Els exercicis moderats i regulars són necessaris i efectius per tractar alguns dels símptomes de l'esclerosi múltiple. Molts d'aquests exercicis es poden realitzar a casa seguint una sèrie de passos i recomanacions. La Multiple Sclerosis Trust del Regne Unit ha elaborat una guia molt completa sobre els exercicis que les persones amb EM poden practicar per treballar les diferents àrees afectades del cos (postura, equilibri, estabilitat del tronc, control de la pelvis, força, estiraments, respiració, i braços i mans). Si es tenen dubtes o problemes vers la realització d'algun dels exercicis, sempre s'ha de consultar amb un fisioterapeuta especialista.\nExercici 1 – Fer el pont\nAjuda a: Estabilitat del tronc / Força.\nPosició inicial: Estirat amb els genolls doblegats i els peus recolzats al terra/llit a una distància aproximada entre els dos peus de 30 cm.\n1r pas: Tensar els glutis. Després, aixecar-los del terra per formar un pont. Aguantar en aquesta posició.\n2n pas: Baixar lentament.\nRepetir 3-5 vegades.\nAssegurar-se de pujar i baixar de manera recta, sempre tractant de no vacil·lar.\nExercici 2 – Estirament de cames\nPosició inicial: Agenollat a quatre potes, amb el pes ben distribuït entre les quatre extremitats.\n1r pas: Aixecar una cama recta cap enrere i mantenir la posició.\n2n pas: Baixar-la lentament. Repetir amb l'altra cama.\nSi no es pot aixecar la cama del terra, realitzar l'exercici fent lliscar la cama cap enrere, mantenint els dits dels peus en contacte amb el terra.\nRepetir 3-5 vegades cada costat.\nEstar agenollat pot suposar un cansament important; per això, s'ha d'assegurar que després es pugui descansar i que un és capaç d'aixecar-se del terra per si sol. Si no s'està convençut de les pròpies capacitats, és recomanable que sempre hi hagi alguna persona a casa quan es facin aquest tipus d'exercicis.\nExercicis per treballar l'equilibri\nExercici 1 – Equilibri amb els peus junts\nAjuda a: Equilibri.\nPosició inicial: Dret, amb els peus tan a prop l'un de l'altre com sigui possible. Si és necessari, ajudar-se amb la pica de la cuina o el respatller d'una cadira per arribar a aquesta posició.\n1r pas: Quan s'aconsegueixi estabilitat, deixar anar el suport i mantenir l'equilibri.\nComptar el número de segons en equilibri, amb l'objectiu d'arribar als 20 segons si és possible.\n2n pas: Si es pot, provar a mantenir l'equilibri amb els ulls tancats, sempre amb molt de compte.\nÉs possible que no es pugui arribar als 20 segons suggerits, però sempre es pot treballar amb l'objectiu d'anar augmentant el temps en equilibri.\nExercici 2 – Equilibri amb una cama\nPosició inicial: Dret, amb els peus una mica separats. Realitzar l'exercici davant un objecte que permeti recolzar-nos (cadira o pica de la cuina).\n1r pas: Intentar aixecar una cama del terra i mantenir l'equilibri.\nBaixar-la i provar amb l'altra cama.\nComptar els segons, amb l'objectiu d'arribar als 15 segons si és possible.\n2n pas: Si un es veu amb suficient coratge, provar a mantenir l'equilibri amb els ulls tancats, però sempre amb molt de compte i agafant-se a algun objecte estable.\nSi no es pot arribar a la xifra de segons suggerida, treballar amb l'objectiu d'anar augmentant el temps en equilibri.\nAquests exercicis són molt complicats i estan assenyalats per a persones amb molt poca afectació de l'equilibri.\nExercicis per treballar l'estabilitat del tronc\nExercici 1 – Estirament de braços i cames\n1r pas: Aixecar un braç i la cama oposada al mateix temps. Estirar ambdós membres del cos.\n2n pas: Mantenir i, després, baixar lentament. Repetir amb l'altre braç i l'altra cama.\nExercici 2 – Seure i aixecar-se\nAjuda a: Postura / Equilibri / Estabilitat del tronc / Força.\nPosició inicial: Assegut sobre una superfície ferma: per exemple, a la vora del llit, en un tamboret/cadira o, fins i tot, al lavabo.\n1r pas: Posar les mans sobre els genolls i empentar cap avall, de manera que es faci força per posar-se dempeus.\nUna variant podria ser: Aixecar-se a la vegada que se sosté la panxa amb les mans i comptar fins a 3. Després, començar a doblegar els genolls mentre es porten les mans als genolls i, lentament, seure una altra vegada.\nPosar-se dempeus des d'una posició asseguda és un exercici molt bo per enfortir les cames, i també pot ser-ho per desafiar l'equilibri. Si no es disposa de temps per realitzar molts exercicis, aquest és molt recomanable, ja que treballa a la vegada diferents aspectes del cos.\nSi és possible, realitzar aquest exercici sense utilitzar els braços.\nRepetir l'exercici 3-5 vegades.\nSi no es té massa equilibri, l'exercici es pot fer davant d'una taula i així recolzar-se si és necessari.\nExercicis per ajudar amb el control de la pelvis\nExercici 1 - Rodament de genoll\nAjuda a: Control de la pelvis / Estiraments.\nPosició inicial: Estirat amb els genolls doblegats i els peus recolzats al terra/llit.\n1r pas: Moure els genolls cap a l'esquerra poc a poc.\nTornar els genolls al centre.\n2n pas: Moure els genolls poc a poc cap al costat dret i tornar de nou al centre.\nAssegurar-se que les dues espatlles estan en contacte amb el terra/llit.\nNo tenir pressa i, en cap cas, deixar caure els genolls de cop.\nExercici 2 – Inclinació de la pelvis\nAjuda a: Postura / Estabilitat del tronc / Control de la pelvis.\n1r pas: Agafar aire. En el moment de llençar-lo, aixecar una mica el coll, tensar la panxa intentant mirar el melic, de manera que la pelvis s'inclini per aplanar la zona lumbar sobre el llit/terra.\n2n pas: Deixar anar i repetir 3-5 vegades.\nExercicis per augmentar la força\nExercici 1 – Elevació de braços\nAjuda a: Força\nAquest exercici també es pot realitzar estirat.\n1r pas: Sostenir un paraigües, una vara, un corró o algun objecte semblant, al nivell del maluc.\n2n pas: Mantenir els colzes rectes, elevar el paraigües cap amunt, si es pot, per sobre del cap, sempre que no causi cap tipus de dolor.\nBaixar els braços lentament.\nExercici 1 - Flexió de genoll\nAjuda a: Estiraments.\n1r pas: Amb l'ajuda de les mans, aixecar un dels genolls fins al pit, mantenint l'altra cama estirada.\n2n pas: Tornar a la posició inicial i repetir amb l'altra cama.\nRepetir 3-5 vegades amb cada cama.\nExercici 2 – Inclinació lateral\nPosició inicial: Assegut a la vora del llit o en un sofà, amb els peus al terra.\n1r pas: Fer lliscar una mà cap a un costat del llit, mentre el tronc s'allarga i estira.\nMantenir el cap sempre mirant cap endavant.\n2n pas: Tornar al centre i repetir cap a l'altre costat.\nSi no es porta una vida molt activa, es tendeix a respirar de manera menys profunda i, per tant, també de manera menys eficient. Els exercicis de respiració també juguen un paper important en la millora de la postura i en l'exercitació tant del diafragma com dels músculs abdominals.\nAquest tipus d'exercicis poden ser divertits; per exemple, activitats com cantar o xiular serveixen per exercitar la respiració. No importa si es fa bé o malament; en qualsevol cas, els esforços faran riure, i aquesta sempre és una teràpia positiva per a tothom.\nSi no es pot xiular o cantar, es pot provar a realitzar una bufada llarga i lenta; comprovar quant temps porta treure tot l'aire dels pulmons cap enfora, comptant mentalment. Si es pot arribar a 20 o 30 segons, s'està fent molt bé.\nAquests exercicis es poden fer en qualsevol moment del dia. Molts d'ells es poden realitzar, fins i tot, mentre es mira la televisió. És útil fer servir alarmes o senyals per recordar que s'han de fer alguns exercicis. També és recomanable combinar els exercicis de respiració amb d'altres perquè no es produeixin mareigs.\nExercici 1 - Exhalar\nAjuda a: Postura / Respiració.\n1r pas: Col·locar les mans sobre la part baixa de les costelles.\nRealitzar una respiració profunda.\nSentir com s'omple d'aire l'espai que hi ha sota les mans.\n2n pas: Exhalar l'aire dels pulmons de manera contínua fins tenir la sensació que no queda més aire.\nRepetir només 2-3 vegades, ja que pot provocar mareigs si es fa més vegades.\nExercici 2 – Inspirar\n1r pas: Col·locar una mà al centre sobre l'estómac, just sota la caixa toràcica.\nInhalar i tractar d'omplir d'aire l'espai que hi ha sota les mans, de manera que l'estómac s'empenyi cap enfora a la vegada que s'aspira.\nAquest exercici pot ser bastant complicat i, per tant, pot necessitar una mica de pràctica.\nNomés repetir 2-3 vegades cada cop que s'intenta, ja que pot provocar mareigs.\nExercicis de braços i mans\nExercici 1 – Fer lliscar per la taula\nAjuda a: Estiraments\nPosició inicial: Assegut a una taula.\n1r pas: Posar les mans sobre un drap o una tovallola.\nUtilitzant el drap, fer lliscar cap a endavant les mans lluny del cos, de manera que s'allargui i s'estiri el tronc cap a endavant.\n2n pas: Tornar a la posició inicial.\nExercici 2 – Tocar-se els dits\nAjuda a: Mobilitat / Coordinació\n1r pas: Doblegant el colze o descansant sobre el braç d'una cadira, tocar la punta de cada dit amb el polze.\n2n pas: Baixar i repetir amb l'altre braç.\nExercises for people with MS. Multiple Sclerosis Trust, 2014 [accés: 10 de juny de 2014]. Disponible a: http://www.mstrust.org.uk/information/exercises/index_exercises.jsp\nImatges extretes de: Multiple Sclerosis Trust\nMarcela, a les 06.04.2017\nHUGO E. PEREZ, a les 05.03.2018\nEliana, a les 27.01.2020\nCarolina Jaimes, a les 04.06.2017\nLorena, a les 06.07.2017\nMª Victòria, a les 06.07.2017\nMayte Moralejo, a les 09.07.2017\nClaudia Bravo, a les 09.07.2017\nRoberto Sylva, a les 09.07.2017\nYazmith Naranjo, a les 11.07.2017\nSusana Lafuente, a les 01.09.2017\nCAROL GOMEZ, a les 19.09.2017\nEduardo, a les 09.06.2018\nFernando Trelles Quiroz, a les 19.10.2017\nJulio Nomass, a les 17.10.2018\nMariajo, a les 19.10.2017\nBerenice Guzmán, a les 22.10.2017\ncristian sturla, a les 02.12.2017\nClaudio, a les 07.01.2018\nPedro, a les 06.02.2018\nNinoska Fabbri Majesky, a les 08.03.2018\nEileen Atay, a les 04.04.2018\nLUCIA GUADALUPE QUINTERO LOPEZ, a les 18.04.2018\nJosé Manuel, a les 19.04.2018\nEsther, a les 19.06.2018\nÁngels Centeno Fdez, a les 27.06.2018\nMarina del Soto, a les 07.08.2018\nPABLO, a les 20.08.2018\nLuna Marín, a les 30.09.2018\nOlga Lucia, a les 06.01.2019\nMargarita, a les 17.01.2019\nMargarita Cuart Oliver, a les 14.04.2019\nPaola, a les 21.05.2019\nJOSÉ, a les 27.08.2019\nAlberto M. Gomez y del Castillo, a les 29.09.2019\nvanessacasiano, a les 06.12.2019\nGabriela Gobbo, a les 23.05.2020\nemiro arismendi, a les 16.08.2020\nDulivia Gaviria C., a les 16.08.2020\nMarilyn Monroy, a les 20.09.2020\nGloria Riquelme, a les 13.02.2021\nDenisse, a les 12.08.2021\nDarrera actualització a les 15:05:03 05 de desembre de 2021


Biodiversitat a 6è de primària - COR DE MARIA - VALLS\nBiodiversitat a 6è de primària\nmarç 21, 2017 | 2n ESO, Cicle Superior\nCoincidint amb el dia mundial dels boscos els alumnes de 6è de primària treballen la salvaguarda de la biodiversitat construint caixes niu per ratapatxets. Una activitat englobada dins del treball del coneixement dels ratapatxets que estan duent a terme els darrers anys els alumnes que actualment cursen 2n d’ESO. Els alumnes de 2n d’ESO han deixat preparades les diferents peces a fi que els alumnes de 6è de primària poguessin ensamblar i deixar les caixes a punt d’instal·lar.\nEl dissabte 25 de març en la celebració del dia mundial dels boscos a Riet Vell a la reserva de SEO BirdLife s’han instal·lat les dues caixes de ratapatxets a l’observatori Swarovski al Delta de l’Ebre.\nFoto © SEO BirdLife\nAlumnes de 2n d’ESO preparant l’activitat pels alumnes de 6è de primària


El PP consultarà a Compromís si preveu retirar les antigues torres de vigilància de la platja o preveu integrar-les com equipaments – Noticies en Valencià de València Castelló i Alacant\n25 agosto, 2018 vlcseo 219 Views 0 Comments\nLa instal·lació de noves estructures per als vigilants ha provocat que des de fa més de dos setmanes les antigues estiguen tombades en la sorra per desús\nBorriana, El Grup Municipal del Partit Popular a Borriana preguntarà a Compromís, responsable de la cartera de Turisme, si les antigues torres de vigilància dels socorristes que romanen tombades en les platges des de fa més de quinze dies preveuen retirar-les o les van a aprofitar com a equipaments.\nLa consulta es formularà després de les queixes de banyistes per l’abandó d’aquestes estructures de fusta que han deixat de ser útils per als responsables del servei de socorrisme que des de fa unes setmanes disposen de noves estructures. “Creiem que si les antigues ja estan en desús constitueixen un residu més de la costa que hauria de ser retirat, llevat que des de Compromís s’haja pensat en nous usos per a les mateixes”.\nLes antigues torres de fusta que utilitzaven els socorristes van ser substituïdes després del festival Arenal Sound. “Des de llavors, les estructures de fusta, que van ser desmuntades i dipositades sobre l’arena, romanen en el mateix lloc”.\nPer al Partit Popular seria convenient que s’exercira una “major conservació i manteniment de la costa”. “Estem en ple agost, en el mes vacacional per antonomàsia, i aquestes situacions hauríem d’evitar-les en llaures a oferir la millor imatge de la nostra ciutat a els qui ens visiten i pot ser que tornen a fer-ho si Borriana presenta serveis i prestacions òptimes”. És per açò que “considerem que les nostres platges, que són unes de les grans fortaleses que com a ciutat atresorem, haurien de mostrar la millor de les seues imatges a l’estiu, per descomptat, que és on més visites rebem, però també durant tot l’any”.\nDes del PP han oferit col·laboració, treball i esforç per a guiar a Borriana “cap a un futur que oferisca oportunitats enfront d’un govern, el que presideix el PSPV, que lamentablement ni té projecte ni model de ciutat”.\n← El PP de Borriana demana a PSPV i Compromís que demostren que rescaten a les persones tornant als metges les ambulàncies\nIVCR+i restaura dos llenços de l’Església d’Andilla signats per Joan Ribalta →\nSuay (PP) elevarà una moció al ple per a exigir un pla que garantisca als professionals sanitaris el transport després


"Els Cadells i el Codi de Marco Polo", la primera pel·lícula d'Edebé | Catalunya Religió\n"Els Cadells i el Codi de Marco Polo", la primera pel·lícula d'Edebé\n(Salesians) Edebé fa més de 100 anys que explica històries, educa i dóna coneixements mitjançant els llibres. Amb l’objectiu d’apropar-se més als joves, fa un temps, Edebé va decidir iniciar un nou projecte, Edebé Audiovisual. El gran atractiu que desperta en els infants aquest món audiovisual ens permet arribar amb més força als seus interessos.\nEls Cadells i el Codi de Marco Polo és la primera pel·lícula produïda per Edebé Audiovisual en coproducció amb el Grupo Alcuni i amb la participació de Televisió Espanyola.\nEls Cadells arriben a la gran pantalla després de dos anys d’èxit de la sèrie de dibuixos a Clan TV. Les seves aventures també s’han traslladat al paper amb una col·lecció de cinc llibres, editats per Edebé, que narren vàries històries dels intrèpids cadells.\nEl film, que combina acció i humor, és una espectacular aventura amb una missió molt senzilla i real: ensenyar als nens i nenes que treballant en equip es poden aconseguir grans objectius. El popular actor còmic i l’humorista Carlos Latre (Floquet de Neu, Garfield 2) dóna veu al personatge de la Bruixa Cornella, una fetillera que intentarà per tots els mitjans posar en marxa un malvat malefici que els cadells intentaran desfer.\nEls cadells viuen arreu del món, però han de retrobar-se per dur a terme una urgent missió: salvar la ciutat de Venècia. Cilindre, Diva, Ol·ly, Portàtil, Pio i l’ocellet Sensenom utilitzaran tot el seu enginy per fer-se amb el Codi de Marco Polo abans de la malvada Bruixa Cornella. Així evitaran que es dugui a terme el malefici que assecarà tots el canals de la ciutat i acabarà per sempre amb els seus odiats cadells.\npel·lícula, Edebé, cadells, audiovisual


CEC - Política de privacitat\nEL COL·LEGI D'ECONOMISTES DE CATALUNYA (en endavant CEC), informa als usuaris d'aquest lloc web sobre la seva política respecte del tractament i protecció de les dades de caràcter personal dels usuaris i clients que puguin ser recollides per la navegació o contractació de serveis a través del seu lloc web, així com de les dades personals de què disposi el CEC recaptades per qualsevol altre mitjà o motiu.\nEn aquest sentit, el CEC garanteix el compliment de la normativa vigent en matèria de protecció de dades personals, reflectida en el Reglament General de Protecció de Dades (UE) 2016/679 i altra normativa en matèria de protecció de dades que també pugui ser d'aplicació.\n2. Responsable del tractament i Delegat de Protecció de Dades\nEl responsable del tractament de dades és el CEC, amb CIF Q0802027C. Les dades de contacte del CEC són les següents:\nDirecció Postal: Plaça Gal·la Placídia, 32, (08006) Barcelona\nTelèfon de contacte: 93 416 16 04\nS'informa als interessats que el CEC ha designat a un Delegat de Protecció de Dades, davant el qual podrà posar de manifest qualsevol qüestió relativa al tractament de les seves dades personals. L'interessat podrà contactar amb el Delegat de Protecció de Dades per qualsevol dels mitjans descrits anteriorment.\n3. Recollida, finalitat i tractaments de dades\nEl CEC té el deure d'informar els usuaris del seu lloc web sobre la recollida i el tractament de dades de caràcter personal que es poden dur a terme, bé sigui mitjançant l'enviament d'un correu electrònic o en emplenant els formularis inclosos en el lloc web.\nAl seu torn, el CEC informa als usuaris que la finalitat del tractament de les dades recollides contempla: L'atenció de sol·licituds realitzades, la prestació de serveis, a gestió comptable i administrativa, així com l'enviament d'informacions i avantatges que s'assimilin a la informació sol·licitada.\nLes seves dades seran degudament conservades i protegides contra pèrdua o alteració de la informació i contra accessos no autoritzats mentre hi hagi la relació comercial i fins a 5 anys després després d'haver cessat la mateixa, llevat que vostè ens indiqui el contrari i sempre que la normativa vigent permeti la supressió de les dades.\n4. Comunicació d'informació a tercers\nEl CEC informa als usuaris que les seves dades personals no seran cedides ni comunicades a tercers, excepte quan la cessió de dades estigui emparada en una obligació legal o quan la prestació d'un servei impliqui la necessitat d'una relació contractual amb un encarregat de tractament, el qual haurà estat degudament contractat amb totes les garanties que estableix el Reglament General (UE) 2016/679.\nEn la mesura que les dades de l'usuari són objecte de tractament o són conservats per part del CEC, els usuaris podran exercir els drets d'accés, rectificació, supressió, limitació i oposició d'acord amb el que preveu la normativa legal vigent en matèria de protecció de dades personals.\nVostè té dret a accedir a la informació que li concerneix recopilada en el registre intern d'activitats del Col·legi, rectificar-la en cas de ser errònia, suprimir-la, limitar-ne el seu tractament o oposar-se al mateix a la següent adreça: Pl. Gal·la Placídia, 32, 08006 de Barcelona o bé enviant un correu electrònic a lopd@coleconomistes.cat, signat amb signatura electrònica o bé adjuntant fotocòpia del seu DNI, NIE o passaport per a la seva identificació.\nTambé l'informem que pot presentar una reclamació davant l'Agència Catalana de Protecció de Dades si considera que han estat vulnerats els seus drets.


El carrer del Carme de Girona tindrà un sol sentit durant les obres | Entre silencis...\nEl carrer del Carme de Girona tindrà un sol sentit durant les obres\n20 Dimarts febr. 2007\nMés novetats sobre les obres de reforma del tram del carrer del Carme de Girona comprès entre el pont de la Font del Rei i el cementiri. Tal com podem llegir a El Punt, la regidora de Coordinació Territorial, Isabel Salamaña, ha explicat que després de les prospeccions fetes al carrer per l’empresa adjudicatària (Rubau Tarrés) s’ha vist que les obres hauran d’implicar necessàriament la restricció fixa d’un sentit de la calçada.\nAixí, segons explica el diari, tot i que l’Ajuntament creu que l’opció més adequada és deixar el carrer obert en sentit cementiri (per sortir de la ciutat), aquesta decisió es prendrà amb els veïns en la reunió d’aquest dijous.\nLes obres començaran el dia 5 de març i no es preveu que acabin abans de final d’any.\nA títol personal, tot i que l’ús del carrer com a vial de sortida evitaria aglomeracions d’entrada al carrer, i potser guanyaria en fluïdesa, el consistori explica que al fer-lo de sortida els veïns podrien dirigir-se al centre per Julià de Chia. Aquest carrer, però, està pràcticament al mig del tram d’obres, fet que faria que només la meitat dels veïns poguéssin sortir sense haver de donar la volta i entrar per la ciutat per l’altra banda del riu. A més de no ser massa proper, aquesta opció potser sobrecarregaria l’accés a Girona per Emili Grahit i la plaça dels Països Catalans. De fet, actualment hi ha unes obres a Emili Grahit (construcció d’un pàrquing subterrani) i es preveu que també s’inicïi la reforma del carrer de la Rutlla paral·lelament a la del carrer del Carme. A veure si ho coordinen bé. De moment, encara hi confio!\n1 thought on “El carrer del Carme de Girona tindrà un sol sentit durant les obres”\n20/02/2007 a les 23:32\nBé… doncs com a veïna del carrer confio que els maldecaps de les obres serviran perque el Carrer del Carme deixi de ser la carretera que és i hi deixin de circular vehícles a més de 50 per hora com fins ara! Respecte el tema del sentit de circulació, m’afegeixo al que diu en Miquel, conforme l’entrada per Julia de Chia és nomes una solució per la meitat dels veïns.\nDe totes maneres, jo considero que els veïns, precisament, farem el mateix nombre d’entrades i sortides ho haguem de fer cap una banda o cap a l’altra, -vès quin remei!- i la preferència serà una cosa molt particular (segons si tenim mes pressa a l’entrar o al sortir). A mi em sembla que cal avaluar bé la mobilitat per aquest carrer repspecte el resta de la ciutat. Potser les obres serviran per corregir vicis d’accés… Sincerament, jo crec que pel carrer del Carme nomes haurien d’entrar i sortir aquesll vehícles que es dirigeixen o provenen de les zones de Pedreres i Barri Vell (veins i comerciants en aquest cas!). No té sentit esquivar la Creueta i Emili Grahit per anar a creuar el riu a la Font del Rei… i encara menys per ficar-se al bell mig de la ciutat pel pont de la Plaça del LLeó. A aquesta plaça hi ha sempre molt de merder! i molts són cotxes que han entrat a Girona pel carrer del Carme (o que hi volen sortir) . Potser m’equivoco, el que vull dir, és que tinc la impressió que la participació està molt bé, però que no som els veïns qui ho hem de decidir… sino que són els tècnics de mobilitat del consitori, o d’on sigui, que haurien de fer (o de tenir) un estudi més seriós que no pas les particularitats dels veïns. Insisteixo que els veïns, al menys els de Julia de Chia cap amunt, hi passarem exactament igual, i el que cal veure és si normalment hi ha més transit amunt o avall… Crec haver vist els contadors aquells de cotxes a l’asfalt a l’inici del carrer a la Creueta. Quei té aquestes dades?.\nSigui com sigui… confio que la urbanització humanitzarà aquest carrer, i estic molt contenta que les obres tirin endavant d’una vegada. I m’il·lusiono, en veure un futur ‘tram final del carrer del carme -passat el Mercadona, que diu la gent-‘ més integrat a la ciutat i, fins i tot, m’aventuro a imaginar-me que, algun dia, el pont (llegenda urbana?) que ha d’obrir pas cap a la nova ciutat creixent del Sud de Montilivi serà una realitat. Qui sap!


Metges de Catalunya denuncia l'ICS davant Inspecció de Treball per no reduir la "sobrecàrrega crònica"\nPublicat 25/11/2019 15:59:40CET\nMetges de Catalunya denunciarà aquest dimarts l'Institut Català de la Salut (ICS) a Inspecció de Treball de la Generalitat per no haver desplegat totes les mesures que van acordar després de la vaga en l'atenció primària de fa un any per reduir la "sobrecàrrega crònica", que encara pateix el 96% dels metges, segons una enquesta.\nEn roda de premsa aquest dilluns, el president del sector Primària ICS del sindicat, Javier O'Farrill, ha lamentat que els acords tenen una implementació "lenta i desigual", amb grans diferències entre territoris, i ha criticat que els càrrecs mitjans --responsables territorials i d'ambulatoris-- hi posen traves.\nHa criticat que només s'han contractat 120 dels 250 professionals que van demanar, i ha rebutjat la solució que ha trobat l'ICS de repartir la càrrega restant entre els metges --que calcula que sobrepassa l'equivalent a 300 jornades laborals-- perquè afegeix més càrrega.\n"La immensa majoria no pot conciliar correctament", i encara no s'han fet els estudis de càrrega de Ginecologia i Odontologia, motiu pel qual ha lamentat que el director de l'ICS, Josep Maria Argimon, digui que s'han complert tots els acords, quan es tracta d'una part.\nAixí, han decidit fer que Inspecció de Treball "motivi l'ICS per analitzar la sobrecàrrega", amb l'objectiu que es compleixi l'acord, al qual es va arribar també amb la Conselleria de Salut i amb el Servei Català de la Salut (CatSalut), i que s'aconsegueixi limitar les càrregues de treball i adequar el nombre de visites diàries a la seva jornada assistencial.\nTambé ha afegit que l'estudi de càrregues, amb el qual es va calcular la feina per territoris per compensar-la amb més contractacions, de Medicina Familiar "no és correcte, perquè les visites espontànies sobrepassen" el que es va calcular, i a més no està dimensionat el temps de treball comunitari que previndria problemes de salut --i per tant, visites--.


enjoy motors - Persianes Enrotllables\nper a cada persiana\nAvui, existeixen molts tipus i models de persianes, tant en alumini perfilat (amb les seves lames farcides d'escuma aïllant de poliuretà) com extrusionat (amb major rigidesa i seguretat, que també poden ser autoblocants), de PVC o fins i tot de fusta. També es pot escollir entre gran varietat de sistemes per integrar la pròpia persiana a la finestra, trobant les persianes amb calaix tradicional (calaix d’obra), persianes amb calaix mini o exterior (el seu ús està molt estès quan es vol instal·lar una persiana en una finestra on no existia) o els sistemes monoblock o compacte (molt usats en l'actualitat, a l'estar format per la finestra, el calaix i la persiana).\nNo importa quina d'aquestes està instal·lada o anem a instal·lar a casa nostra, els motors enjoy per a persianes s'adapten a tots aquests models o sistemes.\nGaudeix de la teva persiana sense necessitat d'haver d'anar fins a ella per accionar-la. Amb un comandament a distància, pots controlar-la com vulguis, a més de poder fer grups de motors fàcilment i sense afegir cablejat ... A més, tots aquests motors poden ser accionats des d'un mòbil (android o ios), i també amb Alexa o Google home tan sols afegint el dispositiu IHG\nMotors de baixa tensió a bateria:\n¿I si eliminem les complicacions de portar corrent fins a cada persiana? els motors a baixa tensió de enjoy s'alimenten gràcies a una bateria que és recarregada a través del seu panell solar o carregador ... Reduïm els treballs extra per motoritzar una persiana a més d'utilitzar energies renovables\nVols un motor plug & play i oblidar-te de programar? els motors ELMAUT i ELMSH són completament automàtics, de manera que els instal·les, fixes la persiana a l'eix i ells sols s'encarreguen de regular els finals de carrera a més de comptar amb detecció d'obstacles i altres funcions per protegir la teva persiana. Tens diverses persianes juntes i vols que funcionin de manera agrupada? a l'estar permesa la connexió en paral·lel de fins a 5 motors, pots utilitzar un interruptor per realitzar l'agrupació ... ¿senzill? molt senzill\nQuan només busquem la comoditat de tenir motoritzades les nostres persianes o per integrar-les amb altres sistemes, els motors amb regulació mecànica s'adapten a aquestes situacions. Un motor, un interruptor i la nostra persiana puja i baixa fàcilment ... A més, amb els motors FMM no et preocupis si hi ha talls de corrent, ja que podràs tancar o obrir la persiana amb una manovella


B&B Ateneo Sestu Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 9 allotjaments a Sestu.\nVia Madrid 19, Sestu, Sestu, Itàlia, 09028 - Veure al mapa\n"- Warm welcome even when we arrived very late - Huge bathroo..."\nConvenientment situat a Sestu, B&B Ateneo és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix B&B Ateneo asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, servei de cangur, servei de bugaderia.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, insonorització, ventilador, assecador de cabell per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Sestu, el B&B Ateneo és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els tipus de viatgers (93) Parelles (67) Viatgers en solitari (17) Famílies amb infants petits (3) Famílies amb infants grans (2) Grups (7)\nAllotjaments a Sestu


Indignats CNS: Resposta al Comunicat de la Junta Directiva\nResposta al Comunicat de la Junta Directiva\nCom comentàvem en l'anterior Post, la Junta Directiva va repartir durant l'Assemblea una nova carta en contestació a la nostra campanya informativa. Lluny de desmentir cap punt en concret de les nostres informacions, el comunicat de la Junta es limitava a ventar-se d'un suposat tarannà democràtic; paradoxalment, al mateix temps amenaçava d'emprendre accions legals contra la nostra plataforma.\nEn primer lloc destacar que totes les informacions que Indignats CNS fa públiques són verídiques i es poden comprovar amb un simple repàs a les Memòries del Club Natació Sabadell. És més, com sempre que realitzem comunicats, es va enviar una còpia al Departament de Comunicació del Club Natació Sabadell i en cap moment se'ns va dir que aquesta informació fos inexacte.\nEn segon lloc, membres i simpatitzants d'Indignats CNS han rebut pressions i amenaces de tota mena per part de la Junta Directiva, però en els més de dos anys de vida d'Indignats CNS no s'ha obert cap procediment legal contra la plataforma. La frase "els nostres advocats estan estudiant emprendre accions legals" no és nova i l'hem pogut llegir en desenes de Burofax plens d'amencaces buides de contingut. Trobem que és un recurs menyspreable i totalment de covards. Des d'aquí instem al President Miquel Torres que si alguna de les informacions que hem fet pública és mentida, vagi directament als jutjats a presentar una demanda. De no ser així entenem que s'amaga darrera d'unes falses acusacions per mirar de desprestigiar-nos.\nLa múltitud de Burofax amenaçadors contradiuen aquest tarannà democràtic que la Junta s'adjudicava.\nMiquel Torres parla d'uns suposats mecanismes democràtics. Es refereixen a les propostes al Consell d'Honor que vam presentar i no van ser llegides? O potser a l'expulsió del soci Marià Gisbert? El Club ara mateix està en un dels períodes més obscurs de la seva història, amb Assemblees a porta tancada, expulsió de compromissaris, màxima opacitat, obertura d'expedients a socis... Per posar un exemple, us deixem amb un dels últims burofax enviat a una sòcia.\nTambé crida l'atenció que parlin de la seva "tasca altruïsta", tenint en compte que en dos anys els privilegis de Miquel Torres i la seva junta sumen 35.000€; també que qualifiquin la gestió com a "honrada i rigorosa" tenint una desviació del pressupost d'un 485% i la sobtada dimissió del Vice-President econòmic\nVoldríem deixar constància que mentre la carta carrega absolutament tota la responsabilitat de l'actual situació econòmica a l'herència rebuda per l'anterior Junta Directiva, el Director General va reconèixer en l'últim Plenari que només el 2% del total de totes les pèrdues dels últims dos anys es podria imputar a l'anterior Junta Directiva.\nCom es pot comprovar més que un problema d'injúries o de provocacions, el que té en Miquelet és un problema amb la llibertat d'expressió.\nAnònim 19 de desembre de 2013 a les 23:28


Les autocaravanes més innovadores del món | Càmping Mas Nou\nHome Destacats Les autocaravanes més innovadores del món\nRes millor per afrontar l’arribada del fred que començar a pensar en les vacances de l’any que ve. Si t’estàs plantejant renovar la teva autocaravana o comprar-te’n una per primera vegada, et portem els models més innovadors per garantir que tu i els teus gaudiu al màxim de l’experiència.\nI és que al ‘Caravan Salon’ de Düsseldorf 2012 es van entregar els III European Caravanning Innovation Awards, avalats per dotze prestigioses revistes del sector. A continuació et mostrem els tres models que van resultar premiats:\nSi estàs buscant una carava ultracompacta, el concepte de la Brevio de Bürstner és la teva millor opció. Gaudeix la seva manioabrabilitat i el seu tamany reduït (menys de 6m) sense renunciar a la comoditat i a l’equpiament d’un bon habitacle.\nQue el que vols és obrir-te nous horitzons? Bürstner et proposa la Grand Panorama, amb un parabrisa monumental que t’ofereix una nova perspectiva (quasi 180º) del què t’envolta. El seu interior luxós i sofisticat acabarà de seduïrte.\nPer part seva, Dethleffs també aposta per un model compacte de 5,65 metres de llargada, l’ Evan. Optimitzar aquest espai per a 4-6 llits i un lavabo amb dutxa és tot un repte, per això de moment l’Evan és tan sols un prototip.\nCom podeu veure, teniu opcions per a tots els gustos. Quina s’adapta millor a vosaltres?


Web: Associació Solar Difusió\n- Proposar nous models energètics participatius, cooperatius, democràtics i sobirans a escala municipal, els objectius dels quals són l'autoproveïment energètic, la gestió, i el consum local d'energia neta.\n- Promoure el creixement socioeconòmic local i de proximitat, basat en el treball cooperatiu i col·laboratiu.\n- Planificar el desenvolupament sostenible dels territoris.\n- Investigar, desenvolupar i aplicar sistemes d'estalvi i d'eficiència energètica.\n- Investigar, desenvolupar i aplicar sistemes de generació i distribució dels fluxos energètics.\n- Sensibilitzar a la població del canvi climàtic, de l'esgotament dels recursos naturals i de les conseqüències que se'n deriven.


undietarilondinenc: de juny 2005\nDivendres passat vaig tornar a Barcelona. Des de que he fitxat la meva residència a Londres és la sisena vegada que he tornat a Catalunya, però aquesta és la única que he tingut una sensació realment especial perquè m’he fet conscient de la llunyania i he tingut una sensació de retrobament amb allò que constitueix, malgrat Gaudi i el museu del Barça, el nostre argument turístic per excel·lència: el sol o més concretament la seva llum groguenca, aclaparadora. Vaig deixar El Prat un 26 d’agost, i la llum era més o menys igual, així que dissabte quan em vaig llevar i vaig mirar al cel, vaig pensar que efectivament havia tornat al born. És evidentment una superstició pensar que els llocs són sempre els mateixos només perquè no varien la seva posició. Perquè identifico més el paisatge d’estiu amb la meva pàtria més qualsevol altra, està possiblement relacionat amb el record de la meva partida, potser amb un record més ancestral, al capdavall jo vaig néixer també a l’estiu, o tal vegada amb el fet que estigui canviant les meves vinculacions sentimentals. El sol català és realment horrorós i desmesurat, incompatible amb la civilització. A aquestes illes en canvi la llum, si fa un dia clar, és molt sovint suau i deliciosa i generalment mirar el cel no és menys entretingut que mirar el mar.Etiquetes de comentaris: Catalunya, UK\nposted by Jordi at 10:05:00\nAhir vaig anar per primera vegada a veure un musical a Londres. Tot i que el teatre musical no és el meu preferit, la veritat és que vaig sortir del Pîcadilly Theatre més que satisfet. L’obra representada era Guys and dolls i l’esquer pel gran públic, efectiu en el nostre cas, és la presència d’una megaestrella Ewan McGregor fent el paper protagonista de Sky Masterson. Guys and dolls és una aposta segura fonamentalment per la vigència del seu llibret musical, obra de Frank Lossar. Cançons com If I were a bell formen part del repertori de standards, versionats innombrables vegades pels músics de jazz. Això és acompanyat d’un treball coreogràfic de primer ordre a gairebé totes les escenes clau. McGregor és segurament el menys brillant dels quatre protagonistes, tot i que el seu treball és més que notable. Té l’obvi handicap de no cantar gaire però en canvi com a ballarí és convincent i és un molt bon actor. Les dos actrius femenines Jane Krakowski i Jena Russel són molt brillants i Douglas Hodge és un excel·lent actor còmic que defineix una interpretació excel·lent tot i que no canti com Sinatra. Evidentment la meva referència per enfrontar-me a l’obra era la pel·lícula de 1955, la qual està generalment menystinguda per la crítica però per la que tinc una certa debilitat. En primer lloc, perquè em sembla una producció molt coherent amb la resta de la trajectòria del seu director Mankiewicz, una de les carreres més apassionats del cine de Hollywood i en segon lloc per l’actuació de Frank Sinatra en un moment decisiu de la seva carrera quan començava a obrir-se un període absolutament feliç a la seva carrera amb els discos de la companya Capitol, fent un abismal salt de qualitat en relació amb el que havia cantat els anys anteriors i definint un estil únic que s’adaptava molt bé a algunes cançons de l’obra com Adelaide o Summy. La pel·lícula i aquesta versió teatral no difereixen gaire. Com a variacions esmentaré que a l’obra el personatge de Nathan Detroit no intervé al número de Guys and dolls, que és cantat pels seus dos acompanyants habituals (cosa que és segurament més coherent ja que s’està parlant dels problemes amorosos de Nathan) i que hi ha dos cançons omeses a la pel·lícula per raons de metratge segurament: la primera és cantada per l’acompanyant masculí de Sarah Brown a l’exercit de salvació i la segona és una cançó de les dues protagonistes femenines de l’obra abans del doble matrimoni que clou l’obra on elles decideixen dur a terme els dos matrimonis, confiant en la seva capacitat per un cop casades alterar la naturalesa dels seus marits. També difereix la música que sona a l’escena de l’Havana, que sembla haver estat actualitzada i tampoc hi és el duet que Marlon Brando i Jean Simmons feien bocins a l’escena romàntica Women in Love. L’escena hi és però la cançó és I’ve never been in love before, que ha estat també nombroses vegades versionada.Etiquetes de comentaris: cine, Teatre\nposted by Jordi at 7:49:00\nAquí a Londres no sembla haver-hi gaire tradició de celebrar la revetlla de Sant Joan, per la qual cosa vaig haver de cercar altres alternatives, ja que després d’algunes observacions directes de com se les gasta la policia britànica, tampoc sembla intel·ligent provar sort i veure que passa si encens una foguera al carrer. Com que de totes maneres en realitat tampoc m’he dedicat mai a la pirotècnia ni a les fogueres, sense cap mena de recança ni melangia em vaig dirigir al Globe, cosa que tenia ganes de fer des de que a l’octubre varem visitar el teatre. El Globe es la reconstrucció acabada fa pocs anys del teatre on Shakespeare estrenà la major part de la producció. Com l’original, es troba a la banda sud del riu, la que pels londinencs de l’època seria l’altra banda, ja que la ciutat històrica estava al nord. Fou un americà, Sam Wanamaker, l’home que fou possible el teatre esperonat pel fet que a finals dels quaranta no hi havia ni tan sols una placa commemorativa on havia estat el teatre de que aquell era el lloc on treballava l’autor de Hamlet. L’edifici es situa en el mateix punt i recrea, tot partint dels testimonis de l’època, el teatre de començaments del XVII. Això vol dir per exemple que una bona part del públic està dempeus a sota de l’escenari i que l’escenari és relativament reduït i està dividit en dos espais: un superior, en forma de balconada, i un inferior que fora l’escenari pròpiament dit. Omplir de sentit el teatre no vol dir només construir l’edifici sinó també dissenyar una programació adient. Les referències que tenia eren bones i la funció del dijous al vespre les van confirmar plenament. L’obra triada era La Tempestat. Segurament la darrera obra escrita per Shakespeare i una de les més misterioses per la crítica, engrescada en descobrir les claus del seu simbolisme, sense tenir però cap criteri cert per discernir entre les nombrosos interpretacions possibles. La tempestat no fou estrenada al Globe, sinó que fou concebuda per a una sala aristocràtica. Les seves representacions a l’època probablement incloïen un reguitzell d’efectes especials del moment (recordem per exemple que la primera escena representa una tempesta a altre mar). L’opció escenogràfica escollida és ara l’oposada. Els elements escenogràfics són mínims: dos o tres vestits i una soga penjada del sostre. També el personal a escena: tres actors assumeixen tots els papers de l’obra (inclòs l’únic personatge femení: Miranda), recolzats per tres ballarines i un cor de cantats sense acompanyament musical. El resultat des del meu punt de vista fou extraordinari. Els tres actors, Mark Rylance, Alex Hassell i Edward Hogg, realitzen una autèntica exhibició. Pràcticament mai poden deixar l’escena i els canvis de personatges són marcats per la gestualitat i les variacions en el seu timbre de veu. Tot i així encara tingueren energies per interactuar amb el públic que estava a prop i per oferir-nos al final un ball a l’estil dels que servien per recompensar els aplaudiments del públic a l’època, després que Rylance (Prospero, Alonso i Stephano) agraís l’esforç imaginatiu desenvolupat pel públic. L’obra durà dues hores sense interrupció i començà a quarts de vuit per aprofitar la llum natural a la sortida hi havia un capvespre que encenia el cel d’un color rogenc (havia estat un dia excepcionalment clar per Londres) que il·luminava la cúpula de Sant Pau (que està just a l’altre banda del riu). Un quadre de bellesa urbana de difícil comparació. Tot plegat, els treballs de Shakespeare i Wrent, et reconciliava una mica amb una humanitat, que de tant en tant fa alguna cosa que està bé.Etiquetes de comentaris: Londres, Teatre\nEl comptable oficial de la reina va publicar ahir les despeses ocasionades pel manteniment de la monarquia. El document sembla ser molt detallat i el capítol més dilatat és el corresponent a les despeses de la família real en conceptes de viatges. Hem sabut així que el 19 viatges fets en el seu tren privat per la família real han tingut un cost de 700000 lliures, és a dir, d’una mica més d’un milió d’euros. Cal dir però que aquesta xifra només inclou les despeses puntuals dels 19 viatges concrets i no pas les despeses generals de manteniment del tren. Com és habitual en aquest casos, les xifres presentades han estat interpretades segon les diferents posicions polítiques. Els monàrquics assenyalen que tot plegat no és tant car, mentre que un diputat laborista de Glasgow lamentava la poca predisposició de la família britànica a contenir les seves despeses, ja que s’han incrementat respecte a l’any del jubileu de la reina que es suposava que havia de ser un any extraordinari. Allò que més m’ha cridat l’atenció però és el retret fet per la casa real als seus convidats en les recepcions oficials. Sembla ser que aquests mengen massa. En concret unes catorze peces per persona entre entrepans, trossos de pastís i gelats. Com ha dit el majordom reial: “és difícil estalviar amb gent que menja tant”. Així que ja ho sabeu. Si alguna vegada sou convidats a una recepció a Buckingham palace no feu la grolleria de no menjar res abans per fer-ne forat, sinó que sigueu ben conscients que els prestigi de la monarquia britànica dependrà també de la vostra moderació. Ignoro si la monarquia espanyola té un nivell semblant de fiscalització, per la qual cosa suposo que si ens invitessin, no caldria controlar-se tant.Etiquetes de comentaris: UK\nAvui és el dia més llarg de l’any. Exactament a les 4:58 ha sortit el sol a Stonehenge i uns pocs minuts més tard a Londres. De fet, ja he notat que poc després de la cinc és plenament de dia i no hi ha gaire més de sis hores de foscor. Un detall turístic potser no comentat per les agències és que avui es pot visitar les famoses restes prehistòriques abans esmentades sense pagar-ne res. De fet, aquet matí hi havia més de vint mil persones esperant la sortida del sol. A més dels inevitables passavolants, sembla ser que una bona part eren gent que s’anomena seguidors de la religió druídica, pels quals aquets (de fet, tots els solsticis) és un dels dies fonamentals de l’any. Quan vaig ser a Roma al febrer vaig entrar a l’església de Sant Climent, que és un dels meus llocs romans preferits. És gairebé al costat del Coliseu i quasi tothom hi passa de llarg. L’església està edificada sobre un temple més antic i al subsòl hi ha un altar mitraic. És un lloc que produeix una emoció especial. Suposo que els neodruides que avui hi eren a Stonehenge, hauríem també de produir-me una sensació anàloga. Però de fet, passa tot el contrari. Potser és un fons de crueltat inherent a l’ofici filosòfic. Els humans no fem bona figura quan provem d’exercir el paper de resistents contra la inexorabilitat del temps.Etiquetes de comentaris: UK\nposted by Jordi at 10:43:00\nBS i RM forever\nPassat demà comença l’estiu, que aquest any serà un moment de trencament molt més gran de l’habitual. Amb el meu darrer intent literari gairebé acabat, no serà certament el moment de començar-ne un altre. Caldrà omplir el temps i després d’un any de treball intens però poc filosòfic una bona manera seria la lectura d’algun clàssic. La meva elecció ha estat Spinoza i ahir mateix vaig començar la relectura del llibre que per Pla suposava una de les cimeres del pensament occidental: el tractat teològic-polític. Cinquanta anys després no hi ha motius per variar aquesta opinió. El problema del llibre és refermar la llibertat enfront de la por i els mals causats per la superstició, la qual no és més que un efecte de la inconstància de l’enteniment humà. Em sembla que les notícies produïdes als darrers dies, especialment a la pàtria llunyana, mostren que des de l’època de Spinoza no hem avançat gens. Una altra manera de passar el temps, almenys el primer terç de l’estiu pot ser la programació del National Film Institut, que equival a la filmoteca de Barcelona. La major part de la programació de l’estiu està dedicada a Robert Mitchum, el qual es presentat com The original Outsider. Com era d’esperar sembla que l’ambient cinèfil de la ciutat tampoc està mancat de fans de Mitchum, com per exemple el redactor del programa que defineix l’actor sureny com una mescla de Wayne i Brando que sovint estava millors que qualsevol dels dos. La retrospectiva comença el proper dia ú, de manera obligada, amb The Nigth of the Hunter i al mes de juliol es podran revisar algunes de les seves millors interpretacions a films com: The lusty men, The Story of G.I. Joey, out of the past, Track of the cat o farewell my lovely. L’únic problema pot ser com arribar-hi. Des de casa meva al BNF hi ha com una dotzena de parades de metro i si no canvia el temps, ara mateix veig com el termòmetre marca 29,3º, el desplaçament pot ser una odissea. Els consells de la direcció del metro (1/ viatja sempre amb una ampolla d’aigua. 2/ Si no et trobes bé, baixa’t encara que no sigui la teva estació) són un remei ben magre. L’any passat els cartells deien que estaven investigant mitjans per fer el viatge més agradable, aquest any tampoc han arribat a l’invent de l’aire acondicionat.Etiquetes de comentaris: cine, Crònica personal, Filosofia, UK\nposted by Jordi at 9:47:00\ncalor i anglicanisme\nAquí fa calor de debò, el termòmetre s’està enfilant per sobre dels vint i set graus i quan miro la moqueta de casa em poso malalt. Avui no he anat a treballar, l’examen d’anglès m’ha servit d’excusa per deslliurar-me per un dia de la maledicció bíblica i com he estat ocupant el meu cervell, de manera infructuosa tot s’ha de dir, en recordar col·locacions i assimilar algun phrasal verb, la veritat és que no tinc gaire a dir. Al Regne Unit s’està desenvolupant una campanya contra la pobresa en Africa. A diferència de les espanyoles però la implicació del govern és bastant real i això es mostra tant en les seves iniciatives en política internacional com en el treball efectiu del canceller Brown com a propagandista d’aquesta causa. Per primera vegada avui ha estat nomenat arquebisbe de l’església anglesa un home de color, el primerca. Una mostra de l’obertura d’aquesta església. Tan oberta, de fet, que no sembla requerir cap creença en particular. Això no és de cap manera una crítica. Més aviat revela el geni britànic, la seva facilitat per no escarrassar-se el cap amb bestieses, que vol dir tenir consciència de la petitesa i en definitiva la ridiculesa dels afers humans.Etiquetes de comentaris: Crònica personal, UK\nposted by Jordi at 15:50:00\nAvui no diré res sobre les desgràcies nacionals, mirant el cantó positiu cal reconèixer que la lectura de la premsa catalana em fa valorar el viure aquí i m’anima a vèncer la meva mandra i buscar-me la vida en el futur per aquestes terres. Aquí, la gent es preocupa d’altres coses, no tan transcendentals com si s’és o no s’és una nació. Per exemple, un informe econòmic advertia ahir de la impossibilitat de mantenir un nivell de vida decent pels pensionistes si l’increment mitjà de l’estalvi no augmenta un 400%. El càlcul es situa a l’any 2050 quan es calcula que al Regne Unit hi haurà un treballador per cada persona jubilada. No seré jo la persona que critiqui o menystingui les virtuts de l’estalvi. Malauradament em sembla que l’objectiu està una mica lluny de les possibilitats del ciutadà mitjà. No només per què aquí una gran part de la població, no té gaire marge per estalviar, sinó per què tota la gent de la meva edat i de menys hem estat educats en tot el contrari. Certament, tampoc fora fàcil que esdevinguéssim austers. Si el nivell de despeses baixa, ni que sigui una mica, els que manen i saben, també ens renyen. De fet, la major part de l’economia gira entorn de bens superflus, quan no directament de vicis. Solucions no semblen haver-hi gaire. Potser les generacions més recents (la del Toni, Octavi, Pau, Andreu, Júlia Elena, ) desenvoluparen un sentit de la solidaritat superior i acceptaren carregar amb el cost de lla supervivència de la generació dels seus progenitors. No cal dir que fora un gran triomf per la meva generació, que en part ha pogut desenvolupar-se sobre la riquesa i el treball acumulat pels seus progenitors, acabar sent subsidiada pels seus fills o nets; la realització de l’ideal moral del nostre temps. Dubto però que aquestes noves generacions estiguin a l’alçada d’aquest ideal. En tot cas des de Gran Bretanya, hi ha una escletxa d’esperança. Altres informes assenyalen que probablement cap al 2050, el clima britànic serà mediterrani, anàleg a l’espanyol, les amples i còmodes cases britàniques podran servir per acollir l’imminent allau de turistes i així els vellets que tinguin una propietat podren almenys anar tirant, un cop, això si, els treguin la moqueta.Etiquetes de comentaris: futur, UK\nposted by Jordi at 10:56:00\nEspanya té poc lloc a les pàgines de la premsa britànica. En comparació a l’espanyola hi ha molt més interès pels països d’Asia i Africa i es segueix molt més l’actualitat de França, Itàlia o Alemanya. Maragall, Mas, Carod i les altres estrelles de la nostra política no apareixen mai a les seves pàgines. ¨No hi ha així una opinió anglesa establerta sobre, per exemple, el problema català. Només un desinterès provocat per dues causes: en primer lloc, el desprestigi intel·lectual i moral inherent a les polítiques nacionalistes i en segon lloc, i aquesta m’interessa especialment, a un menyspreu general envers una manera de fer expressat en la sentència que he hagut d’escoltar: “Què es pot esperar d’un país amb tan poca tradició democràtica”. Malauradament em sembla que no s’equivoquen gens. Després d’haver llegit aquest matí, diversos diaris i columnes, segueixo pensant que hi ha motius per tenir por d’un conflicte seriós. No és potser probable, però tampoc impossible. Certament aquest conflicte no tindria en primera línia els catalans. Ni els catalanocèntrics, per prendre la terminologia de M. Three, tenen gaire ganes de jugar-se el coll pel seu país, ni tampoc la gent com Boadella que vol que altres, però no pas ell, fundin un partit polític, o que parlen de defensar la pàtria amb tancs, però no pas de morir per la seva pàtria. La meva incògnita és saber si a Madrid hi ha prou idiotes com per fer-ne el pas. Ara mateix, no ho tinc clar. Si em sembla més evident la perillositat de la situació a llarg termini. Si l’evolució de l’economia segueix generant més subproletariat als suburbis barcelonins, hi ha un risc real de que una ideologia espanyolista serveixi d’element cohesionador de classes socials marginalitzades.Un altre cosa. Vaig llegir ahir l’article a la Vanguardia del senyor Xavier Sala. No en tinc cap simpatia pel personatge, que representa moltes actituds humanes i polítiques difícilment acceptables des del meu punt de vista. Però l’article d’ahir em va agradar i precisament per una qualitat, tampoc m’atreviria a dir virtut, fins ara desconeguda en el personatge: la seva humilitat. Sala reconeix una cosa que molts economistes semblen ignorar i que ha estat una de les causes de molts problemes al món als darrers vint anys: la manca de universalitat de l’economia. Allò que funciona en un país molt bé, pot ser absolutament catastròfic en un altre. Com diu J. Gray, ha estat un acte de supèrbia de molts economistes oblidar A. Smith tot i dir-se liberals. Recordem que pel filòsof moral escocès, el fonament de la ciència econòmica no era pas la matemàtica sinó la història. No hi ha res a predir i el coneixement històric òbviament tampoc en serveix, però ens pot ajudar a estimular la imaginació per fer-ne conjectures. En definitiva la pluralitat de models econòmic no és més que una conseqüència forçosa de la pluralitat cultural que caracteritza la realitat humana.Etiquetes de comentaris: Catalunya\nposted by Jordi at 7:38:00\nLlei i ordre al jardí d'infancia\nSeguim amb les males notícies. Deixar Barcelona per anar a Londres és en un cert sentit un viatge al futur. Però un futur que potser serà esglaiador ... The Guardian (http://society.guardian.co.uk/children/story/0,1074,1505520,00.html) pública avui a l’edició electrònica que un informe del govern pretén estendre la lluita contra el crim a les guarderies. Es tracta d’estudiar el comportament dels nens de tres o quatre anys per veure quins poden ser potencials delinqüents en el futur. Els senyals que distingeixen els futurs transgressors de la llei, poden ser la propensió a fer bullying als companys, (tot i que no sé si una part tan important de la població podrà ser controlada) o el provenir d’una família on també hi ha delinqüents (una relació imprevisible, l’obtenció de la qual deu ser un altre triomf de la ciència sociològica). Als mestres la notícia no els ha agradat gaire, però no és clar que a ningú li importi, pel moment (per què l’índex d’abandonament de la professió comença a ser un problema greu en aquest país). En tot cas allò que si sembla un fet és que les escoles britàniques obriren de vuit del matí a sis del vespre. (que és com a Catalunya diguéssim a les vuit) L’escola-aparcament com a model de futur.Etiquetes de comentaris: educació\nposted by Jordi at 16:57:00\nVolia parlar d’altres coses però tot just després d’encendre l’ordinador he rebut la notícia de la mort de Jesús Moncada, segons sembla d’un càncer que tenia ja fa temps. No en sabia res de la qüestió i per això la notícia m’ha sobtat. És una figura retòrica molt utilitzada, però poques vegades té tant sentit l’expressió “pèrdua irreparable”. En un país on la gent es defineix com a intel·lectual per firmar manifestos, Moncada fou en primer lloc un exemple professional. Un home compromès amb la seva escriptura i que no veié en el seu talent l’excusa per pontificar o dir bajanades. Desapareix també sense cap mena de discussió el millor novel·lista de la nostra llengua, l’autor d’un llibre que podria justificar la nostra literatura, si en calgués aquesta justificació: l’epopeia ibèrica, pel riu, de Camins de Sirga. Desapareix una figura exemplar que pel seu origen assolia transcendir la visió petita de Catalunya que té molta gent i que no va gaire més enllà, d’allò que els envolta immediatament. Com en el cas d’altres morts, de vegades hom pot pensar que el pitjor no sols és que ell se n’hagi anat sinó el que ens queda. En aquesta línia em sembla lamentable un dels titulars de l’e-notícies, pel qual m’he assabentat de la notícia, “Catalunya perd un candidat al nobel”. Moncada quedarà encara que no hagi guanyat el nobel i els que quedem seguirem essent un país caracteritzat pel seu complex d’inferioritat. Una darrera consideració per acabar, com dic moltes vegades al meu proper llibre, hom no pot confiar en la naturalesa. Aquest matí una altra notícia luctuosa publicada a La Vanguardia, m’ha fet sentir que aquest matí el món era una mica millor, em refereixo a la mort de Jaime Campmany. El balanç global però, només sis hores després, es desolador.Etiquetes de comentaris: Catalunya\nposted by Jordi at 16:35:00\nViatge a Irlanda (V)\nDissabte varem fer una rapida visita al Castell d’Ennyskillen. No visitem el seu interior que consisteix bàsicament en un museu militar. Potser arribarà un dia on els museus militars es convertiren en museus de la pau, però el que és jo, seguiré sense entrar-hi. Després ens dirigim al parc geològic de Marble Arch, això vol dir visitar unes coves. Les de Marble Arch són però ben interessants. El recorregut bàsic es fa en paral·lel a un riu subterrani i de fet hi ha la possibilitat de fer un passeig en barca si no plou, ja que en aquest cas hi ha un risc de pujades sobtades del nivell de l’aigua. Ens quedem amb el dubte de si han fet servir la barca alguna vegada. La visita és en grups i malauradament ens quedem sols amb la guia, una noia que parla amb macat accent, segurament local. No entenem un borrall i no podem dissimular gaire. Fora de la cova fem un passeig pel curs extern del riu que ens permet veure el seu naixement i una cascada. Caminem sota una pluja fina que després d’una setmana d’estada ja gairebé ens passa inadvertida.Després anem a la Florence Cole Mansion. Una casa d’estil georgià erigida al segle XVIII, quan els protestants van imposar la pax britànica a la illa. La família Cole des de llavors va estar tallant el bacallà i de fet a la decoració i ornamentació de la casa, que ha estat recuperada als darrers temps, era ben present la presència dels símbols de la, ideològicament repulsiva però estèticament fascinant, ordre d’Orange. Els temps però han canviat i el darrer comte i propietari legítim de tot aquell bé de déu, viu ara a Kenya, on el seu pare fou membre de l’assembla legislativa constituent d’aquell país. Un altre cop estem gairebé sols amb la guia, només hi ha una altra parella, però la situació lingüística esdevé oposada. La guia és una senyora de mitjana edat que fa un discurs perfectament intel·ligible i que copsem en la seva integritat. Em ve al cap, potser injustament, el títol d’un profètic i excel·lent programa dirigit per Miquel Calçada fa més de deu anys: els joves, són idiotes? Abandonem definitivament Irlanda del Nord per fer un camí de gairebé quatre hores fins a Kilanoe. Abans però ens deturem a Clocmanoise; una abadia gairebé destruïda, arranjada a l’estil propi de les illes, és a dir, sense les ridícules i innecessàries reconstruccions de Catalunya. El recinte de l’abadia esta ben delimitat, però només resten ens peus algunes poques parets. Amb el temps l’abadia s’ha convertit en un cementeri i tot el recinte està ple de tombes. El museu em serveix per adonar-me de la precarietat de la situació dels bons monjos, que suportaren durant tota l’edat mitjana els atacs de les poblacions rurals, generalment hostils o els dels habitants de la ciutat, no gaire més simpàtics. L’arribada de la modernitat no suposa la pau sinó la destrucció definitiva a mans dels anglesos. Triem Kilanoe per dormir perquè ja estava molt a prop de l’aeroport. L’elecció no és gaire bona, perquè el lloc és una mena de paradís dels pescadors , el riu Shannon és realment majestuós al seu pas pel poble, i el dilluns següent era Bank Holiday a Irlanda. Ens costa una mica trobar un lloc per dormir i encara més un lloc decent per sopar. De fet, no el trobem. Fins a l’hora de sortida de l’avió i de lliurament del cotxe matem el temps al Bunratty Castle, un castell del segle quinzè reconstruït per uns nobles anglesos. El castell presenta una sèrie d’estàncies presumiblement arranjades a l’estil medieval. Els seus jardins són ocupats per una mena de poble espanyol, però evidentment en clau irlandesa, bàsicament mostres de l’arquitectura popular de la illa. De vegades, l’atrezzo dels diferents llocs inclou persones disfressades. En qualsevol cas el castell és el punt final del nostre viatge. Cinc minutes després de sortir-ne, ja som a l’aeroport. Tornem el cotxe i es mostra encertada la meva decisió de fer l’assegurança a tot risc, perquè la part esquerra duia una ratllada considerable, fruit del meu període d’habituació a la conducció per l’esquerra. A l’aeroport és l’hora de dinar i quan veig molta gent seguint amb entusiasme les pantalles de televisió, crec que podré veure una mica de la final de Roland Garros que en aquell moment estava jugant-se. Però de fet no veien el tennis, sinó un esport incomprensible, que semblava una barreja de criquet i rugby. L’avió de Ryan air ens du fins a Luton sense cap esment digne d’esment. Potser l’any vinent veuré el sud o potser no. No estem els temps per fer profecies.Etiquetes de comentaris: Viatges\nposted by Jordi at 18:23:00\nCultures de segona\nSegueixo amb un certa perplexitat el manifest dels intel·lectuals no nacionalistes ( o potser si) envers el qual és difícil sentir-se indiferent, perquè barregen una veritat indiscutible, la utilització perversa del nacionalisme que impossibilita una política real al país, amb una mentida digna de Goebbels, el presumpte i fantasmagòric genocidi de la cultura castellana que està tenint lloc a Catalunya. En tot cas m’ha donat a pensar una afirmació atribuïda a Arcadi Espada el qual sembla haver dit, tot i que potser no, que hi ha cultures més importants que d’altres. És una afirmació que realment es pot defensar com a certa, però que quadra poc amb el projecte de convivència que alguns d’ells diuen defensar. Dir que la cultura romana és més important que l’etrusca o que la cartaginesa en el fons no significa gaire més que dir que la primera va guanyar i les altres van perdre. La veritat pura i despullada a la que pot al·ludir Espada, és que hi ha cultures guanyadores i perdedores. Quina ha estat guanyant quasi sempre i està guanyant ara a Catalunya em sembla prou evident. No és estrany que algú vulgui apuntar-se al cavall guanyador, però aleshores no pots tenir l’aureola romàntica amb la que es consolen els que hem apostat pels perdedors (tot i que aquesta aureola és una collonada). En tot cas caldria precisar que estem dient quan parlem de cultura. A Catalunya un dels elements diferencials és la llengua i per consegüent la literatura. Hi ha literatures més importants que altres? Segurament sí, però no és clar que això sigui gaire important. Com deia J.L. Borges, que no era un home que simpatitzés amb la causa de la cultura catalana, la universalitat de la literatura és en un cert sentit un mite. Borges no sabia un borrall d’hongarès, però no dubtava que a la literatura hongaresa estaven formulades totes les metàfores fonamentals i en general tot allò que pot donar la literatura. No veig cap motiu per pensar que la literatura catalana és inferior a la hongaresa. Si prescindim del fet de tenir una literatura pròpia potser es veritat que la cultura catalana no és gaire cosa. La mediocritat del país en tots els ordres és molt gran. N’estaria d’acord amb aquest diagnòstic. Coincideixo així en la descripció dels símptomes, però no pas a la causa. Per ells, la mediocritat de la cultura catalana és una conseqüència directe de l’allunyament de la potent cultura hispana ( a la qual no hi compten els països hispanoaméricans ni gairebé res que estigui fora de Madrid). La veritat segurament és la contrària. Catalunya és un país mediocre no per ser diferent d’Espanya, sinó per semblar-se massa a Espanya Perquè essencialment compartim les mateixes incapacitats i les mateixes inèrcies; la mateixa manca d’ambició i de curiositat intel·lectual. La cultura catalana és una cultura perdedora, però si no ha de competir amb la catalana o la basca, no ho és menys l’espanyola, mancada de pes real a qualsevol àmbit important. El remei al provincianisme no pot ser la subsidiarietat d’un altre provincialisme.Etiquetes de comentaris: Catalunya\nposted by Jordi at 16:25:00\nA Irlanda he estat llegint dos llibres. Un d'ells era sobre preguntes socràtiques, l'autor era l'individu que ha inventat la noció de ciber-cafe. Es llegeix ràpid i s'oblida encara més ràpid, però hi havia una noció que val la pena retenir per la seva claredat: la definició feta per Primo Levi de la noció de bé, que per ell consistia en no oblidar mai la fragilitat esencial de l'ésser humà. Clar i no cal dir res més.Etiquetes de comentaris: Filosofia\nViatge a Irlanda (IV)\nPassem gairebé tot el dia, conduint per la peninsula d’Inishowen ( em refereixo al divendres) un altre cop dins de la república d’Irlanda. Com és habitual les restes històriques són més aviat ridícules però el paisatge és imponent i ens crida l’atenció l’abundància de platges de sorra que també caracteritza la costa nord de l’Ulster. Arribem a Malin Head, malgrat que la senyalització del país és més aviat delirant. Estem llavors al punt més septentrional de la illa. A la tarda visitem el Grianan Ailigh un fort d’origen celta, que havia estat un lloc de culte des d’abans del segle V a.c (després evidentment va ser cristianitzat) La seva posició és extraordinària, al capdamunt d’un turó entre dos grans estanys. Després fem una bona tirada de cotxe fins a Ennyskllen, un altra cop en el Ulster Després d’una setmana ens segueix sorprenent la riquesa hidrogràfica del país. Un d’aquests paios del PP que deien que a l’Ebre sobra l’aigua, es posarien malalts en aquest país. El B&B on dormim està també al costat d’un estany a una casa molt antiga d’una elegància singular. La nostra amfitriona no ens fa gaire cas,tot i ser molt amable, està entusiasmada veient el triomf de Nadal a les semifinals de Roland Garros. Passegem una mica pel poble i sopem a un restaurant anomenat Oscar’s en homenatge a un altre dels genis irlandesos que han servit per fer gran la cultura del seu país opressor: Oscar Wilde.Etiquetes de comentaris: Viatges\nposted by Jordi at 12:01:00\nViatge a Irlanda (III)\nDijous al matí visitem el Slieve League, el penya-segat més alt d’Europa. Arribem al lloc des d’aquest pot millor albirar-se. Arribar a la cimera del penya-segat pressuposa un passeig de cinc hores desaconsellat per les persones amb no gaire sentit de l’equilibri. Tot i que es pot arribar al mirador en cotxe, un moment de desorientació va tenir com a conseqüència que hi anéssim a peu. Fou una caminada de més d’una hora, però força agradable. Plovia i feia un fort vent que produïa una sensació força agradable. Les guies parlen de la bellesa del color del cliff quan fa sol, però com és normal aquell dia no en feia. Després una bona tirada fins a entrar a Irlanda del Nord, Ulster. Ara mateix, la frontera que evidentment no té res de natural, és absolutament inexistent. Només te n’adones quan de sobte veus en un poble on t’atures que els preus ja no estan marcats en euros sinó en lliures. Si que hi ha canvis per exemple a la qualitat de les carreteres, superior, i al paisatge humà més proletaritzat en el sentit anglès del terme. Anem directament a la Giant’s Causeway., l’únic lloc de tota la illa declarat patrimoni de la humanitat. És un paisatge absolutament singular, format per columnes basàltiques, molt perfectes geometricament que omplen diversos punts de la costa. Hi ha aproximadament 37000. Les llegendes locals atribueixen la seva realització a un gegant anomenat Finn McCool. Un cop sortim recorrem la costa de North Antrim, però els horaris són britànics i després de quarts de cinc tot està tancat, encara que es faci de nit a gairebé les onze. Cerquem aixopluc per dormir a una ciutat molt anomenada als telediaris de la meva infantesa, l’anomenada per la gent d’Eire, Derry, i pels britànics i habitants de l’Ulster, Londonderry. De fet, l’origen de la ciutat és britànic. Fou totalment redissenyada al segle XVII dins de la política de colonització que la corona britànica va desenvolupar a la part nord de la illa. D’aquí ve el nom de Londonderry. No és una ciutat mancada d’interès, però el mal rollo que ha predominat des d’aquell fatídic matí d’un diumenge del 72, no l’ha convertit en un centre turístic. La desorientació va tornar a apoderar-se de la nostra petita expedició i estem gairebé un hora donant voltes per la ciutat (cosa molt meritòria ateses les seves dimensions), fins finalment trobar una habitació a un Travelodge. Un xic fastiguetjats sopem a un xinés, on la cambrera ens explica que no pot suportar el clima de Derry i ens n’anem a dormir.Etiquetes de comentaris: UK, Viatges\nposted by Jordi at 11:33:00\nViatge a Irlanda (II)\nEl darrer dia de maig varem visitar un dels llocs més cinematogràfics d’Irlanda, les illes d’Aran, en concret la més gran, Innishmore. El Ferry triga no gaire més de mitja hora, però no és possible prendre el propi cotxe. Un cop al port les opcions són llogar una bicicleta, un cotxe de cavalls o prendre un dels minibusos turístics, com finalment varem fer nosaltres. Tot i que el documental de Flaherty sigui encara una referència les coses han canviat. Des dels anys 60 ha arribat la llum i la televisió, és a dir que el Neolític ha estat totalment i feliçment superat. Visitem la principal atracció el Dún Aonghasa un fort de l’edat del ferro. Per arribar-hi cal creuar gairebé tota la illa, cosa que requereix més o menys vint minuts. El paisatge és desolat, sense arbres. Tot i que durant segles fou un dels regnes irlandesos més poderosos, la illa arribà a estar gairebé despoblada i només en els últims anys, s’han edificat algunes cases, sovint americans descendents d’emigrants. És difícil pensar en un lloc millor per a una vida d’absolut retir. El Dun és certament un dels llocs més peculiars d’Irlanda. Consisteix a dues grans muralles semicirculars i concèntriques. L’eix de la semicircunferència, coincideix amb la línia de costa, uns penya-segats potser no tan alts com els de Moher, però no gaire menys imponents. En el centre una plataforma elevada de pedra servia potser per a algun ritual religiós que desconeixem. Jeure sobre el penya-segat amb el cap penjant sobre el buit és una experiència ben excitant. També són interessants els “chevaux de frise” que s’estenen entorn de la primera muralla. L’equivalent al fossar a llocs massa durs per a fer-ne un. Són acumulacions de grans pedres esteses de manera que fan impossible un atac a cavall. Retornem en el darrer ferry, a les quatre de la tarda, i un cop agafem el cotxe, comença una pluja que més o menys fina, més o menys potent ja ens acompanyarà durant la resta de la nostra estada. Pernoctem a Clifden, dins del parc natural de Connemara, potser l’àrea de més interès natural de la illa. Encara tenim temps de donar un temps per l’Atlantic Road, que recorre una petita península amb bones vistes sobre l’oceà. Dormim per primera vegada a un B&B dins d’un poble i aprofito per prendre per primera i darrera vegada una ale irlandesa, bastant més suau que les angleses. El dia següent les circumstàncies ens obliguen a alterar els plans. La passejada pel parc natural de Connemara, semblava impossible sense equip de natació o navegació, amb la qual cosa ens aturem a la badia de Kilemore. És aquesta la única badia que veurem sencera durant el viatge, però el fet és que l’edifici originalment no fou construït el segle passat amb aquesta finalitat, sinó que pertanyia a un ric industrial de Manchester que es va voler construir la seva finca d’esbargiment enfront d’un estany irlandès. A la primera guerra mundial la finca serví d’acolliment per a una comunitat benedictina que havia estat foragitada pels alemanys prop d’Ypres i després van poder adquirir-la. Curiosament era una comunitat anglesa en el seu origen que havia arribat a Bèlgica, llavors espanyola, fugint de la persecució d’Enric VIII. Malgrat el seu caràcter de finca particular no cal pensar que la comunitat estigués mancada d’espai, ans al contrari. La riquesa d’aquesta burgesia anglesa deixa petit quasi tot el que d’un mateix ordre podem contemplar al nostre país. A la sortida recorrem el fiord que defineix el límit nord del parc de Connemara. És l’únic fiord irlandès i la primera vegada que estic en un fiord. Dinem a l’extrem del fiord a leenan un lloc de bellesa poc habitual. A la tarda arribem a Cong, lloc relacionat amb una altra referència cinematogràfica bàsica. Fou aquí on John Ford rodà el 1951, The Quiet Man. Com havíem vist l’excel·lent documental de Guerin, Innishfree, anem preparats i la veritat és que el freakisme és una mica inferior a l’esperat. Cada dia hi ha una visita turística a les dotze als llocs on es va filmar la pel·lícula, la qual es projectada cada nit al centre de vacances que hi és al costat del museu. El museu és una replica de la casa construïda per Wayne a la pel·lícula, on es guarden diversos objectes relacionats o utilitzats durant el rodatge. També es venen diversos materials sobre els actors protagonistes no només sobre Wayne o O’Hara, sinó també sobre Ward Bond, cosa que em sorprèn una mica. El lloc, tot cal dir-ho, estava ben triat. A la vora del Lough Corrib i a pocs kilòmetres del lough Masc. Visitem l’abadia en runes des de fa segles i on es conserva la casa del pescador una construcció de pedra en mig del riu que servia per aixoplugar els monjos que tenien la missió de nodrir de peix la cuina del monestir. A més de Ford y Wayne, Cong està relacionat amb un altre heroi americà d’origen irlandès: Ronald Regan qui s’estigué a l’Ashford Castle, un dels millors hotels d’Irlanda, quan visità com a president el seu país d’origen. Per segona vegada intentem fer la travessia del Lough Corrib i aquest cop si trobem el ferry, però el pilot ens diu que no hi ha prou públic per fer la travessia i que no surt a compte si no paguem una mica més. Desistim i prescindim així definitivament de les nostres esperances, una petita decepció més de les moltes que hi ha a la vida. Al vespre fem molts kilòmetres fins arribar a Donegal. Ens allotgem a un B&B on xerrem força estona amb el nostre amfitrió. L’home ens explica que havia estat a Barcelona una vegada de vacances i que gairebé no va veure el sol (era al mes d’octubre). També havia estat treballant uns anys com a conductor al metro de Londres però finalment havia retornat a la seva illa. Acabem la jornada amb un altre passeig crepuscular entre les runes de l’abadia de Donegal.Etiquetes de comentaris: cine, Viatges\nAcabo de comprovar a Internet que la penúltima pel·lícula de David Lean fou rodada a la peninsula de Dingle, al sud de l'illa.Etiquetes de comentaris: cine, Lean\nViatge a Irlanda (I)\nLa primera etapa del nostre viatge fou l’aeroport de Shanon triat per la seva situació al mig de la costa occidental irlandesa. Un cop tractades les qüestions pertinents amb la companyia Hertz recollim el cotxe que serà el nostre instrument de locomoció els vuit dies següents ,un ford Fiesta de color negre, automàtic. L’elecció és deliberada per estalviar-me haver de canviar de marxa amb la ma esquerra. De totes maneres conduir per l’esquerra implica una certa necessitat de reorientar els hàbits de conducció o millor dit, el canvi està en tenir el volant a la dreta. La primera parada del nostre viatge és Ennis una ciutat medieval no gaire lluny de l’aeroport on hem contractat per Internet un B&B. L’acolliment rebut és certament més càlid de l’habitual a la illa més gran. Passegem pel poble al vespre. Hi ha un festival de música irlandesa que es desenvolupa als pubs de la ciutat, molt nombrosos en relació a les seves petites dimensions. L’ambient en general es força etílic com els tòpics feien preveure. Abans de sopar a Ennis hem fet una petita excursió per veure el Dissert o’dea una torre fortificada del segle XV, que no ens resulta gaire impressionant, però que té una certa importància atès el context monumentalístic d’Irlanda, més aviat esquifit. Diumenge següent visitem una de les atraccions turístiques fonamentals d’Irlanda, els Cliffs de Moher; un conjunt de penya-segats de 200 metres d’alçada que s’estenen al llarg de més de vuit Kilòmetres. L’escenari ens resulta d’entrada una mica decepcionant perquè aquesta mena de penya-segats semblen estar associats a la nocions de tempesta i de vent enfurismat. En canvi, l’oceà està excepcionalment tranquil, talment com si fos la mar Mediterrània, i el dia és radiant (de fet, és l’únic dia del viatge que va fer Sol). Suposo que de totes maneres un dia de tempesta hagués estat impossible la caminada de més de tres hores que varem fer i no tant per la pluja (si no estàs disposat a mullar-te no vagis a Irlanda) com pel perill del camí un dia de vent. Sovint tens el precipici a dues passes. Quan varem arribar el Parking semblava una fira, però afortunadament no eren turistes caminaires i quan t’allunyaves cinc minutes baixava notablement la densitat del públic, fins al punt que varem poder fer moltes parts del camí en total solitud. Varem recordar els escenaris naturals on es va rodar Ryan’s Daugther , potser fou rodada aquí la pel·lícula (el meu amic Albert Aparici, pensa que no) Penso també al Grand Canyon, que no té gaire a veure perquè és més aviat un desert, però tots dos son paisatges amb la capacitat de servir de recordatori de la nostra petitesa essencial, de la nostra insignificança no només com a individus sinó també com a espècie. A la tarda passegem per the Burren una comarca molt atípica amb un paisatge pedregós on creix una vegetació de tipus mediterrani. Visitem al mig de la comarca, la Ahel’s cave que no té res de gaire especial: estalactites, estalagmites, cascades soterrànies. Tota la comarca n’està plena d’aquests espais on hivernaven els ossos quan encara hi havia ossos a Irlanda. Quan tornem a Ennis, penso al meu amic Ramon que sense dubte fruiria de l’extrema ruralitat del país. Però recordo també una de les referències bàsiques de les que disposem la sèrie televisiva Father Ted (una sitcom de la televisió irlandesa protagonitzada per tres capellans que viuen junts: un ancià dement i alcoholitzat, un jove amb problemes de concentració i opinions religioses més aviat heterodoxes i el protagonista un home amb el cor dividit entre Roma i Las Vegas). L’avorriment hivernal en aquest país ha ser gairebé infinit. Dilluns següent anem a Galway on passem el matí. És una de les aglomeracions urbanes més grans d’Irlanda amb els seus 56000 habitants. És una ciutat fonamentalment universitària i comercial on passem el matí. A la tarda enfilem cap al nord fins arribar Ougthgerard on pensem trobar un ferry per creuar el Lough Corrib, un dels més grans de la illa,amb 365 illes en el seu interior. Trobem el port dels ferrys sense gaire dificultat, però al port no hi ha absolutament res que pugui navegar. Com a alternativa visitem el Augnhamure Castle, la fortalesa del clan O’Flaherty bastant ben conservada i encara en ús militar fins al segle XVII. L’edat mitjana fou aquí molt perllongada i consistí fonamentalment en una lluita entre les ciutats d’origen estranger, Galway per exemple fou en els seus orígens un establiment viking, i una població autòctona generalment més primitiva que els seus visitants. Busquem un lloc per dormir Roosenaval on no hi ha res llevat del ferry que permet viatjar a les illes d’Aran. Un cop allotjats passegem per les illes adjacents a la costa occidental, unides per pont a Irlanda. Ens aturem a una platja perduda en mig de la badia de Galway. La impressió de finis terrae és molt més aguda encara que a Moher. Des d’on estem no es pot albirar la sortida al mar obert. A tota la zona hi ha molt poques cases, aïllades i solitàries. Els pobles assenyalats al mapa són simplement llocs on la dispersió no ha estat tan aguditzada. Regna un silenci absolut, llevat de les onades del mar en calma i el soroll de les gavines. Passades les deu del vespre, encara és de dia.Etiquetes de comentaris: Viatges\nposted by Jordi at 19:48:00\nDesprés de la meva setmana irlandesa, torno a la meva realitat factual londinenca i a la meva realitat virtual catalana. Més agradable la segona que la primera, perquè manifestacions com les recollides al blog del Ramon sobre les declaracions del inefable doctor Bueno fan potser més gràcia que por. Hi ha massa gent excessivament salvatge i quan penso al futur del país, crec que l'alternativa racional més possible és que no passi res, però la possibilitat d'un conflicte seriós tampoc em sembla del tot descartable. Canviant de tema l'entrada a Londres, va suposar ahi l'entrada a un altre món. Irlanda és el país més rural d'Europa amb tota seguredat i també etnicament el més "blanc", el contrast amb el suburbi interminable de Londres i la seva composició multiètnica és aclaparador. Durant aquesta semana aniré escrivint algunes impressions sobre el viatge, que no aniràn més enllà de la seva narració algun petit comentari sense transendència.Etiquetes de comentaris: Catalunya\nposted by Jordi at 18:01:00


El millor del Barça-Dépor de la Lliga, a TV3 i al canal Esport3 - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl millor del Barça-Dépor de la Lliga, a TV3 i al canal Esport3\nTV3 i el canal Esport3 oferiran àmplia informació del partit de la Lliga de futbol que el Barça disputarà aquest dissabte al vespre, al Camp Nou, amb el Dépor. El programa "Hat-trick Barça" oferirà un resum de les millors jugades i les opinions dels protagonistes, en una edició conjunta que s'emetrà a partir de les 21.45 i d'una durada de 25 minuts. A partir d'aquest moment, les 22.10, el programa continuarà pel canal Esport3.\n08/03/2013 - 17.03\nEl "Hat-trick Barça" farà una àmplia cobertura del clàssic de Lliga al Bernabéu (Foto: TVC)\nLa presentació anirà a càrrec de Bernat Soler, de Gerard López, en les anàlisis tècniques, i de Jordi Grau i Josep Maria Puig, en les entrevistes des de l'estadi blaugrana.\nL'actualitat blaugrana tindrà continuïtat diumenge, a l'edició setmanal de "Hat-trick Barça", del canal Esport3, que presentaran Bernat Soler, Gerard López i Andoni Zubizarreta, a partir de les 21.55. El programa tindrà la presència, al plató, d'Andoni Zubizarreta, director esportiu del club, dos dies abans del Barça-Milan, el decisiu partit de tornada de vuitens de final de la Champions, que TV3 transmetrà en directe, i al qual TV3 i el canal Esport3 dedicaran una programació especial.\nLa lliga dels equips catalans de la Segona A, al canal Esport3\nPer la seva part, el canal Esport3 oferirà aquest cap de setmana i en directe els partits dels tres equips catalans de la Segona Divisió A: aquest dissabte i a partir de les 17.55, el Barça B-Còrdova, amb la narració de Jordi Sunyer, Laura Brugués i Jordi Gonzalvo; dissabte també i a partir de les 19.55, el Sabadell-Ponferradina, amb la narració de Lluís Cervelló i Jordi Gonzalvo; i diumenge, el Girona-Osca, amb la narració de Lluís Cervelló, Laura Brugués i Jordi Gonzalvo, i a partir de les 16.55.


Lloguer de cotxes convertibles a Itàlia en una comparació gratuïta - | Lloguer de cotxes convertibles a Itàlia en una comparació gratuïta -\nCabriolet Itàlia Itàlia es troba al sud d’Europa i és una de les destinacions més populars del continent. Les raons no són difícils de reconèixer: el país exhala encant històric i ofereix un clima gairebé perfecte. Si llogueu un descapotable i visiteu Itàlia, gaudireu d’un viatge inoblidable. El país és gran i variat: planeja diverses setmanes per descobrir les regions més boniques d’Itàlia. En llogar convertibles a Itàlia, s’absté d’utilitzar el transport públic i organitzar les vostres vacances al vostre ritme. Anar espontàniament a Venècia o fer un viatge d’un dia al llac de Garda? Si llogues un cotxe descapotable i condueix per Itàlia, aquests desitjos es fan realitat. Un descapotable és la millor opció del vehicle, ja que amb l’augment de temperatures no hi ha res millor que el vent fresc. Un cotxe de lloguer val la pena per a qualsevol que apreciï la flexibilitat. No importa si viatja amb el seu ésser estimat, viatjant sol o en un viatge de negocis. Si llogui un descapotable i unes vacances a Itàlia, visiteu ciutats com Florència, Venècia i Roma. La “Dolce Vita” es pot gaudir a tots els racons, Itàlia té un toc especial que captiva tant als turistes com als locals. Llogar un descapotable a Itàlia i emocionants viatges. Si ets fanàtic d’ofertes atractives, no hauries de gastar més del que necessites per reservar un cotxe de lloguer. El nostre portal billiger-mietwagen.de garanteix uns estalvis atractius. Amb nosaltres trobareu una calculadora de comparació que us ajudarà a trobar el vostre favorit. Si voleu llogar un descapotable i utilitzar-lo a Itàlia, podeu fer certs paràmetres de filtre. D’aquesta manera, es pot seleccionar la classe de vehicle o l’estació de lloguer. Vols recollir el cotxe de lloguer en un aeroport o una estació de tren? A continuació, aprofiteu per iniciar visites turístiques a les ciutats. Un destacat especial és un viatge a la capital italiana Roma. Amb atractius com el Coliseu, el Fòrum Romà, la Basílica de Sant Pere i la Galleria Doria Pamphilj, Roma és una de les destinacions turístiques més populars. Si lloges un cotxe descapotable i condueix a través d’Itàlia, també esperes un viatge a Venècia. Passegeu per la plaça de Sant Marc, visiteu la basílica de Sant Marc i gaudiu d’un passeig per la góndola. A més, un viatge a la ciutat de Milà no ha de faltar en el vostre pla de viatge. Destaquen aquí la Catedral de Milà, la Galeria d’Art Modern i el Palau Reial. Descobriu el gran centre comercial Galleria Vittorio Emanuele II i admireu les creacions de dissenyadors d’alta qualitat. Descobrir el cotxe de lloguer de cotxes a Itàlia per cotxe Si lloga un cotxe i viatja a Itàlia, no només voleu viatjar a la ciutat. Almenys les belles són petites pauses a la natura. Gaudeix del sol pur a la costa d’Amalfi, una de les destinacions turístiques més populars del país. Ets fanàtic de petits i encantadors pobles pesquers? Després condueix al llac de Como i relaxa’t en un ambient mediterrani. Ja sigui palmeres, oliveres o cítrics – al llac de Como es creixen moltes plantes subtropicals que exhalen un aroma meravellós. El lloguer convertible a Itàlia també us dóna l’oportunitat de fer un viatge al llac de Garda. La regió emociona amb el seu encant i té nombrosos llocs d’interès turístic per oferir. Si llogues un cotxe descapotable i ho utilitza a Itàlia, descobriràs com la Badia de Malcesine, l’antic port de Desenzano del Garda i el pintoresc port de Lazise. Consell: no només condueixi a grans ciutats com Roma i Milà. Ciutats com Florència i Verona són molt més petites, però almenys val la pena veure. Amb el lloguer descapotable a Itàlia, podeu gaudir d’unes vacances de primera classe, deixeu-vos encantar amb la “Dolce Vita”.\nLloguer de cotxes WST Lloguer de cotxes a Maurici\nAlquiler de coches en Toronto - Alquiler de coches baratos en Toronto | coche alquiler


Bloc personal d'Agus Giralt: d’abril 2014\nRelligant Nou Barris segueix creixent\nAprofito per presentar-vos Relligant Nou Barris un dels projectes en que ja fa un any que estem treballant i que no para de creixer. Un projecte de l'Associació Projectart - Televisió de Nou Barris, de l'Arxiu de les Roquetes Nou Barris i del Grup d'Història de Can Basté.\nRelligant Nou Barris és un projecte que vol apropar la història del districte a tots els veïns. Una xarxa que permet descobrir a la vegada el patrimoni material de Nou Barris des dels mateixos carrers i places gràcies al nostre smartphone. Un projecte que integra TIC i història amb intenció de fer divulgació.\nAquest any el projecte ha integrat quatre punts nous (La Harry Walker, Les Cases del Governador, L'escola Ton i Guida i Can Masdéu) i dues noves rutes (La ruta de Collserola i la ruta dels Carrers i els Barris.)\nPublicat per Agus Giralt a 8:47 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Història, Nou Barris, Projectes, Televisió


Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road Londres Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nGladsmuir Road, Kings Cross St. Pancras, Londres, Regne Unit, N19 3JY - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road?\nMés informació sobre Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road\nOferint allotjaments de qualitat al els negocis, els paisatges districte de Londres, Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos xemeneia, Wi-Fi gratuït en totes les habitacions.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara xemeneia, parquet, accés a internet (sense fils), escriptori, balcó/terrassa per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Londres, el Veeve 4 Bedroom In Highgate Gladsmuir Road és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.


Vadevi | El Penedès ho té negre? | DO Penedès\nEl Penedès ho té negre?\nEls vins negres van representar l’any passat el 36,10% del total dels vins emparats per la DO Penedès, segons dades del Consell Regulador, tot i que sovint queden eclipsats pels blancs\nper Ramon Francàs 31/07/2017\nEl Penedès sembla que per fi vol començar a visibilitzar la gran alçada dels seus vins negres, darrerament força eclipsats per l’emergència dels vins blancs elaborats amb varietats autòctones, com ara el xarel·lo o la malvasia de Sitges. Encara que ara costi de creure, abans de la devastadora fil·loxera el Penedès era terra de vins negres. La plaga que va acabar amb la vinya, replantada amb peu americà, i l’emergència del cava van fer que les vinyes penedesenques es transformessin de manera radical. El cert del cas, però, és que primer van ser els negres els que van donar prestigi a la DO Penedès, tant a casa nostra com internacionalment. Jean Leon va regar els paladars de grans actors a Beverly Hills i el Mas La Plana de 1970 es va imposar als millors bordeus a la Olimpíada del Vi de París, organitzada por la revista especialitzada Gault-Millau, el 1979.\nEls vins negres van representar l’any passat el 36,10% del total dels vins emparats per la DO Penedès, segons dades del Consell Regulador. Això va suposar un total de 6.632.000 d’ampolles de 0.75 litres durant l’any 2016. El 43,79 % dels vins negres penedesencs van anar a parar el 2016 als mercats de l’exportació. Les xifres són bastant estables durant els darrers anys. El 2015 es van vendre 6,3 milions d’ampolles de vi negre emparades per la DO Penedès.\nLa varietat negra majoritària, el 28% del total, o sigui, 1’8 milions d’ampolles, és la cabernet sauvignon. Aquesta varietat de raïm ocupa un total de 235 hectàrees al Penedès. Segur que aquestes xifres no agraden més d’un. Però, com diria Pitu Roca, què és més d’aquí, un cabernet plantat fa 30 anys o un sumoll plantat fa tres anyets? La segona varietat més utilitzada, molt a prop de la cabernet, és també internacional, encara que molt ben adaptada al Penedès: la merlot. Un 27% dels vins negres estan elaborats amb merlot, una varietat plantada en 225 hectàrees. La tercera varietat és l’ull de llebre, un 15% del total, la qual cosa l’any passat va suposar gairebé 1 milió d’ampolles. Hi ha 125 hectàrees plantades d’ull de llebre. D’altra banda, un 25% dels vins negres de la DO Penedès són fruit d’un cupatge.\nCoincidint amb la darrera edició de la fira Temps de Vi de Vilanova i la Geltrú, el col·lectiu de cellers Qalidès que presideix Marcelo Desvalls va organitzar un esplèndid tast al restaurant Marejol amb 14 grans vins negres del Penedès. També sembla que el Consell Regulador de la DO Penedès vulgui començar a promocionar més els negres penedesencs. Per l’11 de novembre es prepara amb Olga Guasch del restaurant El Gat Blau de Vilafranca del Penedès un nou show room.\nI és que, no tot és xarel·lo a les contrades del Penedès. De fet, a la web del Consell Regulador de la DO Penedès, on tenen un apartat exclusiu per al xarel·lo, també es pot llegir: “Fruit de l’experimentació, de la constant innovació i de la recuperació de varietats pròpies que havien desaparegut i l’atenció a les noves tendències dels paladars, la DO Penedès ofereix una àmplia i exquisida gamma de vins negres de qualitat. Tot un luxe per als sentits”. Això, ara per ara, sembla més màrqueting que una altra cosa. Ara bé, el filòsof xinès Lao-Tse ja va dir: observa tot el blanc que hi ha entorn teu, però recorda tot el negre que existeix.\n#PENEDÈS #VI NEGRE


Les terrasses de la plaça de l'Ajuntament mantindran la seua grandària després de la peatonalització | Valencia Extra\nLes nou terrasses que acull la Plaça de l’Ajuntament mantindran la seua grandària amb la conversió de la plaça de l’Ajuntament per a vianants i baixaran a la calçada per a alliberar les voreres, segons ha anunciat hui la regidora d’Espai Públic, Lucía Beamud,\nAixí, la regidora ha explicat que des de l’Ajuntament de València “hi ha el compromís de treballar per facilitar tot allò que siga possible a l’hostaleria de la ciutat i, en aquest cas en concret, a la de la Plaça de l’Ajuntament, un espai que en breus dies veurà culminades les obres i serà ja per a les persones. Açò cal fer-ho al mateix temps que respectem als vianants, que han de tindre espais còmodes per a caminar sense problemes, i més en aquests moments, quan hem de vetlar perquè els espais oberts contemplen mides òptimes per a la salut pública”.\nEl consistori valencià baixarà a la calçada les dues terrasses de Marqués de Sotelo (Hard Rock Café i Viena), la del carrer Barcelonina (Mibble) i les sis de la Plaça de l’Ajuntament (Taco Bell, Burger King, Café&Tapas, Monmatre, Kaikaya i Lizarran). En Marqués de Sotelo hi ha una cafeteria (Café Templo) que mantindrà la seua ubicació actual, ja que per raons logístiques no podrà abaixar-se.\nLa regidora Beamud ha explicat que es tracta de la segona zona de la ciutat on l’Ajuntament duu a terme una operació d’abaixar terrasses a la calçada, ja que la primera va ser fa escassos anys en la part del Mercat Central i la Llotja. “Vist el bon funcionament que ha tingut en aquest espai, ara durem a terme el mateix a la plaça de l’Ajuntament que veurà com les voreres queden totalment lliures per a passejar”.\nDIJOUS, REUNIÓ A TRES BANDES\nTal com anunciava la regidora Beamud la setmana passada, des de la delegació d’Espai Públic es reprendran les meses de treball conjunt entre veïnat i hostalers per abordar com gestionar les terrasses en l’escenari de desescalada pel coronavirus i per a afrontar els nous plans especials que s’hagen d’aprovar en el futur. Així, la primera reunió d’aquestes característiques tindrà lloc el pròxim dijous.\n“Des de l’Ajuntament de València vetlem perquè un dels principals sectors econòmics de la ciutat tinga les facilitats que necessite i, alhora, que els veïns i veïnes de València tinguen garantits els seus drets bàsics de descans i de passeig. Posem per davant de tot el diàleg i el consens”, ha conclòs la regidora d’Espai Públic, Lucía Beamud.


Idescat. Anuari estadístic de Catalunya. Transport aeri. Moviment d'aeronaus, passatgers i mercaderies. Metodologia\nTransport aeri. Moviment d'aeronaus, passatgers i mercaderies. Metodologia\nQualsevol zona definida sobre la terra o l'aigua d'un estat destinada a utilitzar-se, totalment o parcialment, per a les operacions d'arribada, sortida i moviment de superfície d'aeronaus i oberta als serveis aeris comercials.\nPersona que sigui transportada en qualsevol aeronau en qualitat de viatger com a conseqüència d'un contracte de transport o arrendament o a títol privat, i aquelles persones que no siguin membres de la tripulació.\nServei aeri comercial\nVol o sèrie de vols destinats al transport públic de passatgers o de càrrega i correu, mitjançant pagament o lloguer. El vol pot ser regular o no regular.\nAquell en què tant l'aeroport inicial (sortida) com el terminal (arribada) són de l'Estat espanyol i és efectuat per companyies espanyoles.\nAquell en què un dels dos aeroports (inicial o terminal) és estranger i és efectuat tant per companyies nacionals com estrangeres.\nServei aeri comercial diferent dels vols regulars.\nServei aeri amb horari fix que es fa independentment del nombre de passatgers que hi vagin.\nLa Direcció General d'Aviació Civil del Ministeri de Foment ofereix totes les estadístiques referides a transport aeri, basant-se en les xifres que li proporcionen directament els aeroports espanyols.\nEl moviment d'aeronaus, passatgers i mercaderies mesura tots els vols, regulars i no regulars, de les companyies nacionals i estrangeres, i no inclou altres serveis o trànsits que no siguin els esmentats\nCom a moviment d'aeronaus es comptabilitzen tots els enlairaments i aterratges d'aeronaus. S'exclou els aterratges de toc i enlairament immediat i els aterratges avortats.\nNo s'inclou el moviment d'avions militars, de l'Estat, privats, ni de treballs aeris.\nEl moviment de mercaderies són les tones transportades en vols regulars o no regulars. Representa la càrrega de les mercaderies que paguen en un vol determinat i que es comptabilitza un sol cop a les classificacions nacional i internacional de mercaderies.\nFins l'any 2011, les dades de Catalunya inclouen el moviment d'aeronaus i mercaderies en els aeroports de Barcelona, Girona i Reus.