Intel·ligència nativa | Història - Història\nIntel·ligència nativa | Història\nEl 22 de març de 1621, una delegació de nadius americans va recórrer l’actual sud de Nova Anglaterra per reunir-se amb un grup d’estrangers que s’havien apoderat d’un assentament indi recentment desert. Al capdavant del partit hi havia un triomvirat incòmode: Massasoit, el sachem (líder polític-militar) de la confederació de Wampanoag, una coalició fluixa de diverses dotzenes de pobles que controlaven la major part del sud-est de Massachusetts; Samoset, sachem d'un grup aliat al nord; i Tisquantum, un captiu desconfiat, a qui Massasoit havia portat només a contracor com a intèrpret.\nMassasoit era un polític hàbil, però el dilema que afrontaria hauria posat a prova Maquiavel. Uns cinc anys abans, la majoria dels seus súbdits havien caigut davant una terrible calamitat. Pobles sencers havien estat despoblats. Massasoit era tot el que podia fer per mantenir units els vestigis del seu poble. A més dels seus problemes, el desastre no havia tocat els enemics de sempre de Wampanoag, l’aliança Narragansett a l’oest. Aviat, temia Massasoit, que aprofitarien la debilitat del Wampanoag i els superarien. I l’única solució que va poder veure estava plena de perills propis, perquè hi participaven els estrangers, gent de tot el mar.\nEls europeus havien visitat Nova Anglaterra durant almenys un segle. Més estrets que els nadius, estranyament vestits i sovint insosteniblement bruts, els estrangers pàl·lids tenien uns peculiars ulls blaus que sortien del pèl erit, semblant a un animal, que els tapava la cara. Eren irritantment garrulosos, propensos a atacs de trampes i sovint sorprenentment incompetents en allò que els indis semblaven tasques bàsiques. Però també fabricaven béns útils i bells: bullidors de coure, vidres de colors brillants i ganivets i barretes d’acer, a diferència de qualsevol altra cosa a Nova Anglaterra. A més, canviarien aquests valuosos articles per les pells barates que els indis utilitzaven com a mantes.\nAmb el pas del temps, els Wampanoag, com altres societats indígenes de la costa anglesa de Nova Anglaterra, havien après a gestionar la presència europea. Fomentaven l'intercanvi de mercaderies, però permetrien als visitants romandre a terra només per fer excursions breus i acuradament controlades. A aquells que van romandre més de la seva benvinguda es va recordar amb força de la durada limitada de l’hospitalitat índia. Al mateix temps, els Wampanoag van defensar els indis de l'interior, impedint-los comerciar directament amb els estrangers. D’aquesta manera, els grups costaners s’havien situat en la posició d’intermediaris clàssics, supervisant tant l’accés europeu als productes indis com l’accés dels indis als productes europeus. Ara, invertint la política de llarga data, Massasoit havia decidit permetre als nouvinguts romandre per un temps il·limitat, sempre que s’alienen formalment amb el Wampanoag contra els Narragansett.\nTisquantum, l’intèrpret, havia aparegut a casa de Massasoit un any i mig abans. Parlava anglès amb fluïdesa, ja que havia viscut diversos anys a Gran Bretanya. Però Massasoit es va preocupar que en una crisi Tisquantum pogués fer costat als estrangers. Samoset —el tercer membre del triumvirat— havia aparegut unes setmanes abans, després d’haver llançat un passeig des de casa seva a Maine en un vaixell anglès que travessava la costa. Com que Samoset també parlava una mica d’anglès, Massasoit l’havia enviat primer, no a Tisquantum, a reunir-se amb els estrangers.\nEl 17 de març de 1621, Samoset havia entrat solitari i desarmat al cercle de grolleres cabanes en què vivien els britànics. Els colons van veure un home robust i de postura erecta que portava només un taparrab; els cabells negres i rectes s’afaitaven per davant, però baixaven per les espatlles. Amb sorpresa, aquest home gairebé nu els va rebre en un anglès trencat però entenedor. Va marxar l’endemà al matí amb uns quants regals i va tornar un dia més tard amb cinc homes alts i adequats —en paraules del colonista Edward Winslow— amb ratlles negres de tres polzades pintades pel mig de la cara. Les dues parts van parlar inconclusivament, comprovant l’altra, durant unes hores.\nAra, el dia 22, amb Massasoit i la resta de la companyia índia amagats a la vista, Samoset i Tisquantum van entrar a la base destrossada dels estrangers. Van parlar amb els colons durant aproximadament una hora. Llavors, Massasoit i la resta del grup indi van aparèixer de sobte a la cresta d’un turó proper, a la vora d’un rierol. Alarmats, els europeus es van retirar a un turó de l’altra banda de la riera, on havien col·locat els seus pocs canons darrere d’un estanc mig acabat. Es va produir un enfrontament.\nFinalment, Winslow va mostrar la decisió que més tard va portar a la seva selecció com a governador de la colònia. Amb una armadura completa i amb una espasa, va passar per la riera i es va oferir com a ostatge. El germà de Massasoit es va fer càrrec de Winslow i, després, Massasoit va creuar l’aigua ell mateix, seguit per Tisquantum i 20 dels homes de Massasoit, tots desarmats. Els colons van portar el sachem a una casa inacabada i li van donar uns coixins per recolzar-se. Ambdues parts van compartir part de la llum de la lluna casolana dels estrangers i es van establir a parlar, traduint Tisquantum.\nMassasoit portava els mateixos mantons i polaines de pell de cérvol que els seus companys i, com ells, s’havia tapat la cara amb oli que repel·lia els insectes i tints de color porpra vermellós. Al voltant del coll penjava una bossa de tabac, un ganivet llarg i una gruixuda cadena de les preuades perles de closca blanca anomenades wampum. En aparença, va escriure Winslow després, era un home molt luxuriós, en els seus millors anys, un cos hàbil, una tomba de rostre i poca paraula. Els europeus, que amb prou feines havien sobreviscut l’hivern anterior, estaven en molt pitjor estat. La meitat de la colònia original ara es trobava sota terra sota uns retoladors de fusta pintats amb caps de mort; la majoria dels supervivents estaven desnutrits. La trobada entre el Wampanoag i els colons anglesos va marcar un moment crític en la història nord-americana. Un indi amable\n'Un indi amable'\nEls estrangers van anomenar la seva colònia Plymouth; ells mateixos eren els famosos pelegrins. A mesura que aprenen els escolars, en aquesta reunió els pelegrins van obtenir els serveis de Tisquantum, normalment conegut com Squanto. Als anys setanta, quan vaig assistir a l’institut, hi havia un text d’història popular Amèrica: la seva gent i els seus valors . Entre les il·lustracions de colors de la vida colonial hi havia una succinta explicació del paper de Tisquantum:\nUn amic indi anomenat Squanto va ajudar els colons. Els va mostrar com plantar blat de moro i com viure a la vora del desert. Un soldat, el capità Miles Standish, va ensenyar als pelegrins a defensar-se dels indis antipàtics.\nEl meu professor va explicar que el blat de moro era desconegut per als pelegrins i que Squanto havia demostrat la manera adequada de plantar-lo, ficant la llavor en petits munts de brutícia, acompanyada de mongetes i carabasses que després es tornarien a enfilar a les tiges altes. I va dir als pelegrins que fecundessin el sòl enterrant peixos al costat de les llavors de blat de moro. Seguint aquest consell, va dir el meu professor, els colons van créixer tant blat de moro que es va convertir en la peça central del primer Acció de gràcies. A la nostra moda, els estudiants vam prendre notes.\nLa història a Amèrica: la seva gent i els seus valors no està malament, pel que fa. Però la impressió que dóna és completament enganyosa.\nTsquantum va ser fonamental per a la supervivència de la colònia. Es va traslladar a Plymouth després de la reunió crucial i hi va passar la resta de la seva vida, període durant el qual va ensenyar als pelegrins els mètodes agrícoles, tot i que alguns arqueòlegs creuen que Tisquantum va recollir la idea del fertilitzant per a peixos dels agricultors europeus, que havien utilitzat la tècnica des de llavors. època medieval. Però Amèrica: la seva gent i els seus valors mai no explica per què va ajudar amb tanta entusiasme a les persones que havien envaït la seva terra natal. Saltar per sobre d’aquestes complexitats és comprensible en un llibre amb poc espai. La manca d'atenció, però, és simptomàtica d'un fracàs més gran en considerar els motius indis, o fins i tot que els indis puguin tenir motius.\nEl mateix passa amb l’aliança que Massasoit va negociar amb Plymouth. Des del punt de vista indi, per què ho va fer? L'aliança va tenir èxit des de la perspectiva de Wampanoag a curt termini, ja que va ajudar a mantenir a ratlla el Narragansett. Però va ser un desastre des del punt de vista de la societat índia de Nova Anglaterra en el seu conjunt, perquè va assegurar la supervivència de la colònia de Plymouth, que va encapçalar la gran onada d’immigració britànica a Nova Anglaterra. Tot això estava absent no només en els meus llibres de text de secundària, sinó en els comptes acadèmics en què es basaven.\nAquesta omissió es remunta als mateixos pelegrins, que atribuïen la manca de resistència nativa efectiva a la voluntat de Déu. La divina providència, va escriure el colonitzador Daniel Gookin, va afavorir l’assentament tranquil i pacífic dels anglesos. Els escriptors posteriors van tendir a atribuir l’èxit europeu a la tecnologia europea. En un concurs on només un bàndol tenia rifles i canons, segons els historiadors, els motius de l’altre bàndol eren irrellevants. A finals del segle XIX, es pensava que els indis del nord-est eren detalls de fons que s’esvaien ràpidament a la saga de l’auge dels Estats Units: persones marginals que van perdre al final, com James Axtell del College of William i Mary ho va dir secament en una entrevista amb mi. Les denúncies de l’època de la guerra del Vietnam dels pelegrins com a imperialistes o racistes simplement van replicar l’error en una nova forma. Si la causa era el Déu pelegrí, les armes pelegrines o l’avarícia pelegrí, les pèrdues autòctones es preordenaven; Segons aquest punt de vista, els indis no podrien haver aturat la colonització i amb prou feines ho van intentar.\nPerò a partir dels anys setanta, els historiadors es van mostrar insatisfets amb aquesta visió. Els indis eren vistos com a paties trivials i ineficaços, em va dir Neal Salisbury, historiador del Smith College. Però aquesta suposició –tot un continent de paties– simplement no tenia sentit. Salisbury i altres investigadors van intentar examinar els registres colonials a les vides indígenes de sota. El seu treball va alimentar un tsunami d’investigació sobre les interaccions entre nadius i nouvinguts a l’època en què s’enfrontaven com a relatius iguals.\nQuan es mira el registre històric, és evident que els indis intentaven controlar els seus propis destins, va dir Salisbury. I amb prou freqüència van tenir èxit, només per aprendre, com fan tots els pobles, que les conseqüències no eren les que esperaven.\nEl més probable és que Tisquantum no fos el nom que li van donar al néixer. En aquesta part del nord-est, Teixit es refereix a la ràbia, especialment a la ràbia de manitou , el poder espiritual abusiu del món al cor de les creences religioses dels indis costaners. Quan Tisquantum es va apropar als pelegrins i es va identificar per aquell sobriquet, va ser com si hagués estirat la mà i digués: Hola, sóc la ira de Déu.\nTisquantum tampoc no es pensava a si mateix com a indi, ni més ni menys que els habitants de la mateixa zona que avui es dirien hemisferians occidentals. Com deixaria clar la història posterior de Tisquantum, es considerava a si mateix en primer lloc com a ciutadà de Patuxet, una de les dotzenes d’assentaments costaners de l’actual Massachusetts de l’est i Rhode Island que conformaven la confederació de Wampanoag. Els Wampanoag, al seu torn, formaven part d'una aliança amb els Nauset, que comprenia uns 30 grups a Cape Cod, i el Massachusett, diverses dotzenes de pobles agrupats al voltant de la badia de Massachusetts. Totes aquestes persones parlaven variants de Massachusett, un membre de la família de les llengües algonques, la més gran de l’est d’Amèrica del Nord en aquell moment. A Massachusett, el nom de la costa de Nova Anglaterra era Dawnland, el lloc on va sortir el sol. Els habitants del Dawnland eren les persones de la primera llum.\nFa deu mil anys, quan els indis de Mesoamèrica i el Perú inventaven l’agricultura i s’unien als pobles, Nova Anglaterra amb prou feines estava habitada, per l’excel·lent motiu que havia estat coberta fins fa relativament poc per una capa de gel d’una milla de gruix. A mesura que es retirava el full, la gent es va anar movent lentament, tot i que la zona va romandre freda i poc acollidora, sobretot al llarg de la costa. Com que la pujada del nivell del mar inundava contínuament la costa, el pantanós Cape Cod no es va integrar completament en la seva configuració contemporània fins al voltant de 1000 a.C. En aquella època, Dawnland havia evolucionat cap a una cosa més atractiva: un embolcall ecològic de boscos d'auró humits, estuaris de marea replets de mariscs, boscos espessos de muntanyes altes, pantans molsosos de nabius i orquídies, complexos estanys de barres de sorra i a primera línia de platja, i parades escombrades pel foc de pi negre: enorme varietat fins i tot dins de la brúixola d’uns quants quilòmetres, segons la frase de l’historiador ecològic William Cronon.\nA finals del primer mil·lenni d.C., l'agricultura s'estenia ràpidament i la regió s'estava convertint en un mosaic de comunitats, cadascuna amb el seu terreny, forma de subsistència i estil cultural preferits. Escampats pels nombrosos llacs, estanys i pantans de les fredes muntanyes, hi havia petits grups mòbils de caçadors i recol·lectors. La majoria havien adoptat recentment l'agricultura o aviat ho havien de fer, però els conreus encara eren una font secundària d'aliment, un complement als productes salvatges de la terra. Les principals valls fluvials de Nova Anglaterra, per contra, mantenien grans pobles permanents, molts enclavats en constel·lacions de llogarets suburbans i camps de caça. Com que extensos camps de blat de moro, mongetes i carbassa envoltaven totes les cases, aquests assentaments es van estendre al llarg del Connecticut, Charles i altres valls fluvials durant quilòmetres, una ciutat xocant contra l’altra. Al llarg de la costa, on vivien Tisquantum i Massasoit, els pobles solien ser més petits i més fluixos, encara que no menys permanents.\nA diferència dels caçadors de terres altes, els indis dels rius i la costa no recorrien la terra; la majoria de famílies del litoral es desplaçarien a l'interior de 15 minuts a peu per evitar l'exposició directa a les tempestes i les marees hivernals. Cada poble tenia la seva pròpia barreja de conreu i alimentació: un al costat d’un ric llit d’ostres podia plantar blat de moro exclusivament per a la varietat, mentre que un poble a pocs quilòmetres podria subsistir gairebé completament amb la seva collita, omplint de magnífics dipòsits subterranis cada tardor. Kathleen J. Bragdon, antropòloga del College of William and Mary, escrivia Kathleen J. Bragdon, que cada comunitat s’unia i es dividia constantment com una plata fluida en un patró fluid dins dels seus límits. Aquests assentaments, va remarcar, no tenen cap nom a la literatura arqueològica o antropològica.\nDolça, molesta i contundent\nA la confederació de Wampanoag, una d’aquestes comunitats de plata ràpida era Patuxet, on va néixer Tisquantum a finals del segle XVI. Amagat a la gran escombrada de la badia de Cape Cod, Patuxet es va asseure a poca alçada sobre un petit port, serrat per barres de sorra i tan poc profund que els nens podien caminar des de la platja centenars de metres a l’aigua abans que arribés als seus caps. Cap a l'oest, els turons de blat de moro van marxar a través dels turons de sorra en files paral·leles. Més enllà dels camps, a una milla o més de distància del mar, s’aixecava un bosc de roure, castanyer i hickory, obert i semblant a un parc, el sotabosc mantingut per una ardent cremada anual. Agradable d’aire i perspectives, com un visitant anglès va descriure la zona, Patuxet tenia molta quantitat de peixos i aus cada dia de l’any. Un munt de salmó atlàntic que generava, esturió de nas curt, llobarro a ratlles i ombra americana omplien el port. Però la collita de peix més important es va produir a finals de la primavera, quan les aleves semblants a l'arengada pul·lulaven pel corrent ràpid i poc profund que travessava el poble.\nLa infantesa de Tisquantum nostre (casa) es formava a partir de pals arquejats que s’enllaçaven en una cúpula coberta a l’hivern per estores de jonc fortament teixides i a l’estiu per fines làmines d’escorça de castanyer. Un foc es va cremar constantment al centre i el fum sortia a través d’un forat al terrat. Les múltiples capes de catifes del wetu, que atrapaven capes aïllants d’aire, eren més càlides que les nostres cases angleses, va sospirar el colon William William. També va ser menys filtrat que la típica casa anglesa de barracons. Wood no va ocultar la seva admiració per la manera com les estores índies neguen l'entrada a cap gota de pluja, tot i que és tan ferotge com llarga.\nAl voltant de la vora de la casa hi havia llits baixos, de vegades prou amplis perquè tota una família s’estengués; generalment s’aixecaven a un peu del terra, a la plataforma, i s’apilaven amb estores i pells. Anant a dormir a la llum del foc, el jove Tisquantum hauria contemplat les ombres de bosses de cànem i caixes d’escorça penjades de les bigues. Les veus es remuntaven a la foscor: una persona cantava una cançó de bressol i, després, una altra, fins que tothom dormia. Al matí, quan es despertava, es posaven al foc olles grans de puré de blat de moro i mongetes en forma d’ou, que bullien a foc lent amb carn, verdures o peix sec per fer un guisat de cocció lenta. A fora, sentia els cops dels grans morters i morters en què les dones aixafaven blat de moro sec nokake , una pols semblant a la farina tan dolça, molesta i contundent, es va meravellar el colon Gookin, que un indi viatjarà molts dies sense cap altre menjar que aquest àpat. Segons una reconstrucció moderna, les dietes de Dawnland en aquella època eren de mitjana unes 2.500 calories al dia, un nivell més alt que les de l’Europa amb fam.\nEls escriptors pelegrins van informar universalment que les famílies Wampanoag eren properes i afectuoses, més que les famílies angleses, alguns pensaven. En aquells dies, els europeus tenien la intenció de veure els nens com els que passaven directament de la infància a l'edat adulta cap als 7 anys, i sovint els enviaven a treballar. Els pares indis, per contra, consideraven els anys anteriors a la pubertat com un moment de desenvolupament lúdic i mantenien la seva descendència a prop fins que es van casar. Nois com Tisquantum exploraven el camp, nedaven als estanys de l’extrem sud del port i jugaven a una mena de futbol amb una petita pilota de cuir; a l'estiu i a la tardor, acampaven a barraques als camps, desherbant el blat de moro i perseguint els ocells. El tir amb arc va començar als 2 anys. A l’adolescència, els nois feien un joc de trets i esquivaven les fletxes.\nL’objectiu principal de l’educació de Dawnland era modelar el caràcter. S'esperava que els homes i les dones fossin valents, resistents, honestos i sense queixa. Les xerrades i els xafardeigs estaven mal vistos. Aquell que parla poques vegades i oportunament, sent tan bo com la seva paraula, és l'únic home que estimen, va informar Wood. Quan els nois indis van arribar a la majoria d’edat, passaven tot un hivern sols al bosc, equipats només amb un llaç, un barret i un ganivet. Aquests mètodes van funcionar, va afegir Wood. Bateu-los, assotgeu-los, penseu-los, punxeu-los, si [els indis] decideixen no fer-ho, no ho faran.\nSegons el Salisbury de Smith College, el règim de Tisquantum era probablement encara més rigorós que el dels seus amics, perquè sembla que va ser seleccionat per convertir-se en un pniese , una mena de conseller-guardaespatlles del sachem. Per dominar l’art d’ignorar el dolor, els possibles pnies havien de sotmetre’s a experiències com ara córrer de potes per les esbarzers. I dejunaven sovint per aprendre l’autodisciplina. Després d’haver passat l’hivern al bosc, els pniese candidats van tornar a fer una prova addicional: beure suc de genciana amarga fins que van vomitar, repetint aquest procés una vegada i una altra.\nQuè va passar immediatament després de l'assassinat de Martin Luther King?\nPatuxet, com els seus assentaments veïns, estava governat per un sachem que aplicava lleis, negociava tractats, controlava contactes estrangers, cobrava tributs, declarava la guerra, proporcionava vídues i orfes i assignava terres de cultiu. El sachem Patuxet devia fidelitat al gran sachem del poble de Wampanoag, al sud-oest, i a través d’ell, als sachems de les confederacions aliades de la Nauset a Cape Cod i el Massachusett al voltant de Boston. Mentrestant, els Wampanoag eren rivals i enemics dels Narragansett i Pequots a l'oest i dels Abenaki al nord.\nA Nova Anglaterra del segle XVI hi vivien 100.000 persones autòctones o més, una xifra que augmentava lentament. La majoria d'ells vivien en comunitats de la costa, on el nombre creixent començava a canviar l'agricultura d'una opció a una necessitat. Aquests assentaments més grans requerien una administració més centralitzada; calia gestionar els recursos naturals com la bona terra i els rierols reproductors, encara que no escassos. En conseqüència, les fronteres entre grups eren cada vegada més formals. Els sachems, que tenien més poder i més per defensar, es van empènyer més fort l'un contra l'altre. Les tensions polítiques eren constants. Segons l’arqueòleg i etnohistoriador Peter Thomas, la Nova Anglaterra costanera i fluvial era un collage de personalitats, aliances, trames, incursions i trobades en constant canvi que implicava tots els [assentaments] indis.\nEls conflictes armats eren freqüents, però breus i suaus segons els estàndards europeus. El catalitzador solia ser el desig de venjar un insult o guanyar estatus, no la conquesta. La majoria de batalles consistien en incursions de guerrilles llampecs al bosc. Els atacants es van lliscar tan bon punt s’havia exigit la retribució. Els perdedors van reconèixer ràpidament la seva pèrdua d’estatus. Les dones i els nens poques vegades eren assassinats, tot i que de vegades eren segrestats i obligats a unir-se als vencedors. Els homes capturats eren sovint torturats. De tant en tant, com a senyal de victòria, els enemics assassinats es reduïen i, en enfrontaments especialment grans, els adversaris es podien trobar al descobert, com en els camps de batalla europeus, tot i que els resultats, va assenyalar Roger Williams, fundador de Rhode Island Colony, eren menys fulgurant i devorant llavors les cruels Warres of Europe.\nDins de l’assentament hi havia un món de calidesa, família i costums familiars. Però el món exterior, com va dir Thomas, era un laberint d’accions confuses i d’individus que lluitaven per mantenir una existència a l’ombra del canvi.\nI això va ser abans que apareguessin els europeus.\nBella de Stature i Build\nEls vaixells pesquers britànics poden haver arribat a Terranova ja a la dècada de 1480 i zones al sud poc després. El 1501, només nou anys després del primer viatge de Colom, l’aventurer portuguès Gaspar Corte-Real va segrestar més de 50 indis del Maine. Examinant els captius, Corte-Real es va sorprendre que dos portessin articles de Venècia: una espasa trencada i dos anells de plata.\nLa primera descripció escrita del poble de la primera llum va ser de Giovanni da Verrazzano, el mariner italià encarregat pel rei de França el 1523 per descobrir si es podia arribar a Àsia arrodonint les Amèriques cap al nord. Navegant cap al nord des de les Carolines, va observar que la costa arreu era densament poblada, fumada amb fogueres índies; de vegades sentia l'olor de la crema a centenars de quilòmetres de distància. El vaixell va fondejar a la badia de Narragansett, a prop de l'actual Providència. Verrazzano va ser un dels primers europeus que els nadius havien vist, potser fins i tot el primer, però els narraganset no van ser intimidats. Gairebé a l’instant, 20 llargues canoes envoltaven els visitants. Cachure i elegant, el sachem de Narragansett va saltar a bord: un home alt i de pèl llarg d’uns 40 anys, amb joies multicolors penjades al coll i les orelles, tan belles d’alçada i estructura com puc descriure, va escriure Verrazzano.\nLa seva reacció va ser habitual. Una i altra vegada els europeus van descriure el poble de la primera llum com a exemplars sorprenentment sans. Menjant una dieta nutritiva, treballant molt però sense trencar-se pel treball, la gent de Nova Anglaterra era més alta i robusta que aquells que volien instal·lar-se. Els anglesos nadius, segons William Wood, eren més amables de veure (encara que [vestits]) només a les galeries d'Adam) que molts fantàstics compostos [dandy anglès] a la moda més recent.\nLes proves suggereixen que els indis tendien a veure els europeus amb menyspreu. Segons va informar un missioner disgustat, l’Huron a Ontario pensava que els francesos tenien poca intel·ligència en comparació amb ells mateixos. Els europeus, segons els indis a altres indis, eren físicament febles, sexualment poc fiables, atrocment lletjos i simplement pudents. (Els britànics i els francesos, molts dels quals no s’havien banyat durant tota la vida, van quedar sorpresos per l’interès indi per la higiene personal.) Un jesuïta va informar que els salvatges estaven disgustats pels mocadors: diuen que hi col·loquem allò impur. un bon tros de lli blanc i el guardem a les butxaques com una cosa molt preciosa, mentre el llencen a terra.\nDurant 15 dies, Verrazzano i la seva tripulació van ser els convidats honrats dels Narragansett, tot i que els indis, va admetre Verrazzano, van mantenir les seves dones fora de vista després d’escoltar el fastigós clam dels mariners quan es van veure les dones. Gran part del temps es va passar en un troc amistós. Per a la confusió dels europeus, el seu acer i tela no va interessar als narraganset, que volien canviar només per petites campanes, cristalls blaus i altres quincalla per posar a l’orella o al coll. A la propera parada de Verrazzano, la costa del Maine, els Abenaki volien acer i tela, de fet els exigia. Però al nord la benvinguda amistosa havia desaparegut. Els indis van denegar als visitants el permís per aterrar; negant-se fins i tot a tocar els europeus, van passar mercaderies endavant i endarrere sobre una corda sobre l’aigua. Tan bon punt els membres de la tripulació van enviar els darrers articles, els locals van començar a mostrar les natges i riure. Llum pels indis! Verrazzano estava desconcertat per aquest comportament bàrbar, però el motiu sembla clar: a diferència dels Narragansett, els Abenaki tenien una llarga experiència amb els europeus.\nUn vaixell petit\nDurant el segle posterior a Verrazzano, els europeus eren visitants habituals del Dawnland, normalment pescant, de vegades comerciant, segrestant de vegades els indígenes com a records. (Verrazzano n'havia agafat un, un noi d'uns 8 anys). El 1610, un historiador ha estimat que només a Gran Bretanya hi havia uns 200 vaixells que operaven a Terranova i Nova Anglaterra; centenars més provenien de França, Espanya, Portugal i Itàlia. Amb una sorprenent uniformitat, aquests viatgers van informar que Nova Anglaterra estava molt assentada i ben defensada. El 1605 i el 1606 Samuel de Champlain va visitar Cape Cod, amb l'esperança d'establir una base francesa. Va abandonar la idea. Hi vivia massa gent. Un any després, el noble britànic Ferdinando Gorges va intentar fundar una comunitat a Maine. Va començar amb més gent que l’aventura posterior dels pelegrins a Plymouth i va estar millor organitzat i proveït. No obstant això, els indis locals, nombrosos i ben armats, van matar onze colons i van conduir la resta a casa en pocs mesos.\nTisquantum probablement va veure Champlain i altres visitants europeus, però la primera vegada que se sap que els europeus van afectar la seva vida va ser a l’estiu de 1614. Un petit vaixell que hi havia cap allà, navega a vela. El Patuxet va sortir a conèixer la tripulació. Quasi segur que el sachem hauria estat del partit; hauria estat acompanyat del seu pniese, inclòs Tisquantum. El líder dels desconeguts era una visió que no es podia creure: un home robust, fins i tot més baix que la majoria d’estrangers, amb una barba vermella voluminosa que li cobria tant la cara que semblava als ulls d’Índia més bèstia que humana. Aquest era el capità John Smith, de fama de Pocahontas. Segons Smith, havia viscut una vida aventurera i glamurosa. De jove, va afirmar, havia servit de corsari, després de la qual cosa va ser capturat i esclavitzat pels turcs. Es va escapar i es va concedir el rang de capità de l'exèrcit de Smith. Més tard es va convertir en capità d'un vaixell i va viatjar diverses vegades a Amèrica del Nord. En aquesta ocasió havia navegat a Maine amb dos vaixells, amb la intenció de caçar balenes. La festa va passar dos mesos perseguint les bèsties però no en va aconseguir cap. Smith va escriure més tard, el pla alternatiu era Fish and Furs. Va assignar a la majoria de la tripulació per capturar i assecar peixos en un vaixell mentre navegava amunt i avall per la costa amb l’altre, canviant pel pell.\nTot i l’aspecte peculiar de Smith, sembla que Tisquantum i els seus companys li van fer un recorregut, durant el qual va admirar els jardins, els horts i els camps de blat de moro, i les grans comparses de gent ben proporcionada que els cuidaven. En algun moment es va produir una baralla i es van tirar llaços, va dir Smith, que va envoltar Patuxet de cinquanta o cinquanta anys. El seu relat és imprecís, però sembla probable que els indis insinuessin un límit per a la seva estada. En qualsevol cas, la visita va acabar amb prou cordialitat i Smith va tornar a Maine i després a Anglaterra. Va fer un mapa del que havia vist, va convèncer el príncep Carles de mirar-lo i li va demanar favor que li concedís noms britànics a tots els assentaments indis. Després va posar els mapes als llibres que va escriure exaltant les seves aventures. D’aquesta manera Patuxet va adquirir el seu nom en anglès, Plymouth, i la regió es va conèixer com Nova Anglaterra.\nSmith va deixar el seu lloctinent, Thomas Hunt, a Maine per acabar de carregar l'altre vaixell amb peix sec. Sense consultar Smith, Hunt va decidir visitar Patuxet i, un cop allà, va convidar alguns indis a pujar a bord. La idea d’un dia d’estiu al vaixell dels estrangers devia ser temptadora. Diverses dotzenes de vilatans, entre ells Tisquantum, van anar amb canoa fins al vaixell. Sense previ avís ni pretext, els mariners van intentar empènyer-los a la bodega. Els indis van lluitar. Els homes de Hunt van escombrar la coberta amb foc d’armes petites, creant una gran matança. A punta de pistola, Hunt va obligar a 19 supervivents, inclòs Tisquantum, a sota de les cobertes, i després va navegar amb ells cap a Europa, aturant-se una sola vegada, a Cape Cod, on va segrestar set Nauset.\nDesprés de Hunt, els indignats sachems de les confederacions de Wampanoag i Nauset van prometre no deixar que els estrangers descansessin de nou a les seves costes. A causa de la inútil Hunt, es va lamentar Gorges, el futur colonitzador de Maine, una guerra [que] ara era un nou començament entre els habitants d'aquelles parts i nosaltres. Tot i les armes europees, el nombre més gran d’indis, les seves posicions consolidades, el coneixement del terreny i el magnífic tir amb arc els van convertir en formidables adversaris. Uns dos anys després dels delictes de Hunt, un vaixell francès va naufragar a la punta de Cape Cod. La seva tripulació va construir un refugi groller amb una muralla defensiva feta de pals. El Nauset, amagat fora, va agafar els mariners un a un fins que només en quedaven cinc. Van capturar els cinc i els van enviar a grups víctimes de segrestadors europeus. Un altre vaixell francès va fondejar al port de Boston aproximadament al mateix temps. Massachusett va matar a tothom a bord i va incendiar el vaixell.\nBona Providència de Déu\nEls pelegrins s'havien negat a contractar l'experimentat John Smith com a guia, segons la teoria que podrien utilitzar simplement els mapes del seu llibre. En conseqüència, com Smith va cantar més tard, els desafortunats Mayflower Va passar diverses setmanes gèlides explorant Cape Cod per un bon lloc on aterrar, durant aquest temps molts colons es van posar malalts i van morir. El desembarcament a Patuxet no va acabar amb els seus problemes. Els colons tenien intenció de produir el seu propi menjar, però havien descuidat portar vaces, ovelles, mules o cavalls. (És possible que tinguessin porcs.) Per descomptat, els pelegrins havien tingut la intenció de guanyar la major part dels seus mitjans de vida no agrícola, sinó capturant peix per exportar-lo a Gran Bretanya. Però l’únic equip de pesca que portaven els pelegrins era inútil a Nova Anglaterra. Només la meitat de les 102 persones a la xarxa Mayflower va arribar durant el primer hivern.\nCom van sobreviure fins i tot tants? En la seva història de la colònia de Plymouth, el mateix governador William Bradford dóna una resposta: robar cases i tombes índies. El Mayflower fins al primer lloc a Cape Cod. Una companyia armada de pelegrins es va trontollar. Finalment, van trobar un habitatge indi desert. Els nouvinguts, famolencs, freds i malalts, van cavar llocs d’enterrament oberts i van saquejar cases buscant restes subterrànies de menjar. Després de dos dies de treball nerviós, l’empresa va transportar deu boixells de blat de moro cap al Mayflower , portant gran part del botí en una gran tetera metàl·lica que els homes també havien robat. I segur que va ser la bona providència de Déu que vam trobar aquest blat de moro, va escriure Winslow, perquè si no sabem com ho hauríem d’haver fet.\nLa manca de preparació dels pelegrins era típica. Les expedicions de França i Espanya solien estar recolzades per l’Estat i, en general, formades per soldats acostumats a la vida dura. Per contra, els viatges anglesos gairebé sempre estaven finançats per capitalistes de risc que esperaven obtenir un ràpid ingrés. Dècades després de tocar per primera vegada les Amèriques, els capitalistes de risc de Londres encara no havien esbrinat que Nova Anglaterra era més freda que la Gran Bretanya tot i estar més al sud. Fins i tot quan es van centrar en un lloc més càlid com Virgínia, van seleccionar persistentment com a colons persones ignorants de l'agricultura; l'esperança de fugir de les persecucions religioses més importants de les seves ments, els pelegrins, per desgràcia, en van ser un exemple. Multiplicant les dificultats, els possibles colonitzadors arribaven enmig d’una severa sequera plurianual. Jamestown i les altres incursions de Virgínia van sobreviure de la caritat índia: eren totalment dependents i, per tant, controlables, ha escrit Karen Ordahl Kuppermann, historiadora de la Universitat de Nova York. El mateix va passar per als aventurers de Plymouth.\nSense experiència en l’agricultura, els pelegrins tampoc no eren boscosos. Acoblats al seu poblet mig construït aquell primer hivern terrible, els colons poques vegades van veure els habitants de la zona, excepte la pluja ocasional de fletxes amb punta de llautó o urpes. Després de febrer, les visions i els albiraments es van fer més freqüents. Espantats, els pelegrins van treure cinc canons petits de la Mayflower i els va emplaçar en una fortificació defensiva. Però després de tota l’ansietat, el seu primer contacte amb els indis va anar sorprenentment. Al cap de pocs dies, Tisquantum es va instal·lar entre ells. I després van sentir les seves històries.\nNo es conserva cap registre del viatge de Tisquantum a través de l’Atlàntic, però Hunt —el subordinat renegat de John Smith, que havia segrestat Tisquantum i més d’una vintena de companys— hauria lligat o encadenat i encallat els indis a qualsevol racó fosc del casc. Presumiblement s’alimentaven de la càrrega de peix sec del vaixell. Smith va trigar sis setmanes a creuar l'Atlàntic a Anglaterra. No hi ha cap raó per pensar que Hunt anés més ràpid. L’única diferència era que va portar el seu vaixell a Màlaga, a la costa mediterrània d’Espanya. Allà tenia la intenció de vendre tota la seva càrrega, inclosos els éssers humans.\nDe fet, Hunt va aconseguir vendre només alguns dels seus captius abans que els sacerdots locals catòlics romans s'apoderessin de la resta; l'Església espanyola es va oposar vehementment a la brutalitat envers els indis. (El 1537 el papa Pau III havia proclamat que els indis mateixos són homes veritables i que no haurien de ser privats de llibertat i reduïts al nostre servei com animals bruts.) Els sacerdots pretenien salvar tant el cos de Tisquantum, evitant la seva esclavitud com la seva ànima. , convertint-lo al cristianisme, encara que és poc probable que tinguessin èxit en aquest darrer esforç. En qualsevol cas, aquest inventor els va convèncer perquè el deixessin tornar a casa o, millor dit, per intentar tornar. Va arribar a Londres, on es va quedar amb John Slany, un constructor de vaixells amb inversions a Terranova. Aparentment, Slany va ensenyar anglès a Tisquantum mentre el mantenia com a curiositat a la seva casa de la ciutat. Mentrestant, Tisquantum el va convèncer perquè organitzés el pas a Amèrica del Nord amb un vaixell pesquer. Va acabar en un petit campament de pesca britànic a la vora sud de Terranova. Es trobava al mateix continent que Patuxet, però entre ells hi havia mil quilòmetres de costa rocosa i les aliances Micmac i Abenaki, que estaven en guerra entre elles.\nCom que recórrer aquest territori antipàtic seria difícil, Tisquantum va començar a buscar un vaixell que el portés a Patuxet. Va elogiar la recompensa de Nova Anglaterra a Thomas Dermer, un dels subordinats de Smith, que llavors es quedava al mateix camp. Dermer es va posar en contacte amb Ferdinando Gorges, que malgrat els seus fracassos anteriors va mantenir el seu interès per les Amèriques, i amb Tisquantum va tornar a Anglaterra i es va reunir amb Gorges. Gorges va proporcionar a Dermer un vaixell fresc i, després de tocar terra a Maine, van marxar el maig de 1619 cap a Massachusetts.\nper què en diuen india pale ale\nL’arma secreta dels europeus\nEl que Tisquantum va veure al seu retorn el va sorprendre. Des del sud de Maine fins a la badia de Narragansett, la costa estava buida, totalment nul·la, va informar Dermer. El que abans havia estat una línia de comunitats ocupades ara era una massa de cases caigudes i camps no atesos envoltats de mores. Entre les cases i els camps hi havia disseminats esquelets blanquejats pel sol. A poc a poc, la tripulació de Dermer es va adonar que navegaven per la frontera d’un cementiri de 200 milles de llarg i 40 quilòmetres de profunditat. Patuxet havia estat colpejat amb força especial. No quedava ni una sola persona.\nA la recerca dels seus parents, Tisquantum va conduir Dermer a una marxa melancòlica cap a l’interior. Els assentaments que van passar estaven buits al cel, però plens de morts sense atendre. Finalment, el partit de Tisquantum es va trobar amb alguns supervivents, un grapat de famílies en un poble destrossat. Aquestes persones van enviar a Massasoit, que va aparèixer, va escriure Dermer, amb una guàrdia de cinquanta homes armats i un mariner francès captiu, un supervivent del naufragi de Cape Cod. Massasoit va explicar a Tisquantum el que havia passat.\nUn dels navegants francesos nàufrags havia après prou Massachusett com per informar els seus captors abans de morir que Déu els destruiria per les seves malifetes. El Nauset es va burlar de l'amenaça. Però els europeus portaven una malaltia i la van llegar als seus carcellers. Segons els relats dels símptomes, l’epidèmia probablement era d’hepatitis viral, probablement propagada per aliments contaminats, segons un estudi realitzat per Arthur E. Spiess, de la Maine Historic Preservation Commission, i Bruce D. Spiess, del Medical College of Virginia. . Els indis van morir en piles mentre estaven a les seves cases, va observar el comerciant Thomas Morton. En el seu pànic, els infectats recentment van fugir dels moribunds, sense saber-ho, portant la malaltia a les comunitats veïnes. Darrere d'ells, els morts es deixaven caure per a corbs, estels i paràsits. A partir del 1616, la plaga va trigar almenys tres anys a esgotar-se i va matar fins al 90 per cent de les persones a la costa de Nova Anglaterra.\nMassasoit havia governat directament una comunitat de diversos milers de persones i havia dominat una confederació de fins a 20.000 persones. Ara el seu grup es va reduir a 60 persones i tota la confederació a menys d'un miler. Tant els indis com els pelegrins creien que la malaltia reflectia la voluntat de les forces celestes. El Wampanoag, va escriure Salisbury, l'historiador Smith, va arribar a la conclusió òbvia: les seves deïtats s'havien aliat contra elles.\nDe la mateixa manera, es diu que el governador Bradford va atribuir la plaga a la bona mà de Déu, que va afavorir els nostres inicis arrasant gran multitud d'indígenes ... perquè ell pogués fer-nos lloc. De fet, més de 50 dels primers pobles colonials de Nova Anglaterra es trobaven en comunitats índies buidades per malalties. L'epidèmia, va dir Gorges, va deixar la terra sense cap [gent] que pertorbés o aplacés la nostra possessió lliure i pacífica, des de quan podem concloure amb justícia, que DÉU va fer el camí cap a la seva obra.\nDe la mateixa manera que el terratrèmol de Lisboa de 1755, que va matar desenes de milers, va provocar malestar espiritual a tot Europa, l’epidèmia de Nova Anglaterra va trencar la sensació dels Wampanoag que vivien en equilibri amb un món intel·ligible. A més, el massiu balanç de morts va crear una crisi política. Com que l'hostilitat entre el Wampanoag i el veí Narragansett havia restringit el contacte entre ells, la malaltia no s'havia estès a aquest últim. Ara la gent de Massasoit no només estava assetjada per la pèrdua, sinó que estava en perill de subjugació.\nDesprés d’assabentar-se de l’epidèmia, el desconcertat Tisquantum va tornar amb Dermer al sud de Maine, la casa que havia intentat trobar ja no existia. Però tampoc no es podia quedar amb els europeus. Va acabar tornant a Massachusetts a peu: el llarg i arriscat viatge per un territori devastat per la guerra que havia volgut evitar. Gairebé inevitablement, Tisquantum va ser capturat en el seu viatge cap a casa, potser per la seva associació amb els odiats europeus, i enviat a Massasoit com a captiu.\nUn cop més, Tisquantum va intentar sortir d’una embús, omplint les orelles de Massasoit de contes sobre els anglesos, les seves ciutats i la tecnologia potent. Tisquantum va dir, segons un colon que el coneixia, que si Massasoit pogués fer [als] anglesos els seus amics, [els] enemics [encara] estarien forts per a ell (és a dir, els Narragansett) estarien obligats a obviar ell. Massasoit va reclutar-se, mantenint aparentment Tisquantum en una mena d'arrest domiciliari. Al cap de pocs mesos, va arribar la notícia que un grup d’anglès s’havia establert a Patuxet. El Wampanoag els va observar mentre patien el primer hivern castigador. Finalment, Massasoit va concloure que s’havia d’aliar amb ells; en comparació amb els Narragansett, eren el menor de dos mals. Tot i això, només quan es va fer inevitable la necessitat d’un traductor, va permetre a Tisquantum conèixer els pelegrins.\nMassasoit va dir als pelegrins que estava disposat a deixar-los en pau (se suposa que és un farol, ja que allunyar-los hauria gravat els seus recursos limitats). Però, a canvi, volia l’assistència dels colons amb els Narragansett. Per als pelegrins, el motiu de Massasoit per a l’acord era obvi: el líder indi volia armes. Creu que és possible que tinguem [de] força per a ell, va dir Winslow més tard, perquè les nostres peces [pistoles] són terribles per a ells.