejava (1986), El secret de la moixernera (1988), La\nmula vella (1989), Totes les dones es diuen Maria (1989), Muntanyes\nmaleïdes (1993), L’abominable crim de l’Alsina Graells (1999 ) o Per les\nvalls on es pon el sol (2002). Darrerament, ha publicat El rei de la Val\nd’Aran (2003), Els arbres amics (2004), La corona de Sant Nicolau\n(2005) i El salvatge dels Pirineus (2005).47PORTFOLIOFidel León\nLa llum és l’ombra que esculpeix les formes. Però què seria\nde la llum, si no existís també la foscor?\nMúsica sense silencis.\nLes mans expressen aquells sentiments que no veiem, reflexen els solcs del passat, actuen de mirall d’allò que som.48Mans que toquen, mans que agafen, mans que parlen entre\nsilencis de les llums i les ombres que alimenten la vida i acaricien l’ànima.PORTFOLION O E M Í\n49ACTIVITATS25è ANIVERSARI CORAL L’ESTEL (1982-2007)\nPROGRAMA D’ACTES14 de gener de 2007\nJornada de Tècnica Vocal a Raimat\nOrganitza: Coral L’Estel Patrocina: FCEC\nImpartit per Montserrat Virgili\nConcert 25 anys cantant\nSarsuela i òpera, cor i solistes\nActe interreligiós UNESCO\nIMAC i Centre Cívic de l’Ereta\nExposició fotogràfica del 25è aniversari i concert homenatge a antics cantaires i directors\nSala d’Actes del Palau de la Diputació de Lleida del 13 al 20\nd’abril de 2007\nCantaires de les corals de Lleida\nSeu Vella de Lleida, a les 19.00 h5020 de maig de 2007\nPrimavera Coral, FCEC\nEsglésia Ntra. Sra. dels Pobres - Secà Sant Pere\nTrobada de corals dels “Centros Galegos” de Catalunya\nAuditori Municipal Enric Granados - 20.00 h\nCol·legi Dominiques - L’Anunciata - 20.00 h\nConcert de cant coral Val d’Aran\nMissa en memòria dels cantaires difunts\nConcert homenatge a\nJosep Fonollosa Sans, “Fono”\nAuditori de la Fundació “la Caixa”\nActe de cloenda dels actes del 25è aniversari515227Revista del Cercle de Belles Arts de LleidaAll pages:3568101215161819202122232425262728293031323335363738394041424445464748495052InfoSaveLikeShareDownloadMoreArts 27 Published on Jun 1, 2007 4 / ENTREVISTA\nAlbert Velasco i Francesc Gabarrell 13 / editorial\n14 / EXCÈNTRICS\n17 /...See MorerevistaartsFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore