Transformació de l'energia solar en energia elèctrica a les Comunitats de:\n· Mata Azul, (Santo Antonio/Mata Azul): Energia do Sol I\n· Serra dos Magalhaes, Gleba D.Pedro, Gleba Bandeirantes i Gleba Azulona Gameleira:\nEnergia do Sol II\nPrelazia de São Fèlix do Araguaia, Mato Grosso, Brasil (1998 i 1999)\nSeguint amb la col·laboració iniciada l'any 1995 amb la prelazia de São Félix do Araguaia, l'any 1998 l'Associação de Educação e Assistência Social Nossa Senhora da Assunção (ANSA), de la prelazia , juntament amb la comunitat de Santo Antonio/Mata Azul, van iniciar un projecte de transformació de l'energia solar en energia elèctrica. Posteriorment el projecte es va implementar a altres comunitats rurals del municipi de São Felix do Araguaia. La Fundació va donar suport als dos projectes.\nLes comunitats rurals que viuen al municipi de São Fèlix do Araguaia, al Mato Grosso, estan constituïdes per petits agricultors que fan servir mà d'obra familiar en el seu procés de producció. En general les propietats tenen una superfície que varia de 50 ha a 200 ha, amb una topografia plana i amb lleugeres ondulacions. La gran majoria de les famílies viuen desintegrades del mercat, practicant una agricultura de subsistència.\nL'atenció a la salut és també molt precària; l'educació arriba només fins a la 4a sèrie del primer grau, encara que a totes les comunitats hi ha escoles; els mitjans de transport per carretera són molt deficitaris. Com que estan distants de la zona urbana, estan desproveïts de les fonts d'energia convencionals i utilitzen la llenya, o generadors alimentats per combustibles fòssils com el gasoil o la benzina, contaminants i més cars que l'energia solar. Les famílies estan compostes per 8-9 membres de mitjana, i tenen un nivell de vida molt baix. Les dones s'ocupen de les activitats domèstiques i tenen cura dels infants, dels avis i dels marits, i també ajuden en el treball del camp. Els homes es dediquen exclusivament al camp.\nEl projecte Energia do Sol I ha estat molt important, perquè va transformar molt positivament la qualitat de vida de la població de Santo Antonio Mata Azul: ha permès la creació d'ocupació, la millora de les condicions de vida i de treball de la població d'aquesta comunitat, ha facilitat l'educació i la capacitació i ha estimulat les relacions socials. És a dir, amb l'energia solar -energia gratuïta, renovable i no contaminant- s'ha contribuït al creixement socioeconòmic sostenible d'aquesta zona i s'ha assegurat la integració del factor mediambiental.\nConcretament el projecte va consistir en proporcionar uns kits solars a cinquanta famílies. Una vegada aquestes famílies varen retornar la quantitat emprada per la compra dels kits (a ANSA), el projecte va prosseguir amb cinquanta famílies més i així successivament fins que les tres-centes famílies (al voltant de 3.000 persones) de l'àrea de Santo Antonio Mata Azul van tenir accés a l'energia solar.\nGairebé en el 90% de les famílies hi ha socis del Sindicato dos Trabalhadores Rurais de São Fèlix do Aragauaia-MT, organització implantada en tot el municipi. Totes les comunitats on es va portar a terme el projecte Energia do Sol tenen la seva Associació local, que reuneix el veïnat per la discussió dels problemes de les comunitats. Aquestes associacions van constituir una part molt important del projecte, ja que van estar compromeses directament en la seva planificació i en la seva implementació.\nLa instal·lació de les plaques ha permès millorar de manera molt significativa les condicions de treball dels camperols, pel que fa al rec, ja que ha fet possible que l'aigua arribi a les zones de conreu i que es pugui regar d'una manera regular, amb la qual cosa s'aconsegueixen millors collites, cosa que, en el que en el cas de la comunitat de Mata Azul, ha evitat l'èxode a les grans ciutats. També es va poder atendre una comunitat indígena que volia un sistema de rec utilitzant l'energia solar, i fins i tot s'han obert noves activitats econòmiques, com una petita botiga per vendre làmpades, ràdios i tots aquells petits aparells relacionats amb l'electricitat que generen les plaques solars.\nMés enllà del que estava previst en el projecte, han pogut desenvolupar altres activitats, com la utilització del telèfon cel·lular per part de setanta famílies que viuen a més de 70 km del municipi, totalment aïllades, com donar cobertura mèdica per a la prevenció i el tractament de càncer de colon i d'úter a dones treballadores rurals de Mata Azul i de Santo Antonio do Rio das Mortes, com de prevenció de la sida i dels embarassos adolescents de la zona rural del Municipi de São Fèlix do Araguaia i de les comunitats indígenes tapirapé i karajá, de l'Illa do Bananal, i la instal·lació del sistema elèctric a la biblioteca comunitària.\nL'èxit i les conseqüències tan positives que va tenir el projecte Energia do Sol I és el que va fer que ANSA es proposés expandir el projecte a altres regions de la Prelazia de São Fèlix do Araguaia amb el projecte Energia do Sol II.\nAquest segon projecte es va dur a terme a Serra dos Magalhaes, on hi viuen quaranta famílies, dotze de les quals varen ser les primeres beneficiàries, a Gleba D. Pedro, on de tres-centes famílies se'n varen escollir cinquanta-cinc, a Gleba Bandeirantes on se'n varen escollir vint-i-vuit de cent cinquanta i a Gleba Azulona Gameleira on varen ser escollides vint famílies de les cent nou que hi viuen.\nEn els dos projectes, les famílies beneficiàries de cada comunitat havien de mostrar interès a implementar l'energia solar com a font alternativa d'energia, ja que no tothom estava prou convençut de les millores que els podia portar la instal·lació de les plaques solars. Una vegada les plaques van estar instal·lades, les altres famílies que no participaven inicialment en el projecte van decidir de fer-ho, convençudes dels aspectes positius de l'energia solar, i així es varen arribar a cobrir totes les famílies de les comunitats, així com altres comunitats també allunyades dels nuclis urbans (petites ciutats o pobles).\nLes plaques solars, a més de permetre la il·luminació de les cases, han comportat una millora del treball de les dones. El fet de tenir aigua corrent a les cases ha facilitat totes les tasques domèstiques (cuina, neteja, higiene personal, rentar la roba), sense haver d'anar al riu.\nGràcies a l'establiment de l'energia solar, les famílies també han millorat la seva alimentació, ja que els ha possibilitat conrear petites hortes pròpies, en poder captar aigua i fer-la-hi arribar.\nEl treball a les escoles ha experimentat una millora, ja que s'han iniciat cursos nocturns d'alfabetització d'adults. Les comunitats també poden fer reunions de nit amb més facilitat i sense costos. Aquest sistema d'il·luminació, a més, no té riscos d'accidents pels infants, que abans provocaven incendis de nit utilitzant llums de gasoil.\nDiverses prefeitures (ajuntaments) han inclòs en les seves construccions en zona rural el sistema d'energia solar, principalment a les escoles. Que el poder públic assumís aquesta tasca ha significat un salt qualitatiu en la vida de les comunitats rurals.\nData d'inici: Energia do Sol I 1998 i Energia do Sol II 1999\nData d'acabament: Energia do Sol I 1999 i Energia do Sol II 2000\nSubvencionat per: Generalitat de Catalunya, convocatòries:\n1998 Energia do Sol I i 1999 Energia do Sol II\nQuantitat concedida: 42.070,85 € Energia do Sol I\n72.121,45 € Energia do Sol II\nCost total del projecte: 136.826 € (1998) Energia do Sol I\n168.000 € (1999) Energia do Sol II\nTotal: 304.826 €


Cap Vermell - Més “Alei! Alei!”\nes temps se refresca;\nmatarem un gall,\ntorrarem sa cresta”.\nSegons el cançoner popular, el menjar gall per Nadal forma part de la nostra gastronomia tradicional.\nJoan Amades, en el seu “Costumari català”, afirma que “la festa de Nadal, antigament, havia estat de dejuni, com ho eren les grans solemnitats de l’Església. A la gent li costava avenir-se a no poder fer un bon àpat en dia tan solemnial i de tanta alegria. Influït pel corrent popular, el concili d’Aquisgran celebrat l’any 817 va acordar que els capons (pollastres capats de petits per engreixar-los) no havien d’ésser considerats com a carn i que, per tant, els fidels podien menjar-ne per Nadal, sense trencar l’abstinència. Sembla que fou arran d’aquest acord que s’introduí el costum de menjar capó, el qual, amb el rodolar del temps, s’ha convertit en el gall típic de l’àpat d’aquests dies”.\nEn principi, la gent no acabava de veure amb bons ulls el fet de menjar gall per la festa de Nadal, que era considerada una segona Pasqua i, per tant, s’esqueia menjar xot en lloc d’aviram. Però veient que els sacerdots menjaven gall sense cap escrúpol, tothom s’hi va anar acostumant.\nSembla esser que abans, a molts de llocs, la vesprada de Nadal se solia apallissar i tòrcer el coll a un gall, en càstig d’haver cantat i retret a Sant Pere la seva negació de Jesús. Després, en anar a matines, feien ofrena del gall a l’ofertori, i d’aquí ve que la missa de mitjanit de Nadal fos anomenada ‘missa del gall’.\nPel fet de coincidir Nadal, pam envant pam enrere, amb el solstici d’hivern, quan a l’hemisferi Nord el dia es comença a allargar, hi té un gran protagonisme el foc com a símbol del sol, així com en té per Sant Joan (24 de juny) amb ocasió del solstici d’estiu.\nRecord haver sentit cantar a mumare, quan era al·lot pucer:\n“Es dissabte de Nadal,\nsi no em fas llum a matines,\nses coques no seran fines\ni llavò te faran mal”.\nAixò lliga amb una altra cançó que diu:\nes vespre de ses matines,\nacompanyen ses fadrines\nes fadrins amb un fanal”.\nSegons aquestes cançons, sembla que era costum que els enamorats acompanyassin les al·lotes a matines amb un llum encès, sobretot si vivien a fora vila, ja que aleshores no hi havia electricitat. En compensació, quan tornaven esser a ca seva les fadrines els convidaven a menjar coca de Nadal.\nA més de fanals, a Manacor i altres pobles s’usaven diversos enginys per a il·luminar el trajecte, com eren els anomenats ‘reïnots’. Segons el Diccionari Alcover-Moll (DCVB), consistien en una “corda gruixuda, que solia esser un tros de rest de sínia que, untat amb molta pega, servia per a fer llum per anar de nit, sobretot pel camp”. Diu el mateix Diccionari que aquest rest era un “lligall de sivina cordellada, o de sarments, o de cadena de ferro, que porta fermats els cadufos i volta entorn de la roda d’una sínia”. Tal com escriu mossèn Antoni Mª Alcover a la contarella ‘Ses festes de Nadal’, “en taien bocins i bocins i els ameren ben amerats, dins pega, los deixen assecar, i llavò, en encendre-los, són com antorxes de vent”. El mateix Joan Amades afirma que Mallorca “per anar a la missa del gall, sobretot per la pagesia, es formen grans colles de veïns, les quals pel camí s’il·luminen amb reïnots”.\nÉs possible que l’antic costum infantil gabellí d’encendre manats de faies el dissabte de Nadal tengui el seu origen en aquests ‘reïnots’: almanco el protagonisme del foc i la data nadalenca hi coincideixen. Encara record, com si fos ara, que fa més de setanta anys tota l’al·lotea del capdavall de Vila Roja, dels voltants del ‘mataderu’, corríem amunt i avall amb un manat de faies encès, cantant (o cridant) amb tota la força allò que ja coneixeu:\npenjant amb un cabei!\nun gall farcit!\nel mos hem de menjar!\nel mos hem d’acabar!...”\nTal vegada, de totes aquestes paraules, les que més enteníem i ens interessaven eren ‘gall’ i ‘menjar’, perquè eren temps en què hi havia poc xorrèstic i les festes eren una avinentesa per a posar-nos bé de panxa.\nDe la paraula ‘alei’, en canvi, n’ignoràvem totalment el significat, però l’intuíem com una manifestació d’alegria i de festa. El DCVB, en canvi, la recull com una interjecció “que s’empra per fer befa de qualcú”. I com a substantiu masculí la defineix com a:\n1) “Befa que fan de qualcú amb crits”, o\n2) “Aluleia, xerradissa forta entre molts”. En aquests sentits la va emprar mossèn Alcover a les seves rondalles, contarelles i escrits al setmanari “La Aurora”, i també altres autors com Frederic Mistral en el seu poema provençal “Mireia”, magistralment traduït per la poetessa llucmajorera Maria Antònia Salvà.\nTant Alcover com Joan Coromines en el “Diccionari etimològic i conplementari de la llengua catalana”, relacionen el mot ‘alei’ amb ‘aluleia’ o ‘luleia’ (altrament escrits ‘alulea’ o ‘lulea’) . Coromines afirma que “a Mallorca han usat aluleia els escriptors més populars del segle XIX, per ‘cridòria o xerradissa forta, chacota’, ‘crits i rialles de befa o alegria’, i cita alguns autors com Pere d’A. Penya i Llorenç Villalonga.\nSigui com sigui, record que fa anys vaig tenir la intuïció de relacionar aquests mots amb el terme litúrgic i festiu ‘Al·leluia!’ (de l’hebreu halleluiah!: alabau el Senyor!), i he pogut comprovar que Coromines va per aquest camí, després d’afirmar que l’Alcover-Moll “rebutja etimologies improbables però en proposa una altra que encara és més inacceptable”. Coromines presenta el nostre ‘alèi’ reduplicatcom “equivalent de l’elis-elis! o ela-ela! del Principat, mots de mera creació expressiva”, i els relaciona amb “aleluia-aluleia”. Afirma que “alteracions fonètiques semblants del mot hal·leluia es troben pertot”, i cita la Crònica de Ramon Muntaner (1325) i alguns autors francesos dels segles XIII-XIV.\nEn resum: la perspectiva de menjar gall farcit (com ara sopa farcida) per Nadal venia a ser equivalent a menjar panades o frit de xot per Pasqua, i ens animava a cridar “Alei! Alei!”, com a sinònim d’”Al·leluia! Al·leluia!”


Asociación de Transportistas Portuarios de Barcelona - Sintraport\nAsociació de Transportistes Portuaris\nAsociació de Transportistes Portuaris de Barcelona\nDes de la seva creació el 30 de juny de 2010 ha anat consolidant-se com la primera organització del sector en el port de Barcelona i una de les més importants de l'estat espanyol, aglutinant a més de 800 professionals que exerceixen la seva activitat a l'entorn del nostre port de referència.\nDes de Sintraport treballem de manera activa en la defensa dels interessos i drets dels treballadors i membres del sector del transport de mercaderies per carretera de contenidors.\nConscients de la realitat del nostre sector i dels importants reptes als quals aquest ha de fer front, Sintraport es troba treballant per a augmentar la representativitat de la nostra organització en els organismes on es decideix el futur del transport, per la qual cosa treballem intensament per a reivindicar el nostre dret a un treball digne amb Ajuntament de Barcelona, Autoritat portuària i Generalitat.\nLa voluntat de servei als nostres associats , permet a aquests, beneficiar-se no només de l'estructura i la defensa dels interessos del sector, sinó a més d'una sèrie de serveis propis addicionals que la nostra associació posa a disposició per a tots els seus membres. I tot això des de les instal·lacions situades en el Port de Barcelona.\nAvui Sintraport, conscient de l'espai que ocupa dins de la cadena logística, treballa braç a braç, amb la resta de components d'aquesta cadena, amb la certesa de saber que la visió del professional del transport, és necessària per a aconseguir que les decisions que es plantegen, siguin encertades i assegurin la competitivitat del nostre port, com a punt de referència del transport marítim en tota Europa.\nEl Comitè Nacional valora les mesures de suport al transport contemplades en el Reial Decret\nPublicada en el BOE la prorroga d’ampliació dels límits de facturació en Mòduls\nAcords aconseguits amb el Ministeri de Transport


El ‘Juan de los pájaros’ i el Judici del Procés | El Pou\nper Pere Culell , 19 de juny de 2019 a les 14:06 |\nEl Juan González Reina, el ‘Juan de los pájaros’, és un bon amic meu que viu al Xup des de fa molts anys. Ha estat sempre rebel i un ferm lluitador per la justícia social. Aquest mes de juny hem estat parlant del Judici del Procés que s’ha desenvolupat al Tribunal Suprem.\nPrimer, vol deixar clar que creu que la justícia espanyola, fruit d’una mala transició, està feta per als interessos dels acabalats. Ha seguit el judici fil per randa i diu que ha estat un judici per defensar la violència de les forces de seguretat de l’Estat. Magistrats i fiscals posats pel PP, residus del franquisme, que mantenen empresonats gent honrada que ha defensat els drets de TOTS els catalans. Que van fer un referèndum, que no està penalitzat des del 2005 quan es va aprovar una Llei Orgànica que va eliminar els delictes de convocar i participar en un referèndum no autoritzat o il·legal. La mateixa Constitució, en el seu article 25, estableix que ningú no pot ser condemnat o sancionat per un acte que no sigui delicte en aquell moment.\nSe li posa la pell de gallina quan veu els nostres presos polítics a la sala del Suprem. Les acusacions parlant de cop d’estat contra la Constitució, quan mai l’han defensat en els articles que parlen d'habitatge i treball dignes. Defensant la violència de les forces policials, quecobren un sous descomptats abans als mateixos obrers. Unes forces policials que van anar a donar garrotades i a trinxar col·legis electorals. Una acusació popular d’extrema dreta acusant de banda criminal els presos polítics al costat de la fiscalia i de l’advocacia de l’Estat. "Quo vadis", Regne d’Espanya?\nOpinió, 1 d'octubre, OPINIÓ


BenvinGUST al Baix Llobregat, el nou programa de TV que ens farà “descobrir i tastar” la comarca - Retalls de Cuina\nIniciproductesBenvinGUST al Baix Llobregat, el nou programa de TV que ens farà “descobrir i tastar” la comarca\nJordi J. Canals • 10 de maig de 2022\nAvui s’ha presentat a Sant Just Desvern el nou programa de televisió BenvinGUST al Baix Llobregat. Un programa que en aquesta primera etapa recorrerà 13 municipis amb la intenció de fer-nos descobrir i tastar la comarca. A cada municipi, un xef del col·lectiu Sabors de l’Horta elaborarà una recepta amb producte fresc del Parc Agrari del Baix Llobregat. Així ens endinsaran en els sabors i textures que són presents als seus establiments.\nactivitats km0 portada productes


Joc de pilota mesoamericà - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEl joc de pilota mesoamericà era un esport amb rituals associats jugat durant més de 3.000 anys per les poblacions de Mesoamèrica en temps precolombins, i que en uns quants llocs continua sent jugat pels habitants amerindis locals.\nRuïnes d'una pista de joc de pilota a Monte Albán, Mèxic\nTal com es pot esperar en un joc jugat en un període històric tan llarg i en unes quantes nacions diferents, detalls de les regles usades hi varien gradualment segons el temps i el lloc, així el joc de pilota es podria veure més acuradament com una família de jocs relacionats. Algunes versions es jugaven entre dos jugadors, d'altres entre 2 equips.\nEls jocs compartien les característiques de ser jugats amb una pilota de goma dura dins una pista allargada enfonsada o amb parets al voltant lineal.\nArreu de Mesoamèrica es construïen pistes de pilota i s'utilitzaven durant moltes generacions, i les formes i les mides en variaven. Alguns llocs tenien pistes de pilota múltiples, però d'altres en tenien només una. En algunes parts de Mesoamèrica se'n troben en gairebé totes les ruïnes, mentre que en unes altres parts són menys comuns.\nEl joc s'anomenava tlachtli en nàhuatl i tlaxtli per a poblacions mexicanes centrals veïnes, ulama a Sinaloa (on es continua jugant), i poc-ta-tok n'era un nom maia del Yucatán.\nLes ciutats antigues amb camps de pilota especialment bons en bon estat de conservació inclouen Copán, Iximche, Monte Albán, Uxmal i Zaculeu; la pista antiga més gran de totes és a Chichén Itzá, i mesura 166 per 68 metres.\nTot i que es jugava informalment per a passar l'estona, inclosos els infants, el joc també tenia aspectes rituals importants, i els jocs de pilota formals es consideraven essencialment com a esdeveniments rituals. Els partits entre equips podrien simbolitzar les batalles entre els déus al cel i els senyors de l'inframón. La pilota podria simbolitzar el sol. En alguns d'aquests partits rituals, el líder de l'equip perdedor seria decapitat com a sacrifici humà. El seu crani s'utilitzaria llavors com el cor al voltant del qual es faria una pilota de goma nova. Una segona interpretació és donada per guies a Chichen Itza, que afirmen que el premi per a l'equip que vencia era ser deïficats perdent els seus caps, suposadament a les mans de l'equip perdedor. El Popol Vuh, anomenat sovint la Bíblia dels maies, té seccions llargues que expliquen històries dels partits rituals entre els herois bessons maies i els senyors demoníacs del Xibalba.\nEls jugadors de pilota i el joc en si són un tema comú en l'art mesoamericà.\nMalgrat els esforços dels colonitzadors i missioners per a erradicar-lo, els jocs de pilota es mantenen encara en alguns llocs, amb el nom d'ulama.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Joc_de_pilota_mesoamericà&oldid=30287823»\nDarrera modificació: 6 juny 2022 a les 21:25\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 juny 2022 a les 21:25.


Benidorm baixarà l'IBI un 10% per deixar igual el rebut i compensar la pujada cadastral - Mes Benidorm\nBenidorm baixarà l’IBI un 10% per deixar igual el rebut i compensar la pujada cadastral\n26 de gener de 2015 26 de gener de 2015 + Benidorm 0 Comments Ajuntament de benidorm, Benidorm, ibi, natalia guijarro regidoria d'hisenda, valor cadastral\nEncara no hi seran els pressupostos, en el ple d’aquest dilluns es debatran i aprovaran qüestions importants que afecten a la butxaca dels veïns de Benidorm. Bàsicament perquè en l’ordre del dia hi figura una proposta del govern local per rebaixar el tipus impositiu de l’Impost de Béns i Immobles (IBI) i compensar així la pujada dels valors cadastrals dictada pel Govern Central. O el que és el mateix, es baixarà el tipus impositiu perquè els ciutadans paguin d’IBI aquest any el mateix -o pràcticament el mateix- que el 2014 tot i que el valor de casa creixi un altre 10%, que se suma a els augments d’exercicis anteriors.\nSegons ha explicat l’edil d’Hisenda, Natalia Guijarro, el tipus impositiu de l’IBI passarà del 0,75 al 0,682, fet que suposa un descens del 10%. D’aquesta manera, ha apuntat Guijarro, es compleix “el compromís” del govern local de baixar l’IBI en el mateix percentatge que pugen els valors cadastrals. Una cosa que ja s’ha fet en els anys precedents.\nI mentre l’IBI urbà quedarà en aquest 0,682, el rústic passarà al 0,60. Aquest és justament el valor que el PP reclama també per als habitatges, en considerar que el just és que els veïns paguin menys que l’any passat i no el mateix ara que a l’Ajuntament li van millor les coses. I així ho van a reclamar, per enèsima vegada, al ple d’aquest dilluns.\nUna opció que el govern local, després d’escoltar “els tècnics”, rebutja. Bàsicament perquè no li surten els comptes, ja que la reducció d’ingressos seria bastant important i posaria el risc complir alguns dels compromisos que té Benidorm amb el dèficit i amb el deute.\nPerquè d’entrada, en baixar el tipus de l’IBI en lloc de deixar-ho com està, l’Ajuntament està renunciant a ingressar 3,7 milions d’euros extra. I al que renuncia a ingressar cal sumar-li el que va a recaptar a faltar aquest any després que una sentència del Tribunal Suprem hagi reduït el valor dels terrenys urbanitzables que no s’hagin desenvolupat. És a dir, el valor de sòls com Armanello o el sector Ponent; uns sòls en els quals està programat construir cases però en la qual encara no s’ha mogut una pedra i no sembla que hagi de moure a curt termini.\nSegons un informe d’Intervenció, es calcula que per aquesta sentència del Suprem l’Ajuntament va a recaptar 1,6 milions d’euros menys. Una xifra que es compensarà alguna cosa, en uns 300.000 euros, arran que un revisió de la Direcció General del Cadastre hagi detectat més de 600 propietats que fins ara no pagaven rebut de l’IBI o pagaven menys del que els tocava.\nPerò els números del govern no coincideixen amb les de l’oposició del PP, que manté que és viable baixar l’IBI encara més del que proposen socialistes i liberals. I més encara després que les últimes mesures aprovades pel Govern de Rajoy a finals de desembre vagin a permetre a l’Ajuntament no pagar als bancs 4,5 milions d’euros d’interessos enguany. Per tant, segons els populars, hi ha marge més que de sobres per reduir els impostos als ciutadans.\nDe ben segur aquest xoc de xifres protagonitzarà bona part del debat plenari de dilluns.\n← Benidorm s’estrena aquest any a l’àrea LGTB de Fitur\nL’obra de desdoblament de la N-332 va tenir un sobrecost de 1,7 milions →


*****QuimG-Somnis: Capvespre a l'Albufera de València\nCapvespre a l'Albufera de València\nRes feia presagiar que el vesprejar d'aquell dia seria tan espectacular.\nDurant tot el dia d'aquell diumenge, el cel va tenir un blau trist, sense núvols.\nEl grup d'amics que passem el dia per València, decidim anar a la zona de l'albufera, per veure la posta de sol, i com no seria la nostra alegria quan vam veure que el cel, amb alguns núvols, prometia un ocàs cridaner.\nEls avions que solcaven l'espai aeri de València, semblaven voler aportar el seu granit de sorra, pintant el cel amb línies blanques.\nVa començar a posar-se el sol i el cel es va posar daurat fort, acabant al final en vermell intens...un espectacle visual increïble que gaudim els molts afeccionats a la fotografia que ens trobàvem en aquell lloc.\nCom a punt final, els amos de les barques de passeig, van tornar cap a les seves cases per a un merescut descans, la qual cosa va permetre algunes fotos com la qual veieu.\nPublicat per QuimG a dilluns, de novembre 08, 2010\nEtiquetes de comentaris: Capvespre, l'Albufera de València, País Valencià, València\nChristian 8 de novembre de 2010 a les 18:42\nDonçs si Quim, tens tota la raò un espectacle visual.\nMoltes felicitats per aquesta meravellosa escena\nEvamar 15 de novembre de 2010 a les 12:04\nRealment vas tindre molta sort. Jo he estat varies vegades per fotografiar postes de sol i no he conseguit mai trobar un cel amb núvols tan aprofitable.


Aragonès assegura que el futur Govern estarà "compromès" amb l'audiovisual català\nPublicat 23/03/2021 13:31CET\nLa Generalitat rep els guardonats dels Premis Gaudí de cinema\nEl vicepresident de la Generalitat, Pere Aragonès, ha assegurat aquest dimarts que el futur Govern que surti de les negociacions parlamentàries estarà "compromès" amb la cultura i l'audiovisual català.\nEn un discurs durant la recepció dels guardonats en els XIII Premis Gaudí al Palau de la Generalitat, ha assenyalat que l'audiovisual és "fonamental" per a la cultura catalana i que, després de la pandèmia, ha de ser un dels fonaments de reconstrucció.\n"Els governs han d'estar per servir i la cultura és una de les millors expressions de com col·lectivament es veu" una societat, ha afegit, per recalcar el paper compromès de l'audiovisual en els canvis socials i la memòria històrica.\nAragonès ha dit que, després d'uns premis amb més dones guardonades que mai, s'ha de visualitzar "tot el talent del país, tot", i ha agraït a la presidenta de l'Acadèmia del Cinema Català, Isona Passola, el seu compromís durant tots aquests anys al capdavant de la institució.\nUn agraïment al qual també s'han sumat les conselleres de Presidència, Meritxell Budó, i la de Cultura, Àngels Ponsa, aquesta última convençuda que la cultura i l'audiovisual seran un "puntal" dels fons europeus.\nPassola ha dit que és bo que el Govern tingui el sector al cap amb aquest acte de recepció, però també que el tingui a la butxaca", i ha dit que el sector audiovisual català no es pot quedar enrere de territoris de l'entorn.\nHa considerat que la clau és "la televisió i els ajuts públics", ha mostrat confiança que el futur Govern ho tindrà clar, i ha exemplificat l'èxit del cinema de Corea del Sud, on darrere té aportacions governamentals que, ha dit, no són gaires.\nEls Premis Gaudí van guardonar diumenge 'La vampira de Barcelona', amb cinc premis, 'Las niñas', amb quatre, i 'My Mexican Bretzel', amb tres, en una edició molt repartida i la gala es va fer presencialment amb un aforament reduït per la pandèmia.


Goigs i devocions populars: Goigs als Beats Màrtirs de Vilobí: Salvador Pigem i Sebastià Riera, claretians. Vilobí d'Onyar (La Selva, Girona)\nGoigs als Beats Màrtirs de Vilobí: Salvador Pigem i Sebastià Riera, claretians. Vilobí d'Onyar (La Selva, Girona)\nBEAT MÀRTIR SALVADOR PIGEM\nEl Beat Salvador Pigem i Serra, nasqué a Vilobí d'Onyar el 15 de desembre del 1912, fill de Josep Pigem, Secretari de l'Ajuntament i de Mercè Serra. De nen canta en la coral parroquial. Entra al Seminari Claretià de Cervera pel juny del 1924. Havia rebut ja l'orde menor del Lectorat. Sofrí gloriós martiri per la fe i per la castedat a Barbastre el 13 d'agost de 1936.\nSi a través de la cultura\nvas a Crist, el Redemptor,\namb saber, dóna'ns fe pura,\nfidel màrtir Salvador.\nEscrivint, fas la sembrada,\n"Vilonyar" del blat clement;\n"La Festa Santificada"\ndonarà, per un gra, cent.\nÉs amb la literatura\nque de fe et fas transmissor.\nBEAT MÀRTIR SEBASTIÀ RIERA\nEl Beat Sebastià Riera i Coromina, nasqué a Ribes de Freser el 13 d'octubre del 1913, fill de Jordi Riera, Caporal de la Guàrdia Civil i d'Anna Coromina. De molt petit ve a viure a Vilobí per trasllat del seu pare i fa d'escolanet a la parròquia. Ingressa al Seminari claretià en la mateixa data del seu íntim amic Salvador. Sofrí gloriós martiri per la fe i la castedat a Barbastre el 15 d'agost del 1936.\nPuix que contra l'amenaça\nel perdó saps atorgar,\nde l'amor marca'ns la traça,\nÉs ben bé el Cor de Maria\nqui dictava el teu sermó,\nquan els dius: "Perdonaria\nvostre error sense excepció".\nDalt del cel veus com traspassa\ntot l'estol que us avançà.\nEdició de Ribes de Freser\nPoble de Vilobí amb el campanar de l'església de Sant Esteve\nEsglésia de sant Esteve de Vilobí d'Onyar i el Castell\nEtiquetes de comentaris: Barbastro, Ribes de Freser, Salvador Pigem (beat), Sebastià Riera (beat), Vilobí d'Onyar


Òmnium i l’ANC organitzen l’acte “Cop a l’Estat de Dret” a l’ICAB | El Jurista\nÒmnium i l’ANC organitzen l’acte “Cop a l’Estat de Dret” a l’ICAB\nEl proper dimarts 21 de novembre, a les 19h, Òmnium Cultural i l’ANC organitzen l’acte titulat “Cop a l’Estat de Dret” a la sala d’actes de l’Il·lustre Col·legi de l’Advocacia de Barcelona.\nEn aquest acte hi participaran, entre d’altres, Abel Pié (Degà de l’Il·lustre Col·legi d’Advocats de Manresa), Mercè Barceló (Catedràtica de la Universitat Autònoma de Barcelona), Joan Queralt (Catedràtic de la Universitat de Barcelona), Fabio Marcelli (Professor de Dret Internacional), Sergi Blázquez (President de Drets), Agustí Alcoberro (ANC) i Marcel Mauri (Òmnium). L’acte estarà presentat i moderat per la periodista Sílvia Cóppulo.\nDiversos dels ponents (Pié, Queralt i Blázquez) formen part del grup impulsor del manifest, subscrit per més d’un miler de juristes, en el qual es considerava que les circumstàncies sota les quals va estat empresonats els Srs. Cuixart i Sànchez els convertien presos polítics.\nEls signants del manifest consideraven que “els fets que han donat lloc a aquesta imputació no poden constituir un delicte de sedició, d’acord amb el Codi Penal vigent, sinó un lliure exercici del dret de manifestació (vulneració art. 21 CE)”. Seguidament, exposaven que “l’Audiència Nacional (i el seu Jutjat Central d’Instrucció) no és el Tribunal competent ni, per tant, el jutge predeterminat per la llei (vulneració art. 24. 2 CE), que hauria de ser un jutjat d’instrucció amb seu a Catalunya”.\nAixí mateix els signants dels manifest van exposar que “no s’han donat els supòsits que la Llei d’Enjudiciament Criminal i la jurisprudència constitucional exigeixen per dictar presó provisional (vulneració art. 17 CE)”. En aquest sentit, es va indicar que “és patent en aquest punt la manca de motivació de la interlocutòria: ni ha demostrat per què hi ha risc de fuga, ni com podrien els imputats haver materialitzat la destrucció de proves, ni com juga en aquest cas el risc de la reiteració delictiva quan són milers i milers de persones les que voluntàriament es mobilitzen”.


Politica de Protecció de dades del càmping TUCAN\nCamping Tucan > Politica de Protecció de dades\nRaó Social: PAPALUS SL CAMPING TUCAN (en endavant, la “Empresa” o el “responsable”).\nDomicili: Ctra. de Blanes a Lloret s/n – 17310 LLORET DE MAR – GIRONA\nE-mail per a comunicacions en matèria de protecció de dades: info@campingtucan.com\nPer exercir els seus drets, ha de dirigir-se al responsable, sol·licitant el corresponent formulari per a l’exercici del dret elegit. Opcionalment, pot acudir a l’Autoritat de Control competent per obtenir informació addicional sobre els seus drets. Les dades de contacte per a l’exercici dels seus drets són el telèfon 972369965 i el correu electrònic: info@campingtucan.com. Recordeu acompanyar una còpia d’un document que ens permeti identificar-lo.


[Slideshow "marxa-de-torxes" not found]\nDos centenars de persones es van tornar a concentrar el passat divendres 30 de maig a la plaça del Vi de Girona en suport a l’històric Centre Social Can Vies i per reclamar la llibertat de les detingudes en les darreres mobilitzacions a Sants.\nLa concentració, que va prendre forma de marxa de torxes, va recórrer els carrers més cèntrics de la ciutat corejant consignes en suport a Can Vies. Va estar vigilada de prop per una desena de furgonetes de l’Àrea de Recursos Operatius dels mossos d’esquadra i nombrosos grups de policia de paisà.\nFinalment la marxa es va donar per desconvocada davant de la seu de Convergència Democràtica de Catalunya a la plaça Catalunya, que es trobava fortament custodiada per un dispositiu d’antiavalots. Una portaveu va llegir un comunicat on s’expressava el suport a les mobilitzacions a Sants i demanava la dimissió dels responsables polítics del desallotjament de Can Vies i dels dispositius policials. Va exigir també la posada en llibertat de les més de 60 detingudes, recordant que una d’elles ha ingressat en presó preventiva. La portaveu va demanar estar atentes a properes convocatòries de suport i va fer una crida a participar a la manifestació convocada dissabte a Barcelona.


Una fiscalitat més justa és possible – Cup Vilafranca\nMaria Ferrerons, Regidora CUP Ajuntament de Vilafranca\nEls pressupostos municipals són, en bona part, la traducció del projecte polític de qui governa en números, d’aquí la rellevància del debat que es genera cada any entre l’octubre i el desembre.\nMalgrat hi hagi aspectes que no podem modificar sense confrontar-nos amb l’estat, hi ha més marge d’actuació del que massa sovint es dóna per entès, i així ho demostren col·lectius com la Plataforma per una fiscalitat justa, social i solidària, que fa temps que treballa propostes perfectament viables.\nDes de la CUP pensem, i compartim, que un canvi de model en la fiscalitat és possible, partint d’una premissa ideològica que no és compartida però que trobem imprescindible: cal aplicar mesures de redistribució de la riquesa per tal de garantir la qualitat i accessibilitat dels serveis públics fent que cadascú hi contribueixi en funció de la seva renda.\nCom a projecte polític municipalista tenim el deure d’explorar totes les possibilitats per introduir criteris de progressivitat fiscal, ja sigui amb tarificació social o amb sistemes de bonificacions i subvencions. Sovint se’ns ha dit que aquestes mesures eren impossibles, massa complexes o fins i tot il·legals, però la realitat s’entossudeix a demostrar ben bé el contrari.\nI afegim: amb les eines de fiscalitat de sempre però amb nous objectius i punts de vista, també es poden afavorir altres polítiques com facilitar que es posin pisos a lloguer social o que es potenciï l’eficiència energètica i altres conductes ambientalment responsables, si qui governa així ho vol.\n20 d'octubre de 201620 d'octubre de 201600\nBy AdministradorIn NotíciesTags Maria Ferrerons, Pressupostos, Taxes i impostos\nPle municipal Vilafranca 18 d’octubre de 2016Preguntes del ple del dia 18 d’octubre de 2016


“Els mitjans: xarxa de comunicació, comunió i cooperació”\nMISSATGE PER A LA XL JORNADA MUNDIAL DE LES COMUNICACIONS SOCIALS\n1. En complir-se el quarantè aniversari de la cloenda del Concili Vaticà II, m'alegra recordar-ne el Decret sobre els mitjans de comunicació social, Inter Mirifica, que va assenyalar especialment el poder dels mitjans per exercir una influència en tota la societat humana. La necessitat d'eines que ajudin al bé de la humanitat m'ha impulsat a reflexionar, en el meu primer missatge per a la Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, sobre la idea dels mitjans com una xarxa que facilita la comunicació, la comunió i la cooperació.\nSant Pau, a la carta als Efesis, descriu vivament la nostra vocació humana com la de “participants de la naturalesa divina” (Dei verbum, 2): per Crist tenim accés al Pare en l'Esperit; ja no som estrangers i forasters, sinó ciutadans del poble sant i els membres de la família de Déu, transformant-nos en un temple sant, el lloc on Déu resideix (cf. Ef 2,18-22). Aquest sublim retrat d'una vida de comunió posa en moviment tots els aspectes de la nostra vida com a cristians. La invitació a acollir amb autenticitat l'autocomunicació de Déu en Crist significa, en realitat, una crida a reconèixer la seva força dinàmica dins nostre, que des d'aquí es vol propagar als altres i estendre's arreu del món, perquè el seu amor sigui realment la mesura prevalent en el món (cf. Homilia per a la Jornada Mundial de la Joventut, Colònia, 21 d'agost 2005).\n2. Els avenços tecnològics en els mitjans han guanyat, d'alguna manera, temps i espai, fent la comunicació entre les persones tant instantània com directa, malgrat estar separades per distàncies enormes. Aquest desenvolupament presenta un potencial enorme per servir al bé comú i “constitueix un patrimoni que cal salvaguardar i promoure” (El ràpid desenvolupament, 10). No obstant això, com tots sabem, el nostre món està lluny de ser perfecte. Diàriament se'ns recorda que la immediatesa de la comunicació no necessàriament es tradueix en la construcció de la cooperació i la comunió en la societat.\nIl·luminar les consciències dels individus i ajudar a formar-ne el pensament mai no és una tasca neutral. La comunicació autèntica demanda valor i decisió radicals. Requereix la determinació d'aquells que treballen en els mitjans per a no afeblir-se sota el pes de tanta informació ni per a conformar-se amb veritats parcials o provisionals. Per contra, requereix tant la recerca com la transmissió d'allò que és el sentit i el fonament últim de l'existència humana, personal i social (cf. Fides et ratio, 5). D'aquesta forma, els mitjans poden contribuir constructivament a la propagació de tot el que és bo i veritable.\n3. La crida als mitjans de comunicació d'avui a ser responsables, a ser protagonistes de la veritat i promotors de la pau que aquella comporta suposa molts reptes. Encara que els diversos instruments de comunicació social faciliten l'intercanvi d'informació i d'idees i l'entesa mútua entre grups, també estan tenyits d'ambigüitat. Alhora que faciliten “una gran taula rodona” per al diàleg, algunes tendències dintre dels mitjans engendren una forma de monocultura que enfosqueix el geni creador, redueix la subtilesa del pensament complex i desestima l'especificitat de pràctiques culturals i la particularitat de la creença religiosa. Aquestes són distorsions que es produeixen quan la indústria dels mitjans es redueix al servei de si mateixa o funciona solament guiada pel lucre, perdent el sentit de responsabilitat cap al bé comú.\nAixí, doncs, s'han de fomentar sempre el relat precís dels esdeveniments, l'explicació completa dels fets d'interès públic i la presentació justa de diversos punts de vista. La necessitat de sostenir i donar suport a la vida matrimonial i familiar és particularment important, precisament perquè es relaciona amb el fonament de cada cultura i societat (cf. Apostolicam actuositatem, 11).\nEn col·laboració amb els pares, les indústries de la comunicació social i l'entreteniment poden ajudar en la difícil però altament satisfactòria vocació d'educar la infantesa, amb la presentació de models edificants de vida i amor humans (cf. Inter mirifica, 11). És molt descoratjador i destructiu per a tots nosaltres quan succeeix el contrari. No s'entristeixen els nostres cors especialment quan els joves són subjectes d'expressions degradants o falses d'amor que ridiculitzen la dignitat que Déu ha atorgat a cada persona humana i que minen els interessos de la família?\n4. Per motivar tant una presència constructiva com una percepció positiva dels mitjans a la societat, vull reiterar la importància dels tres passos que va identificar el meu venerat predecessor el papa Joan Pau II, necessaris per al servei que han de prestar al bé comú: formació, participació i diàleg (cf. El ràpid desenvolupament, 11).\nLa formació en l'ús responsable i crític dels mitjans ajuda les persones a utilitzar-los de manera intel·ligent i apropiada. L'impacte profund que els mitjans electrònics en particular exerceixen en generar un nou vocabulari i imatges, que s'introdueixen tan fàcilment a la societat, no s'hauria de sobrevalorar. Precisament perquè els mitjans contemporanis configuren la cultura popular, ells mateixos s'han de sobreposar a tota temptació de manipular, especialment els joves, i per contra s'han d'impulsar en el desig de formar i servir. D'aquesta manera, protegeixen el teixit de la societat civil, tan valuós per a la persona humana, en comptes d'erosionar-lo..\nLa participació en els mitjans sorgeix de la seva naturalesa: són un bé destinat a tota persona. Com a servei públic, la comunicació social requereix un esperit de cooperació i de coresponsabilitat, fent una atenció escrupolosa en l'ús dels recursos públics i en l'exercici dels càrrecs públics (cf. Ètica en les comunicacions socials, 20), inclòs el recurs a marcs normatius i a d'altres mesures o estructures dissenyades per assolir aquest objectiu.\nFinalment, els mitjans de comunicació han d'aprofitar i exercir les grans oportunitats que els brinden la promoció del diàleg, l'intercanvi de coneixements, l'expressió de solidaritat i els vincles de pau. D'aquesta manera, es transformen en recursos incisius i valuosos per a la construcció de la civilització de l'amor que tota persona anhela.\nEstic segur que si es fan esforços seriosos per promoure aquests tres passos s'ajudarà els mitjans a desenvolupar-se sòlidament com una xarxa de comunicació, comunió i cooperació, que ajudi els homes, les dones i els nens a prestar més atenció a la dignitat de la persona humana, a ser més responsables i oberts als altres, especialment als membres més necessitats i febles de la societat (cf. Redemptor hominis, 15; Ètica en les comunicacions socials, 4).\nPer acabar, reprenc les paraules encoratjadores de sant Pau: Crist és la nostra pau. En ell som un sol poble (cf. Ef 2,14). Trenquem junts els murs divisoris de l'hostilitat i construïm la comunió d'amor segons els designis que el Creador ens va donar a conèixer per mitjà del seu Fill!\nEl Vaticà, 24 de gener de 2006, festa de sant Francesc de Sales


Tàrrega, capital de les arts escèniques – Comarques de Ponent\nTàrrega, capital de les arts escèniques\nDesprés de la tempesta inaugural que va obligar a suspendre l’espectacle d’obertura de la Fira, el sol va ser el protagonista de la resta de les jornades i Fira Tàrrega va baixar el teló de la 28a edició amb nou èxit de públic i molt bona acollida de tota la programació. Més de 80.000 persones han passat al llarg d’aquests quatre dies per la capital de l’Urgell amb la voluntat de submergir-se en els mons suggerents, irreals, coloristes i fugaços que proposaven les diferents companyies a través dels seus espectcales. Després de la tempesta inaugural que va obligar a suspendre l’espectacle d’obertura de la Fira, el sol va ser el protagonista de la resta de les jornades i Fira Tàrrega va baixar el teló de la 28a edició amb nou èxit de públic i molt bona acollida de tota la programació. Més de 80.000 persones han passat al llarg d’aquests quatre dies per la capital de l’Urgell amb la voluntat de submergir-se en els mons suggerents, irreals, coloristes i fugaços que proposaven les diferents companyies a través dels seus espectcales. A Tàrrega s’han donat cita un total de 59 companyies en programa oficial i 22 companyies en espais d’empresa, oferint als espectadors més de vuitanta espectacles dels quals dos terceres parts han tingut com a escenari els carrers de Tàrrega. En aquesta edició s’han inaugurat a més nous espais d’actuació com l’Hort del Barceloní que va acollir l’espectacle d’inauguració ‘Pop3’ d’Efímer, distingit amb el Premi Caixa Catalunya i el provocatiu ‘Überfluss’ de Bängditos. La Fira es va ampliar a més fins al municipi agregat del Talladell, poble que es va convertir en un ‘Paisatge de foc’ de la mà de Cie. Carabosse. ‘Osmosi’ va ocupar el parc de Sant Eloi, i la carretera de Preixana va acollir una proposta innovadora de la Reial Companyia de Teatre de Catalunya, ‘Kurva’ recent sortida del laboratori de creació, un laboratori que des de Fira Tàrrega es vol fer realitat per fomentar espais no convencionals de creació que pretenen donar suport a les companyies catalanes que aposten per les propostes més arriscades i que tenen la voluntat d’investigar i experimentar en l’àmbit de l’espectacle.


Edurne: de novembre 2012\nJa han passat les esperades eleccions del 25-N. Les enquestes no han estat massa encertades i la realitat ha deixat amb la boca oberta a més d’un. D’interpretacions n’hi ha diverses, sobretot pel que fa als mitjans de comunicació, però en aquest cas intentaré donar la meva opinió sobre tot plegat. Com a regidora de CiU al meu poble, Alcarràs, sóc conscient que eren unes eleccions valentes que pretenien acostar-nos una mica més al nostre dret a decidir. D’entrada, tot i que els resultats no han estat massa satisfactoris per CiU, com ja s’han encarregat d’escampar amb la boca ben grossa part dels òrgans de la caverna política espanyola, hem de tenir en compte que la participació ha estat força elevada, fet que demostra que els catalans han utilitzat un dels drets primordials que ha de tenir un poble: el dret a decidir el seu futur. Dins de Catalunya hi ha diverses realitats i totes elles diumenge es van trobar en uns comicis que des del primer minut estaven carregats d’expectatives. Jo, personalment, sóc partidària de la Independència i confio amb l’autodeterminació de Catalunya. Crec que com a Nació tenim el dret de gestionar-nos nosaltres mateixos. Tenim tot el dret d’explicar la nostra història i de no fer cas a la política de la por que, evidentment, fa venir ganes de regalar un bon manual d’Història a tots aquells que la utilitzen per coaccionar a la població que no té massa clar a qui votar. Tot i ser conscient que no tots pensem igual, crec que els catalans que vulguem la Independència no ens em de donar per vençuts. Som conscients que som i volem continuar sent. Som conscients que la llibertat és el camí.\nPublicat per Edurne a 4:12 3 comentaris:\nSense ser una experta en el tema, em ve de gust escriure\nLes coses no són sempre iguals per tothom. El que per uns és blanc, pels altres és negre. I a la inversa, tot i que de vegades es puguin trobar algunes afinitats en certs aspectes. Les percepcions poden variar depenent de qui observa, és per això que fer-nos esclaus en seguir les opinions i sensacions dels altres pot ser perillós.\nAl meu parer, aquest pot ser el tema clau a l’hora d’analitzar la situació de Corea del Nord. Quan a la televisió s’anuncia l’emissió d’un reportatge que tracta sobre Nord-Corea, en la majoria dels casos ens muntem nosaltres mateixos el guió. És temptador i morbós creure que en aquell reportatge es parlarà, només, del país fosc, trist i dictatorial que la ment capitalista ha anat configurant als cervells de gran part de la població. Ja se sap: país comunista, país indesitjable i enemic. La fricció entre capitalisme i comunisme és coneguda per tots nosaltres, i no ens hauria d’estranyar que els EEUU, tan modèlics i perfectes que pretenen ser sempre, gastin una part dels seus esforços en embrutar la imatge d’un país que sempre han tingut titllat d’enemic. No obstant això, tampoc em dedicaré a victimitzar a Corea del Nord, sinó que em limitaré a expressar la meva opinió respecte a la situació actual del país.\nÉs relativament fàcil afirmar que els periodistes haurien de ser totalment objectius, neutrals, per oferir visions que acompanyin a la gent a reflexionar lliurement, sense cap missatge de transfons que intenti inculcar una visió determinada. És evident que la imatge del país es fonamenta, sobretot, en l’aspecte polític i econòmic. Podríem dir que l’esclat de la bomba nuclear, l’any 2006, va fer que augmentessin les crítiques respecte al país. Crítiques, per cert, capitanejades pel país de les llibertats: Estats Units.\nSembla ser que la gran majoria de les fonts d’informació afirmen que investigar dins el país és certament complicat. Però també podria ser interessant analitzar les xifres que tracta el diari The Economist. Segons les seves enquestes, més de la meitat d’enquestats afirmen que algun membre de la seva família ha mort a causa de la fam. Els altres percentatges, força alts, afirmen que els detinguts per causes polítiques han patit tortures. Sovint es jutja al país per aplicar la pena de mort i les execucions. La veritat és que em resulta força curiós, tenint en compte que no és pas l’únic país que utilitza aquests mètodes. Us ve a la memòria un exemple diferent? L’existència de camps de concentració i experimentació humana també ha embrutat la imatge del país. I els europeus ens esgarrifem davant les xifres, evidentment esgarrifadores, però de vegades també practiquem importants exercicis mentals per esborrar certs fets de la memòria. Critiquem i ens rentem les mans. No ens fem responsables de la situació perquè no ens importa gairebé res que no ens pugui aportar un benefici. L’Europa de l’Imperialisme va confeccionar un mapa a la seva mida, on els amics que valen viuen i els enemics que sobren es van deteriorant poc a poc. Corea del Nord, amb una política que respon als trets fonamentals d’un Estat socialista, venera a Kim Il Sung, el President etern desprès de mort. Per la majoria de l’opinió pública això és mostra de fanatisme. Potser amb Mesi i Justin Bieber la cosa canviaria, no? En tots dos reportatges la gent entrevistada acostuma a justificar certes actuacions, segurament per intentar netejar una imatge dels coreans que és força generalitzada. No tot és prohibicions, malgrat existeix un clar control intern. La utilització d’Intranet en lloc d’Internet n’és un exemple. El judo i el tenis de taula són dos pilars indispensables a l’hora de parlar d’esports. És una simbiosi entre esport i disciplina. Els joves nord-coreans somnien en poder veure món, en poder sortir del país i experimentar noves sensacions. I la població en general paga el preu de viure en un país que sovint és compara amb Corea del Sud, d’economia capitalista i de mercat. No estem davant d’un país ric, no estem davant d’un país on la seva gent no passi gana, ni on la Indústria sigui tan forta que permeti aportar un nivell de vida digne per a la població. Allí, els esforços industrials s’inverteixen en potenciar la indústria pesada. És, al meu parer, un país en guerra, un país que té clar que la pau encara no ha arribat.\nÉs evident que es tracta d’un país governat per un totalitarisme polític, però l’actitud de la seva gent, considerada fanàtica per gran part de l’opinió pública, no s’allunya massa dels fanatismes que podem veure més a prop del que pensem. El Paral·lel 38 separa dues realitats ben diferents, la capitalista i la comunista, dos mons enfrontats a causa dels interessos dels grans. En el seu temps, els EEUU i la URSS es van sortejar el món. Encara avui en dia hi ha qui paga les conseqüències. Corea del Nord és una d’aquelles ferides sense tancar i infectada. Curar-la no interessa, val més especular i convertir-la en una atracció de circ. Allí, la vida continua, com aquí. Allí, es veneren coses que aquí trobem aberrants. Aquí venerem coses que allí potser són realment insignificants.\nPublicat per Edurne a 10:51 1 comentari:\nNo, no m'agrada fer-ho. Senzillament, aquest és un Bloc personal del qual jo sóc la propietària. Aquí escric sobre diversos temes, en la majoria dels casos reflexions que últimament només s'han identificat en un sol tema. Repeteixo, no m'agrada provocar, però tampoc puc permetre que se m'acusi per escriure segons què. A qui li agradi aquest bloc, serà benvingut, a qui li ofengui el que poso té un altre camí molt fàcil: no entrar-hi més.\nPublicat per Edurne a 4:26 7 comentaris:\nPublicat per Edurne a 1:00 16 comentaris:\n9 de Novembre. Dia plujós aquí a Catalunya. Dia plujós, també, al cor de més d’una família de Barakaldo. Avui, en aquest dia gris, la crueltat dels bancs i dels peixos grassos d’Espanya s’han fet amb una vida més. Una víctima més fruït de la incompetència, la falta de principis i la poca solidaritat dels que, en la majoria dels casos, venen el teu cap al millor postor. Aquests dies, els telenotícies i la premsa, venen farcits de notícies relacionades amb els desallotjaments de desenes de famílies que no poden pagar la casa que, potser no fa pas tan, van escollir amb tota la il·lusió del món. Això és Espanya. Allò és Espanya. Benvinguts als país on els somnis es paguen car, on la classe política exprimeix cada cop més al poble per poder engreixar el seu egocentrisme fastigós i pudent. Sigueu benvinguts al país de les mentides, al país dels sous vitalicis, l’augment de l’atur i les promeses frustrades. Dieu “Hola!” a un dels països que més tard aixecaran el cap d’aquesta crisi. Benvinguts a un divendres negre, que potser serà un dilluns, dimarts o dimecres negre. L’any 1929 eren els empresaris els que es tiraven finestres avall. En ple 2012, la gent treballadora, la gent del carrer mira amb por el futur. Què ens prepara demà? Quina funció ens han preparat els nostres polítics. Necessitem gent amb cor, no gent amb lleis intocables.\nPublicat per Edurne a 7:37 1 comentari:\nPublicat per Edurne a 6:44 12 comentaris:


Responsabilitat Global: Ciutat pudenta!\nBarcelona pot ser una de les ciutats més valorades en el món econòmic, tenir unes bones ofertes culturals i de lleure, tenir un llegat patrimonial considerable, tenir les millors escoles de negoci... però és de les ciutats més contaminades d'Europa i, al damunt,... fa pudor a pixum de gat!\nHo hem pogut comprovar aquest cap de setmana entrant per l'Hospitalet de Llobregat. Les queixes de molts veïns i comerciants són realment certes i la pudor que se sent és certament de pixum de gat. Doncs bé, com dirien en castellà, aquí "hi ha gat amagat". O molts gats... La pudor és tanta que potser algun estranger ho relacionarà amb el fet que Barcelona sigui la capital d'un país que té com a acrònim CAT.\nI si no creiem que hagi estat un exèrcit de gats pixaners, sols ens queda pensar que a alguna empresa se li hagi escapat involuntàriament algun producte. Si fos així caldria esperar que els responsables fessin públic a les autoritats i a la ciutadania el que ha succeït ja que altrament la seva irresponsabilitat social seria manifesta.\nPerquè si no es deu a alguna empresa, ja faria riure que es fos degut a una nova conseqüència de les obres del TGV entrant a la ciutat comtal per l'Hospitalet\nVeure notícia i comentaris a la Vanguardia: La aparición de un misterioso hedor en el área metropolitana fuerza a intervenir a la Administración\nMal olor en Barcelona\nEtiquetes de comentaris: ambiental, catalunya, reflexions


Nike mana en el Barça-Madrid - La República Esportiva\nNike mana en el Barça-Madrid\nTrenta jugadors del clàssic calcen botes de la firma nord-americana i només 16 porten Adidas\nEl clàssic també té la rivalitat Nike-Adidas. / FC Barcelona\nUn Barça-Madrid està entre els 20 esdeveniments esportius més importants del món. Per tant, tenir la màxima presència possible en aquest partit és un dels principals objectius de les marques esportives. Però, en l’actualitat, la situació té un duopoli format per Nike i Adidas. A banda que la primera vesteix el Barça i la segona el Reial Madrid, només Luis Suárez calçarà en aquest clàssic unes botes que no siguin de la firma nord-americana o de l’alemanya.\nDins d’aquest duopoli, Nike té el domini. Dels 48 jugadors que sumen els dos equips, 30 tenen contracte amb la firma creada per Bill Bowerman i Phil Knight, i només 16 amb la fundada per Adolf Dassler. El jugador que balla és Rafinha, qui en el partit davant l’Inter de Milà va fer un gol amb unes botes pintades totalment de color negre que no deixaven veure cap logo. Però, fins la temporada passada, el brasiler havia format part de la plantilla d’Adidas.\nLeo Messi calça Adidas malgrat ser l’estrella d’un conjunt que vesteix Nike. A l’inrevés succeïa quan Cristiano Ronaldo jugava amb l’equip blanc: el portugués calçava Nike en un club patrocinat per Adidas. Experts en màrqueting expliquen que aquest fet no és casual. Cap de les dues marques vol que un dels grans equips d’Europa s’asociï totalment amb la competència, perquè això podria comportar que els seus aficionats tatxessin de la llista de la compra els productes fabricats per l’empresa que vesteix el gran rival i el seu jugador emblema. La barreja barra el pas a aquestes possibles tírries.\nPerò, enguany, els jugadors de referència en l’atac blanc, Benzema i Bale, calcen la mateixa marca que porten a la samarreta. Adidas també és la que fa les botes de Rakitic, Jordi Alba, Ter Stegen, Toni Kross o Keylor Navas. Pel que fa Nike, els seus referents en el clàssic són Coutinho, Gerard Piqué, Umtiti, Sergio Busquets, Sergio Ramos, Courtois, Modric, Marcelo, Casemiro, Marcos Asensio i Isco.\nAixí, si fèssim els dos possibles onzes titulars del partit d’avui -Barça: Ter Stegen (Adidas), Sergi Roberto (Nike), Piqué (Nike), Lenglet (Nike), Jordi Alba (Adidas), Sergio Busquets (Nike), Rakitic (Adidas), Arthur (Nike), Coutinho (Nike), Rafinha (negociant) i Luis Suárez (Puma); Reial Madrid: Courtois (Nike), Nacho (Adidas), Varane (Nike), Sergio Ramos (Nike), Marcelo (Nike), Casemiro (Nike), Modric (Nike), Kroos (Adidas), Isco (Nike), Bale (Adidas), Benzema (Adidas)-, el resultat seria de 12 jugadors amb Nike, 8 amb Adidas, 1 amb Puma i Rafinha pendent de firmar un nou contracte.\nLa resta de jugadors que calcen Nike són: Semedo, Casilla, Carvajal, Vallejo, Denis Suárez, Dembélé, Malcom, Fede Valverde, Marcos Llorente, Dani Ceballos, Sergi Samper, Munir, Arturo Vidal, Mariano i Vinicius. I els d’Adidas: Cillessen, Luca Zidane, Odriozola, Reguilón, Vermaelen, Carles Aleñà i Lucas Vázquez.


Confeccionar un cobreix radiador de disseny propi | Consumer\nConfeccionar un cobreix radiador de disseny propi\nPassos a seguir per elaborar un senzill moble que ocultarà el propi radiador\nData de publicació: Dimecres, 22deSetembrede2004\nA partir d’un tauler de fusta contrachapada es pot construir un senzill cobreix radiador per evitar tenir a la vista aquest tipus d’elements. Pot ocórrer que els models que es troben al mercat no s’adaptin a la seva decoració, per la qual cosa tal vegada sigui interessant fabricar-se un de propi, adequat a les seves necessitats i a la grandària del radiador que es desitgi cobrir.\nPer confeccionar el cobreix radiador necessitarà:\n–un tauler de contraxapat acabat en bedoll o una matèria similar de 4 centímetres de grossor,\n–un tauler DM d’1 centímetre de grossor,\n–plàstic transparent autoadhesivo,\n–llistons de pi de×2 4 centímetres,\n–adhesiu de muntatge extrafuerte,\n–vernís acrílic setinat i incolor.\nTambé necessitarà una regla metàl·lica llarga, un tornavís, uns sergents, un corró d’esmaltar, tac per escatar, cúter i serra de calar.\nEl primer que ha de fer és encolar en tots dos laterals del frontal del radiador cadascun dels dos llistons de pi, deixant una separació respecte de la vora del cobreix radiador d’uns 4 centímetres. Col·loqui els sergents i deixi assecar durant unes 12 hores.\nVernissi la cara exterior del cobreix radiador i doni tres mans de vernís. Quan cada capa estigui seca, escati-ho amb una escata d’aigua número 280 i, una vegada acabat el procés, cobreixi la tapa amb el plàstic transparent autoadhesivo.\nAmb una regla llarga i un cúter tall en tires de la mateixa amplària el plàstic autoadhesivo i retiri una banda sí una no per disposar d’unes bandes horitzontals de diferent color.\nEn la part posterior dels llistons col·loqui unes hembrillas que enganxarà en unes escarpias fixades a la paret. La distància entre les escarpias haurà de ser inferior a la llargada del frontal del cobreix radiador, perquè quedi lleugerament blegat, i pugui amagar-se després de la fusta el radiador, quedant una separació suficient perquè circuli l’aire.\nCol·loqui un tros de fusta sobrant sobre el cobreix radiador i traci la curvatura que s’ha provocat en la part frontal del cobreix radiador. Cort la fusta per la línia amb l’ajuda d’una serra de calar i pinti-la al seu gust per disposar d’una cartel·la que també ocultarà la part superior de l’artefacte. Pot fixar-la a la paret amb una cola extrafuerte.\nmadera-ca propio-ca radiador seguir senzill


I Mostra Itinerant de Cinema i Salut Global: Mirant en Castelló\nUJI I Mostra Itinerant de Cinema i Salut Global: Mirant en Castelló\nI Mostra Itinerant de Cinema i Salut Global: Mirant en Castelló Cicle de documentals en el Menador Espai Cultural\n10/12/2018 | UJI saludable\nLa I Mostra Itinerant de Cinema i Salut Global: Mirant, té com a objectiu la conscienciació i promoció de la salut a través de pel·lícules documentals. L'accés és gratuït, prèvia inscripció és a través d'un formulari web (disponible al final de la notícia). Les sessions de cinema es desenvoluparan en el Menador Espai Cultural, situat en Plaça de l'Hort dels Corders número 4 de Castelló de la Plana.\nA més, l'alumnat de la Universitat Jaume I podrà aconseguir un crèdit i un certificat acreditatiu d'assistència.\nL'agenda de les sessions són les següents:\n· Dimecres 12 de desembre a les 18:00h – SONITA (2015)\nDocumental guanyador del festival de cinema de Sundance de Rokhsareh Gahem Maghami, premi del jurat al documental i premi d'audiència. En aquest documental s'ambienta la vida d'una jove refugiada de 19 anys.\n· Dijous 13 de desembre a les 18:00h – THANK YOU FOR THE RAIN (2017)\nAquest documental noruec dirigit per Julia Dahr i guanyador de múltiples festivals, està ambientada en la vida rural d'Àfrica, és una història captivadora que posa prova els límits contra tota adversitat en la lluita per un món més verd.\n· Divendres 14 de desembre a les 18:00h – LA SALUT DE LA MEUA COMUNITAT (2018)\nAquest documental de Farmamundi mostra l'experiència de quatre dones indígenes de Nicaragua que s'han empoderat per a promocionar la salut de les seues comunitats a través d'entrevistes amb telèfons mòbils. Naix d'un projecte de transformació social a Euskadi i Nicaragua.


Comprar Quintas de Borba 2016 | Preu i opinions a Uvinum\n5,75€ (Preu aproximat)\nGràcies! Ens posarem en contacte tan aviat com Quintas de Borba 2016 estigui a la venda a Uvinum.\nSi et va agradar Quintas de Borba 2016, també pots gaudir de ...\nNOTA DE TAST: Vista: Color vermell robí fosc, amb reflexos violacis. Nas: Aroma intens, amb dolços i fresques notes a fruits vermells madurs, flors silvestres, xocolata, caramel, vainilla i baies vermelles. Boca: Sabor fi, complex i de bona acidesa, amb tanins suaus al paladar i lleugeres notes a fruits vermells. DENOMINACIÓ D'ORIGEN: Borba (Alentejo, Portugal). VINYA: Adega Cooperativa de Borba. RAÏM: Aragonès, Alacant Bouschet i Syrah. ENVELLIMENT: durant 11 mesos en bótes de fusta de roure francès i americà. ELABORACIÓ: Els raïms són criades per separat, collides a mà, escuats, rebregades de forma tradicional, macerades en fred durant entre 24 i 48 hores, i fermentades en dipòsits d'acer inoxidable, lloc on ocorre una fermentació alcohòlica a una temperatura controlada de 22 ° C durant 5 dies. MARIDATGE: Aperitius, canapès, carns vermelles rostides, aus, estofats, pastes, postres, verdures i formatge blau. TEMPERATURA DE SERVEI RECOMANADA: 16-18 ° C GRADUACIÓ ALCOHÒLICA: 14%\nElaboració de Quintas de Borba 2016\nQuintas de Borba 2016 (Aragonêz, Alicante Bouschet i Syrah)\nDENOMINACIÓ D'ORIGEN: Borba (Alentejo, Portugal).\nVINYA: Adega Cooperativa de Borba.\nRAÏM: Aragonès, Alacant Bouschet i Syrah.\nENVELLIMENT: durant 11 mesos en bótes de fusta de roure francès i americà.\nELABORACIÓ: Els raïms són criades per separat, collides a mà, escuats, rebregades de forma tradicional, macerades en fred durant entre 24 i 48 hores, i fermentades en dipòsits d'acer inoxidable, lloc on ocorre una fermentació alcohòlica a una temperatura controlada de 22 ° C durant 5 dies.\nMARIDATGE: Aperitius, canapès, carns vermelles rostides, aus, estofats, pastes, postres, verdures i formatge blau.\nOpinions sobre Quintas de Borba 2016\nOpinions sobre altres anyades de Quintas de Borba 201620172015\nVa acompanyar un rostit. Amb la meva parella, vam celebrar una ocasió especial amb Quintas de Borba.\nVermell cirera clàssic de 2017. Aromes profunds: balsàmics, violetes, mentolats. Els sabors de l' Quintas de Borba estaven ben compensats.\nFa olor molt a fusta de cedre o pi. Aquest Quintas de Borba em va semblar amb prou frescor.\nTé massa cos pel meu gust, però està bé.\nSi vols comprar Quintas de Borba 2016, a Uvinum trobaràs els millors preus de Vi negre Borba.


Blog Cristina Curto: Finlàndia\nEl temps corre estrany quan estàs de vacances, oi? Lent i ràpid alhora. Els dies són llargs i, al final, no fas ni la meitat de les coses que havies pensat!\nAmb la quantitat de dies que hem estat per latituds finlandeses i, a sobre, amb el sol de mitjanit, ara veig que només he tornat amb 9 dibuixos...\n[Esperant el vaixell que ens torna a Helsinki després d'una excursió per unes illes de nom impronunciable.]\n[Ja dins el vaixell busquem llocs per sopar però sembla impossible trobar res obert i a menys de 25€ el plat!]\n[Tastem les especialitats locals a Porvoo, un poble pintoresc]\n[Lloguem una barca per anar a pescar amb cullereta, però hem d'aprendre com funciona el motor...]\n[... la pesca no es gaire productiva però ens passem bona part del dia navegant]\n[fins i tot tenim temps de fer una becaina!]\n[Aquest castell sobre una roca és totalment inexpugnable, sobretot per les gavines tan poc amigables que el custodien]\n[ Un petit detall dels boscos que cobreixen kilòmetres i kilòmetres...]\n[Pel camí m'he trobat una branca socarrimada i he aprofitat per fer pràctiques de carbonet. ]\n[Aeroport de Ivalo i fi del viatge.]\nETIQUETES bosc, Finlàndia, llac, Natura, Quadern de viatges\nMola la gavina malcarada.\n1 d’agost de 2017 a les 23:11\nAl menys has pescat algún dibuix.\n2 d’agost de 2017 a les 10:58\nEs veritat, si mès no per a mi, el temps passa lent a les vacances... Finlàndia, quin lloc!\n2 d’agost de 2017 a les 21:17\nGràcies Nuri! No semblava gaire contenta de que la dibuixessin jejeje\n4 d’agost de 2017 a les 11:55\nÉs veritat! Gràcies Enric\n4 d’agost de 2017 a les 12:54\nJose a si busques calma i lentitud finlàndia no et decebrà. Jo crec que és per la quantitat infinita d'hores de sol que hi ha ara a l'estiu.\n4 d’agost de 2017 a les 12:58


Joan Roma: UN NOU OBSTACLE, 15.000 HABITANTS - art. La Rella\nUN NOU OBSTACLE, 15.000 HABITANTS - art. La Rella\nUN NOU OBSTACLE : 15.000 HABITANTS.\nLa subcomarca del Lluçanès, a l’igual que la del Moianès, porten anys reivindicant el títol de “comarca”, però quan tot sembla anar bé, apareix algun núvol que amenaça tempesta, i torna els tràmits ,a l’inici del procés.\nJa hi tornem a ser. En escrits anteriors he exposat el doble perill que, per ajuntaments i comarques, suposen les modificacions a les lleis de règim local, que prepara per una banda el govern de l’estat, i per altra, el govern de la Generalitat.\nNo ens podem fiar ni d’uns ni dels altres, en quan a preservar les competències i l’autonomia municipal.\nDe Madrid ens arriben pèssimes noticies pel que fa la garantia de potenciar els ajuntaments. Ans el contrari, pretenen retallar competències, reduir serveis, i convertir els ajuntaments en una mena de petita oficina per gestionar quatre coses elementals. Pel que fa la resta, enviaran la gent a les capitals. Demostren clarament un desconeixement de la realitat rural, i un menyspreu per la qualitat de vida dels ciutadans.\nI de la Generalitat, les noticies que arriben tampoc son tranquil•litzadores . No tenim encara l’esborrany de modificacions, però els qui les han vist, expliquen que copien moltes coses de Madrid, i no fan una aposta clara pel municipalisme que, a Catalunya sempre ha estat més fort i modèl.lic que a la resta de l’estat.\nI entre les modificacions que proposa la Generalitat, a la creació de noves comarques, és que han de tenir un mínim de 15.000 habitants. Sembla fet expressament perquè ni el Lluçanès ni el Moianès puguin esdevenir comarques.\nPer tant, gent del Lluçanès, tingueu present aquesta proposta de modificació perquè arriba al cap de molts anys d’haver iniciat el procés, i si s’aprova, comportarà guardar a l’armari per temps indefinit, l’aspiració de tenir comarca pròpia.\nDe totes maneres, en aquests canvis que proposa CiU, ERC hi té molt a dir. Com tothom sap, Artur Mas pot governar , gràcies al pacte entre CiU i ERC. Si ERC s’oposa a aquests canvis, la modificació no tirarà endavant. ERC no governa directament , però sí permet governar a CiU, i el dia que suspengui el pacte, Artur Mas haurà de buscar un altre soci, o convocar noves eleccions. Així estan les coses i per tant, hem d’exigir a ERC que jugui un paper de primer ordre, tant en el tema de la comarcalització de Catalunya, com en el de preservar el municipalisme català.\nPels qui estem en els ajuntaments, veiem amb preocupació, com es parla de retallar competències i serveis municipals, amb una alegria increïble. Ens podem trobar, en qualsevol moment, en no poder intervenir ni solucionar multitud de temes en el mateix poble i haver d’anar fora, per qualsevol petit problema. Si pensem en el gran nombre de persones grans que tenim en els nostres pobles, ja podem imaginar els problemes que tindran per resoldre els temes.\nI en quan a l’aspiració de comarca, considero un cop baix, posar ara un mínim de 15.000 habitants per dir no, a la petició del Lluçanès. Es una manera d’escapolir-se del tema, per la porta del darrere.\n# posted by joanroma @ 1:04 AM


Carles Viarnès + Alba G. Corral a Terrassa - Terrassa Música Moderna\nCarles Viarnès + Alba G. Corral a Terrassa\n07 març, 20:00\nAlba G. Corral (b. 1977 – Madrid) amb base a Catalunya (Sant Carles de la Ràpita) és artista visual, desenvolupadora de codi i docent. Amb formació en enginyeria informàtica, Corral ha estat creant art utilitzant el programari durant l’última dècada. La seva pràctica s’estén a través del viu, vídeo, els mitjans digitals i la instal·lació. A través de diferents pràctiques artístiques explora narratives abstractes.\nEl seu nom s’ha donat a conèixer mitjançant les seves actuacions audiovisuals en viu on s’integra la codificació i l’elaboració, en col·laboració amb músics en temps real.\nEn el marc de la docència ensenya programació visual enfocada a dissenyadors i artistes en diferents espais tant en xerrades, tallers i workshops. Dedicats a el codi creatiu amb eines de programari Lliure (processing).


Sóc un indecís | Diari de Tarragona\n23 de Septiembre de 2015 - 18:27 hs\nHe passat de saber a quin partit votar a saber a quin partit no he de votar. En els últims dies de la campanya l’ambient al carrer està molt tens. El succeït durant la visita de Rajoy a Reus, el malestar creat amb tanta baralla política, discussions que no aporten solucions, un discurs feixuc que no obre fronteres al diàleg i a l’esperança.\nEns cal un enteniment, que obri un horitzó en una òrbita de prudència i saviesa als qui ens toca matinar i suportar tota la calor d’un llarg dia de treball.\nEl debat electoral a TV3 em va refermar en les meves conviccions d’indecís. Vaig veure i sentir insults i paraules poc respectuoses. El llenguatge corporal d’algun dels assistents tampoc no em va impressionar.\nEm pregunto: si entre ells es tracten d’una manera tan poc respectuosa, com ens tractaran a nosaltres? Sembla que serà igual, sense gaire respecte.\nEm resultarà difícil donar la meva confiança a aquests partits que no han demostrat que el veritablement important són les persones i els seus somnis, els seus projectes, les seves il·lusions, el seu benestar.\nEl miracle xinès i un servidor


Embassa't. Crònica d'una immersió en l'escena 'indie' | En directe - La Tornada\nCrònica d'una immersió en l'escena 'indie'\nQuan arribo a la porta d’entrada, els voluntaris de les samarretes liles em lliguen al canell la polsera amb la primera novetat de l'Embassa’t 2019: un xip de sistema de pagament “cashless” que funciona a totes les paradetes i barres del recinte, on et cobren amb l’app instal·lada als seus propis telèfons mòbils. Aquesta actualització tecnològica del festival independent de Vallès dona la benvinguda a tots els assistents de l’edició d’enguany –la més paritària i la més multitudinària fins el moment– que ha reunit en el seu cartell exponents de primera línia de l’escena alternativa i electrònica catalana, peninsular i europea.\nFins a 2.400 persones han passat aquest passat cap de setmana pel recinte de la zona esportiva de la Bassa de Sant Oleguer a la caça de música de qualitat, cerveses artesanes i concerts de proximitat, superant així les xifres de venda d’abonaments de l’edició del 10è aniversari. L’any passat, el cartell escollit pels propis assistents de l’Embassa’t va estar dedicat a repassar les principals figures que havien passat per la història del festival, com ara Mishima, Pau Vallvé, Núria Graham o Mazoni. “Enguany volíem fer l’exercici de mirar més cap al futur i no tant cap el passat, per caminar cap a un públic una mica més rejovenit que l’habitual a l’Embassa’t”, remarca Arnau Solsona, un dels directors del festival. Potser, el grup que millor personifica aquesta filosofia de cartell és Novedades Carminha amb el seu punk rock barrejat amb ritmes i sonoritats més urbanes, llatines i funk.\nPrecisament les cançons ballables, desenfadades i fresques dels gallecs han estat les que han aglutinat el públic més nombrós i engrescat de tot el festival, seguides de ben a prop de l’èxit de Cala Vento, El Petit de Cal Eril, Clara Peya, Joe Crepúsculo i Kiasmos durant el divendres, i les esperades actuacions de Mourn, Ferran Palau, Cariño, Kazy Lambist o Dellaporte dissabte –per mencionar-ne algunes de les principals. Aquí comença la crònica de la immersió en música alternativa que els milers d’assistents –i entre ells, la cronista– van rebre el cap de setmana del 14 i 15 de juny a les afores de Sabadell.\nDia 1 - Divendres 14\nVespre de contrastos amb les Pinpilinpussies, Clara Peya i Ljubliana & The Seawolf\nLes encarregades d’obrir el festival són el duo guitarra-bateria de les Pinpilinpussies, guanyadores del concurs de grups emergents de la “Fàbrica Embassa’t” amb el seu “garage pop amb actitud post-punk” i reminiscències a Courtney Barnett, segons la seva pròpia carta de presentació. El públic, a tres quarts de 8 encara força reduït, assenteix repetidament amb el cap al ritme de Gritos (“80/B”, Producciones Polyklin, 2019), confirmant que segurament sentirem més a parlar del seu so cru. Tot i la seva curta trajectòria dins el circuit musical, aquest duet “power girl” que s’intercanvia els instruments a mig concert també va obrir la festa Mondo Sonoro d’enguany i està previst que toquin al “Primavera Weekender” de Benidorm.\nMentre s’apaga l’eco dels darrers riffs de les Pinpilinpussies a l’escenari Yearphone, un dels Premis Nacionals de Cultura d’aquest 2019 puja, descalça, a sobre del Principal. N’havia sentit molt a parlar, d’ella, però mai l’havia sentida a ella i al seu grup en directe. "Jo volia fer un disc sobre temàtiques crítiques i em vaig adonar que només podia escriure cançons d’amor”. Així és com la Clara Peya presenta el procés de creació del seu 8è disc, Estómac (Satélite K, 2018). Jazz, rap, pop i electrònica posen música a lletres d’un lila amb una sensibilitat infinita que, des de la sinceritat, esfondra els ciments més profunds de la construcció de l’amor romàntic. “Ens han enganyat, res no era veritat, ens han promès cel, quan tot és asfalt”.\nTinc la sensació que els ulls de la Magalí Sare, la cantant que posa veu i ànima a la major part de les cançons del concert, em miren fixament mentre em confessa que “el cor i jo ara estem sols. Ni tòrax ni pulmons”. A la meva dreta, un home la dibuixa en bolígraf negre sobre els fulls quadriculats d’una petita llibreta. Paral·lelament, com si així li ho demanés l’estómac, tot sovint la Clara es posa dempeus per prémer les tecles amb més intensitat, i les paraules acompanyades de les notes nues es van filtrant endins. De tant en tant, es gira cap al públic mentre es mossega la llengua i somriu, sense deixar d’omplir-ho tot.\nDurant el concert de la Clara els músics cedeixen un espai i un temps a 4 joves de la “Nueva Generación de África Negra de Sabadell y Catalunya” (africa_generation a Instagram), fundada per la primera generació de negres amb un títol de batxillerat de la ciutat després de 30 anys, i que centren el seu treball en empoderar la comunitat afrodescendent per, entre d’altres, continuar amb els seus estudis. Aquest seria l’únic moment en què persones no blanques estarien dalt d’un escenari a l’Embassa’t, davant d’un públic també blanc en la seva immensa majoria. Feminisme interseccional dut a la pràctica. Uns instants després que els últims aplaudiments es cansin, segueixo amb la sensació corporal que “Ja no tinc abdomen/ ni carn sota la pell. L’estómac no té sostre / i els ossos són ocells.” Les reflexions i “Cicatrius” que s’han escolat dins meu ressonarien durant tota la resta del festival -i més enllà.\nEm refaig amb una San Miguel, nous patrocinadors del festival, i torno al Yearphone, on ja es preparen Ljubliana & The Seawolf davant una audiència plagada de monyos, camises estampades, crop-tops, xandalls vintage i jaquetes texanes amples. Aquest quartet d’actitud messiànica fa pocs mesos va llançar el seu tercer disc de llarga durada, Libra, al que dediquen gran part de la seva actuació. Vestimenta, pentinats, gesticulació i música conformen un rock místic amb aire setenter. En un principi, el públic es mostra més fred amb ells. Potser no porten prou cervesa a sobre per connectar amb la motivació dels músics. No és fins que el líder de la formació, Pol Batlle, crida “Come closer here!” repetidament, que la rigidesa dels cossos comença a desglaçarse.\nA la dreta de l’escenari, baixant unes escales els assistents al festival també poden anar a sentir l’electrònica que punxa DJ Spacer al Club. Precisament, cap al final de la seva actuació Batlle es queixa que vol tocar un tema tranquil però el creuament de so que es produeix el convertirà en un “remix” involuntari. Tot i els problemes tècnics –que Solsona ja ha reconegut que caldrà solucionar– “Tiempo” és una de les cançons que més connecten amb el públic. Però Ljubliana & The Seawolf volen acabar amunt, ben amunt, i per això Batlle baixa a peu de terra i comença a donar voltes i ofegar-se amb el cable del micròfon, davant la cara de preocupació i perplexitat impagable de la tècnica de so.\nEl Petit de Cal Eril, Cala Vento i Joe Crepúsculo, protagonistes quan cau la nit del divendres\nDesprés de tanta intensitat excèntrica, cal baixar les revolucions. El departament de contractació que ha elaborat el cartell ho sap, i per això recorre a un habitual del festival, que ja va tocar a la primera edició del 2009. Quan es fa fosc, El Petit de Cal Eril es disposa a tocar el seu pop-rock ingràvid a l’escenari principal, envaït per esferes de llum de color i intensitat canviants. “Veniu germans, apropeu-vos tots a mi!”. Amb la seva veu inconfusible, Joan Pons demana orelles atentes i passa del “Com puc saber el que penses, sense fer-me mal?” de l’àlbum △, als temes de L’energia fosca (Bankrobber, 2019), el disc que ha presentat aquesta primavera.\n“Tu ets el vidre / Jo les gotes que hi baixen”. Lletres subtilment sensuals i detallistes que transiten del cant d’amor a la vida al ressalt de les contradiccions i passions internes, amb un so psicodèlic que balanceja l’audiència. No hi falten èxits de la discografia dels de la Segarra, com ara “Ei, sents com refila l’òliba” o “Amb tot” -que tot el públic taral·leja-, adaptades al so més synth-wave de L'energia fosca. Barrejada amb el públic, entreveig la Clara Peya. En Joan fa ganyotes i apropa les mans a la cara quan canta, en un concert cromàticament i musical molt cuidat que ha sabut transmetre l’atmosfera “Stranger Things” del darrer treball del Petit. Torno cap al Yearphone amb una sensació de calma i satisfacció estètica, però disposada a saltar amb Cala Vento.\nEl so contundent i les lletres costumistes del duo d’amics de l’Empordà provoquen certa addició quan comences a sentir-los a casa, però en directe et flipen amb la seva força. Balanceo (BCore Disc, 2019) és el seu tercer llarg, que nombrosos crítics consideren el millor fins el moment. Aleix Turon i Joan Delgado no necessiten res més que una guitarra elèctrica, una bateria i lletres directes per guanyar-se l’audiència, força plena de fans que -“A pesar de ti, ¡Me levanto!”- corejaven pràcticament totes les lletres, amb pogo influït durant “Isabella Cantó”.\nSi entre el curt interval de temps entre concerts els assistents tenen gana, poden apropar-se a la zona de “foodtrucks” ubicada prop de l’entrada. Gent precària com la cronista està ben contenta amb el seu entrepà de casa. Tot i així, no em resisteixo a provar una de les cerveses artesanes de “Nòmada”, nou partner de l’Embassa’t.\nDiuen, diuen diuen... que els amics li diuen ‘Crepu’. Porta una camisa blanca entreoberta, “pecholobo” a l’aire, i té ganes de fer festa. Joe Crepúsculo és un dels referents del pop alternatiu en castellà, i els organitzadors ja feia anys que hi anaven al darrera. Mentre ell és a l’escenari tinc la sensació d’haver-me traslladat un dissabte de festa a Malasaña. Ja passades mitjanit, el públic està encès, i no para de cantar la tornada del hit “Mi fàbrica de baile” (Escuela de Zebras, 2008) fins que Joe no torna a aparèixer a l’escenari. “Inténtalo, ¡Apaga este motor en movimiento! Mi fàbrica de baile no cabe en tu corazón pequeño”. Finalment, els loops i beats futuristes dels catalans Làsers i els finlandesos Kiasmos són els encarregats de tancar la primera nit de concerts, que també han comptat amb #ShaktiAlliance i Yila a l’escenari Club.\nDia 2 – Dissabte 15\nMigdia d’aperitiu musical i tarda familiar amb el Petit Embassa’t\nUna altra de les novetats d’enguany ha estat “l’Aperitiu de l’Embassa’t”, amb una fórmula que combina gastronomia, cervesa artesana, electrònica matinera i fins i tot una “silent disco”, seguint les tendències d’oci del moment. Aquest festival també es distingeix per voler incloure els nens en la celebració de la música, i des de la seva quarta edició famílies ofereix el Petit Embassa’t, que enguany ha comptat amb 2 Princeses Barbudes, el combat d’acordions “rumbierus” d’en Joan Garriga i en Carles Belda i el taller de percussió de SolRe. L’entrada a aquest espai que s’estén de quatre a vuit del vespre, i que també compta amb concerts, jocs, tallers i zona de lactància, és gratuïta per als menors de 12 anys, però aquests han d’anar acompanyats per adults amb abonament o entrada de dia.\nCarla, Germà Aire i Cariño escalfen els motors del dissabte\nDesprés del pas dels infants pel festival, el terra de l’Embassa’t està decorat amb flors, espirals i Pikachus fets a guix. El synth-pop barrejat amb electrònica de Carla obre la tanda de concerts del vespre de dissabte. Aquest mateix juny la vigatana Carla Serrat ha publicat Kill a feeling (Great Canyon, 2019), que destaca per la seva base amb molt de groove - A.K.A. allò que se’t fica a dins i et fa ballar sinuosament.\nMentre els nens acaben el taller de percussió, Germà Aire comença a tocar les cançons agradables i volàtils de Sempre (Famèlic / Hidden Track, 2018), el nou LP que en Luca Masseroni (veus) i l’Andreu Ribas (guitarra i bateria) han elaborat amb la producció de Joan Pons. Quatre anys més tard del seu primer disc Ball del cel, els teclats han pres un major protagonisme en les melodies principals, però també el baix s’ha reforçat, donant lloc a un pop “galàctic”. Entre el públic, una mare fa moure els braços a la seva filla, que duu uns protectors auditius gairebé més grans que el cap de la nena. En directe, la veu d’en Luca sona igual de dolça que en els enregistraments. Al backstage, Joan Pons comença a muntar la bateria de Ferran Palau, que tocarà en el mateix escenari Principal.\nAbans de sentir en solitari al cantant d’Anímic, els assistents al festival tenen una cita amb el “pop de barrio para la bajona” de les madrilenyes Cariño: María, Alicia i Paola; dues guitarres, teclat i percussió enllaunada. Després que els primers desafinaments es facin evidents, María acaba la primera cançó confessant: “No tengo voz, porque ayer perdí a la vez la voz y el amor”. Les declaracions de la cantant tenen tota la pinta de ser part del xou melodramàtic de la formació, però certament les lizipaínes o el gingebre que li recomanen a crits des del públic no li anirien pas malament.\n“¿Dónde coño está el armario? /Ahí, ¿cómo se entra? /Ese armario está oxidado/ ¡Voy a romperle la Puerta!” Entre lletres fàcils, temes banals i ritmes repetitius, les Cariño també parlen de qüestions més importants com la sexualitat o les inseguretats quotidianes. Aquesta barreja complau al públic, que balla especialment “Llorando en la Limo” (versió del tema de C.Tangana), “Canción de Pop de Amor” i “Bisexual”.\nParal·lelament, a l’escenari Club Nara is Neus es posa darrera les taules de mescles, emmarcada pel rosa enlluernador de les pantalles hipnotitzadores del seu darrera. Més tard, el seu lloc seria ocupat per l’electro més tropical de Sonido Tupinamba, el house d’Abu Sou i Ivy Barkakati i CEE Sheppers, que els assistents al festival escoltarien en els seus viatges fisiològicament impulsats als Polyklin del costat.\nFerran Palau i Mourn, dos referents del pop oníric i el noise rock\nTornem al Principal per “Tornar a començar”. Allà, els colors primaris de la vestimenta de Ferran Palau ja criden l’atenció dels i les poques que encara no estan acostumats a l’estil identificador del cantant i guitarra d’Anímic. Precisament un color, Blanc (Halley Records, 2018), és el títol del tercer disc en solitari de Palau. Entre cançó i cançó, amb ironia, comenta que precisament a la pista coberta d’atletisme que tenen al costat és on es va donar el famós empat de l’assemblea extraordinària de les CUP per votar si donaven suport o no a la investidura de Mas. “Això que em portes /Em fa sentir tan bé / Que només m'importa/ Que demà me'n portis més...” Què destacar del so d’en Ferran, més enllà de les seves lletres? El ‘pim’ hipnotitzant que li dona aquest aire “metafísic” o “espacial” a les cançons i que fa, a la percussió, en Joan Pons.\nArribem a l’equador del dissabte, i també arriben dos dels directes més esperats: primer el so post-punk de les guitarres noise de MOURN i després l’energia festiva de Novedades Carminha, indubtables protagonistes de l’edició d’enguany.\nSamarreta de Berri Txarrak, Converse vermelles, cabells despentinats i color negre predominant. Amb prou feines tenen vint anys i, dels seus inicis al Maresme, ja han tocat a mig món – inclòs el prestigiós Pitchfork Music Festival. “Gertrudis, Get Through this!”. Carla Pérez, Jazz Rodríguez, Antonio Postius i Leia Rodríguez estan còmodes dalt de l’escenari, on poden descarregar tota l’energia grunge que desprenen. Les Mourn avui estan d’aniversari, perquè fa un any van publicar Sorpresa família el seu tercer àlbum d’estudi. Crida l’atenció com la Jazz oscil·la de la potència dels crits de cançons com “Fun at the Geysers” i els “gràcies” a mitja veu.\nJa és de nit però entre el públic hi ha gent que encara no s’ha tret les ulleres de sol. La Carla s’enrotlla si agafa el micro: “He vist a molta gent que anava a la meva classe!”. El look de rebel·lia teen recorda a l’estil de The Runaways o Sonic Youth. “Ara tocarem una que ja estem fins al cony de tocar. Bah, és broma”. D’aquesta manera introdueixen “Otitis”, que el 2014 Pitchfork Media va qualificar com “les millors cançons d’una banda debutant”. Tot i que el públic canta els temes, no exterioritza el seu entusiasme en forma de moviment.\nL’Embassa’t acaba ballant amb Novedades Carminha i Delaporte\nDel noise rock, a la fusió de ritmes que caracteritza Ultraligero (Ernie Records, 2019), el darrer àlbum de Novedades Carminha. Amb l’escandalós efecte d’un cavall, la banda gallega de Carlos Pereiro, Adrián Díaz “Jarri”, Xavi G. Pereiro i Anxo Rodríguez dona inici a un concert en què fan ballar el públic amb tota mena de músiques. Des dels seus orígens més garage, van saltant amb perícia del funk de ‘Yo te quiero igual’, a la base cumbiera de ‘A Santiago voy’, passant pel so més trap de ‘Ya no te veo’ o el pop de ‘Antigua pero moderna’. Durant tota l’estona que els de Santiago estan sobre l’escenari, l’ambient és una festa.\nDesprés de tanta adrenalina, arriba l’electro pop oníric dels francesos Kazy Lambist, i tothom recupera les formes i l’elegància. Alguns problemes tècnics sobre l’escenari dificulten l’arrencada del concert, però des de “Love song” tot comença a fluir d’una forma més sensual. Aquesta formació de Monpellier amb només un LP acumula ja més d’un milió d’oients mensuals a Spotify. Tots tres integrants de la banda tenen un posat prou formal i sofisticat, que pot tirar endarrere si no hi estàs acostumat, però quan tanques els ulls i et deixes portar pel beat i la veu suau de “Headson” entens perquè tenen tant èxit.\nL’Embassa’t 2019 continua amb la música electrònica fins al final. Ja de matinada, és el torn de Delaporte, el duo d’electro madrileny que va irrompre a les llistes dels més escoltats quan ‘Fama A Bailar’ va decidir emprar “Un jardín” com a sintonia d’entrada. Amb un vestit verd fluorescent i sense parar de saltar, la cantant Sandra Dellaporte i Sergi Salvi tenien a bona part del públic entregat, mentre tots dos amb els sintetitzadors, drum-machines, seqüenciadors i tota mena de joguines que tenien a la taula de mescles. Finalment, Tilt! és el DJ seleccionat per tancar dos dies de música rebentant pistes, llençant hams com “Let’s Dance” de David Bowie per tal d’evitar que els assistents tornin a la calma de casa.


També gaudeixen - Carrer Lliure\nIniciEl Dia a diaTambé gaudeixen\n28 de Setembre de 2020 6\nUna gran quantitat d’atletes sub18 i sub20 van competir a Igualada en el Campionat de Catalunya d’ambdues categories. En quatre jornades en dissabte i diumenge, degut a les mesures covid, els clubs van fer mans i mànigues per poder portar candidats per obtenir les medalles. Malgrat les baixes, vam gaudir de molta competitivitat.\nCaldria destacar molts noms, però el primer que s’hauria d’explicar és com va funcionar la logística. En general, el CA Igualada va prendre decisions encertades juntament amb la FCA en l’aspecte sanitari, tot i que amb les noves mesures mai s’acaba de filar prou prim. Amb tot, els atletes van anar desfilant conforme acabaven les proves i rebien els premis i en general es va mantenir la distància, molt més senzill donada la diferència temporal entre les proves.\nDit això, es van batre quatre rècords del Campionat: d’una banda, Adam Maijó, un dels atletes sub20 més en forma del moment, guanyava l’or en el 3000m amb temps de 8:33.99. D’altra banda, en categoria sub18, Àlex González aconseguia el rècord en Javelina amb marca de 56.30. A més a més vam viure l’excel·lent salt d’alçada d’Edgar Climent, que essent sub18 va acabar amb 2.06 (també MMP). Finalment, Laurine Marimón, del CA Tarragona, aconseguia un nou rècord i marca personal al Triple amb marca de 12.42.\nEdgar Climent en el salt d’Alçada\nA banda d’ells quatre, diversos noms a destacar. Alguns perquè van obtenir doblet, com ara, en categoria femenina, la llançadora sub20 de l’Agrupació, Maria Navarro, amb Or al Martell (49.23) i al Pes (9.79). La saltadora del Cornellà Diwa Vila, Or a la Llargada (5.55) i al Triple (12.17), Paula Blasi Or al 800 (2.15.83) i al 1500 (4:37.86), Anna Monsó a la velocitat (100- 12.42 i 200- 25.59), Marina Martínez (CA Laietània), amb Or a 800m i 3000m i les tres medalles de Jana Brusés en 100, 100t i 400t, tot i que només la segona d’or.\nEn masculina, Miguel Gasch i David Jiménez es van intercanviar medalles a la velocitat (El primer guanyava el 100 i el segon el 200), Arnau Gómez faria doblet en 400t (55.63) i en 200mll (22.20), Isaac Segura i Roger Pons van guanyar Or i Plata en 100, 200 o 400, Daniel Cogul, amb Or a Pes (16.38) i Disc o les tres medalles de Pol Ferrer (Javelina, Llargada i 110t).\nOlivia Salmerón segona en llançament de javelina. Foto Carrer Lliure\nAxel González en el salt d’alçada. Foto Carrer Lliure\nA banda d’això vam viure també diverses proves amb emoció final o amb marques destacades. En alçada sub20, Aina Rabadán guanyava l’or i tornava a la competició després de no haver competit des de febrer. En el 2000 obstacles femenins sub18 vam viure un doblet del JA Arbeca, amb victòria d’Èrika Robledo i 2on lloc d’Oxana Bonjorn, que podria haver sigut triplet si no hagués estat per la desafortunada lesió d’Aida Alemany faltant una volta.\nLes atletes del JA Arbeca en el 2000 obstacles. Foto Carrer Lliure\nA més, Pablo Oliver guanyaria l’or en el Martell sub20 amb MMP 63.60, derrotant a Daniel Ruiz, del Palafrugell, que obtindria la plata, a banda del títol en Disc (43.70). Irene Clemente, del Cornellà Atlètic, va obtenir l’or en alçada i la plata en Triple, només superada per Laurine Marimon. En Perxa, una de les atletes més destacades del Campionat, la internacional Clara Fernández, aconseguia l’or en sub18 (3.60m). També vam gaudir de la presència de l’Éric Guzmán, del New Balance, guanyant l’or en el 1500 (4:04.00).\nAnna Monsó després del 200mll. Foto de Carrer Lliure\nAltres marques a destacar van ser la de Marc Fernàndez als 300o obstacles sub20 (9:45.68), el 4.50m en Perxa d’Arnau Padrosa, el 7.19 en llargada d’Adrià Navajón, el 57.92 de Berta Segura als 400mll sub18, el paper de les germanes Muakuku (Igambo plata al 100t i Melango or als 400t), l’1:03.27 de Marina Pérez als 400t sub18 i el 13.09 d’Alexia Barroso en Pes.\nPablo Oliver en el llançament que li va donar l’or i la marca personal\nPer punts, l’AA Catalunya va ser el guanyador amb 219.5, seguit del Cornellà Atlètic amb 153.5. Aquí podeu consultar els resultats del campionat.\nDaniel Ruiz en el llançament de martell. Foto Carrer Lliure\nEl proper cap de setmana, i si les circumstàncies sanitàries ho permeten, viurem a Madrid el campionat d’Espanya sub20, on molts d’aquests atletes hi assistiran amb la marca mínima. Veurem si son capaços de mantenir el nivell mostrat a Igualada, en una temporada atípica on les cames encara no estan ni de bon tros per encarar un campionat d’aquestes característiques.\nEtiquetes: Campionat de Catalunya, Sub18, Sub20


«Era la figura més esplendorosa en el món intel·lectual català d'avui»\nPujol agraeix a Batllori 'haver-nos regalat la seva vida i la seva obra'\nEl president de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujo, definí el pare Miquel Batllori com «la figura més destacada, rutilant i esplendorosa que teníem en aquests moments en el món intel·lectual català. Era un gran humanista, que donava prestigi a Catalunya, que lligà l'interès per les coses nostres amb una visió molt universal, tant en temps com en espai. Com a president de la Generalitat he de donar-li les gràcies per haver-nos regalat als catalans la seva vida i la seva obra».\nEl conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Jordi Vilajoana, manifestà que el pare Batllori «ha estat una persona que als seus 93 anys de vida ha fet una obra ingent, era dels últims savis que quedaven a Europa. Era un dels darrers intel·lectuals europeus que s'interessaven per l'art, la ciència, la història o la teologia». També es referí a «l'actitud vital molt personal del pare Batllori, agafant la vida amb gran severitat i, al mateix temps, combinada amb un punt d'ironia i distanciament respecte a la realitat».\nJavier Callizo, conseller de Cultura del Govern d'Aragó, explicà que «ha mort una de les personalitats més importants de la nostra cultura. Batllori sentia molt a dins la Corona d'Aragó, i la seva relació amb la nostra Comunitat va ser molt important. Ell tenia la convicció que formàvem part d'una història comuna. La seva pèrdua és relativa perquè la seva obra continuarà acompayant-nos al llarg dels segles».\nEl cardenal arquebisbe de Barcelona, Ricard Maria Carles, recordà «la bondat i senzillesa» del pare Miquel Batllori amb «un gran afecte no només per la seva gran intel·ligència, sinó perquè era un home que era de tanta bondat i senzillesa, amb un tracte tan cordial, que es feia voler per tothom».\nLa regidora de l'Ajuntament de Xàtiva, Marian Soro, que instruí l'expediente de Batllori com a fill adoptiu d'aquesta ciutat, on residí el finat, digué que aquell nomenament l'any 2000 «va ser el millor homenatge que li podíem fer en vida».\nDel seu costat, la candidata a la batlia de Xàtiva pel Bloc Nacionalista Valencià, Cristina Suñer, demanà ahir un homenatge pòstum amb la dedicació d'un carrer al pare Batllori. El cap dels Jesuïtes a Catalunya, Pere Borràs, digué que Batllori «era un home molt cordial, molt obert. Jo sempre deia que era un liberal però no en el sentit modern sinó en el tradicional, perquè cercava la llibertat de les consciències i de les persones».


Pentinats que rejoveneixen - FÒRUM.ad\nPentinats que rejoveneixen\nEl 18/04/14 8:29\nCerts talls, tons i pentinats són autèntiques fórmules antiedat per als cabells que ens permeten treure’ns anys de sobre i semblar més joves. Les cabelleres mitjanes, els recollits i les metxes clares són alguns dels clàssics que funcionen, sobretot si us atreviu a lluir-los d’una manera informal.També la cua alta, el serrell desfilat amb molt de moviment, els recollits amb cert aire despentinat o al més pur estil romàntic amb metxes a ambdós costats de la cara.\nEl toc més juvenil també pot posar-lo una senzilla agulla, que afavoreix i crea un look de bona minyona. Si parlem de tons, les metxes (dos o tres tons menys que el vostre to habitual) són una altra de les fórmules antiedat per als cabells. No porteu el cabell llarg i enganxat a la cara, ja que allarga les faccions i accentua les bosses dels ulls.\nEls cabells clars no marquen tant els trets com els foscos, que a més tenen la particularitat d’afegir anys. Opteu per talls de cabells suaus, esglaonats i amb moviment, que suavitzen les faccions i rejoveneixen.\nNotícia Anterior: No ens arronsem\nSegüent Notícia: Montferrer recupera l’Aplec de la Trobada