\nDes de la perspectiva actual, però, sembla probable que Massasoit tingués un pla més subtil. Probablement volia més enfrontar-se als Narragansett amb la poc apetitosa perspectiva d’atacar un grup d’anglesos al mateix temps que els seus socis comercials principals eren altres anglesos. Davant la possibilitat de trencar la seva posició preferida d’intermediaris, els narraganset podrien pensar-s’ho dues vegades abans d’escenificar aquesta incursió. Si aquesta interpretació és correcta, Massasoit intentava incorporar els pelegrins a la xarxa de la política autòctona. No gaire abans, havia expulsat els estrangers que es quedaven massa temps en territori Wampanoag. Però amb tota la confederació ara més petita que una de les seves antigues comunitats, la millor opció semblava permetre que els pelegrins es quedessin. Seria una decisió dràstica, fins i tot fatal.\nPrimer Acció de gràcies\nTisquantum va treballar molt per demostrar el seu valor als pelegrins. Va tenir tant d'èxit que quan alguns indis anti-britànics el van segrestar, els colons van enviar una expedició militar per recuperar-lo. Els nouvinguts mai no es van preguntar per què es podria fer essencial. Però a partir dels relats dels pelegrins sobre els seus tractes amb ell, la resposta sembla clara: l’alternativa a quedar-se a Plymouth era tornar a Massasoit i renovar el seu captivitat.\nReconeixent que és improbable que els colons el mantinguin per sempre, Tisquantum va decidir reunir els pocs supervivents nadius de Patuxet i reconstituir l'antiga comunitat en un lloc proper a Plymouth. Més ambiciós encara, esperava utilitzar la seva influència sobre els anglesos per convertir aquest nou Patuxet en el centre de la confederació de Wampanoag, eliminant així la saquesia de Massasoit. Per assolir aquests objectius, tal com va relatar més tard el governador Bradford, tenia la intenció de jugar els indis i els anglesos l'un contra l'altre.\nL’esquema era arriscat, sobretot perquè el sempre sospitós Massasoit havia enviat a Plymouth com a monitor un dels seus pnies, Hobamok. De vegades, Hobamok i Tisquantum treballaven junts, com quan la parella ajudava els pelegrins a negociar un tractat amb Massachusett al nord. També van ajudar a establir una treva amb els Nauset de Cape Cod després que el governador Bradford va acordar pagar les pèrdues causades pels robatoris de sepulcres dels colons.\nA la tardor, la situació dels colons era prou segura com per celebrar una festa d’acció de gràcies. Massasoit va aparèixer amb noranta homes, va recordar més tard Winslow, la majoria amb armes. La milícia pelegrina va respondre marxant i disparant les seves armes a l'aire d'una manera destinada a transmetre amenaça. Agraïts, els dos bàndols es van asseure, van menjar molts aliments i es van queixar del Narragansett. Ecce Acció de gràcies.\nTot el temps, va escriure Bradford, Tisquantum va buscar els seus propis fins i va jugar el seu propi joc. Encobert, va intentar convèncer altres Wampanoag que podia protegir-los millor dels Narragansett que Massasoit. En cas d'atac, va afirmar Tisquantum, podria respondre amb tantes tropes índies, més els pelegrins. Per avançar en el seu cas, Tisquantum va dir a altres indis que els estrangers havien enterrat a terra una memòria cau de l'agent que havia causat l'epidèmia i que podia manipular-los per desencadenar-la.\nFins i tot quan Tisquantum intentava fomentar la desconfiança de Massasoit entre els indis, va dir als colons que Massasoit els travessaria fent un atac conjunt amb els Narragansett a Plymouth. Després va intentar enganyar els pelegrins per atacar el sachem.\nA la primavera de 1622 Tisquantum va anar amb una delegació de pelegrins a Massachusett al port de Boston. Minuts després de la seva sortida, segons Bradford, un dels Patuxet supervivents que semblaven tenir molta por va informar els colons que els Narragansett i Massasoit tenien previst atacar. Pel que sembla, Tisquantum creia que els colons, en conèixer aquesta notícia, s'aixecarien i matarien Massasoit. Com que Tisquantum estava fora, les seves mans semblarien netes. En canvi, tot es va anar malament. En conèixer la notícia d'un imminent atac, Bradford va ordenar disparar un canó per tornar a trucar a la delegació, inclòs Tisquantum. Mentrestant, Hobamok, que havia adquirit una mica d’anglès, va negar indignat el rumor. Llavors, en un moviment que Tisquantum no havia previst, Bradford va enviar l’esposa de Hobamok a casa de Massasoit per esbrinar què feia. Va informar que tot estava tranquil. Quan Massasoit es va assabentar de la trama, va exigir als pelegrins que li enviessin Tisquantum per a una ràpida execució.\nBradford es va negar; Les habilitats lingüístiques de Tisquantum eren massa vitals. Tisquantum és un dels meus temes, va dir Massasoit. Els pelegrins no teniu jurisdicció sobre ell. I va oferir una gran quantitat de pells per endolcir el tracte. Quan la colònia encara no rendia Tisquantum, va escriure Winslow, Massasoit va enviar un missatger amb un ganivet i li va dir a Bradford que es retirés les mans i el cap de Tisquantum. Per deixar encara més clar el seu malestar, va convocar Hobamok a casa i va tallar tot contacte amb els pelegrins. Nerviosos, els colons van començar a construir fortificacions defensives. Entre mitjans de maig i mitjans de juliol, els seus conreus es van assecar per manca de pluja. Com que el Wampanoag havia deixat de comerciar amb ells, els pelegrins no podrien complementar la seva collita.\nAra, un home marcat, Tisquantum no va poder fer un pas fora de Plymouth sense escorta. Tot i això, va acompanyar Bradford en un viatge al sud-est de Cape Cod per negociar un altre pacte. Anaven de camí a casa quan Tisquantum es va posar malalt de sobte. Va morir al cap d’uns dies.\nA la dècada següent, desenes de milers d’europeus van arribar a Massachusetts. Massasoit va fer de pastor al seu poble durant l’onada d’assentament i el pacte que va signar amb Plymouth va durar més de 50 anys. Només el 1675 un dels seus fills, enfadat per les lleis dels colons, va llançar el que potser va ser un atac inevitable. S'hi van afegir indis de desenes de grups. El conflicte, brutal i trist, va trencar Nova Anglaterra.\nVan guanyar els europeus. Els historiadors atribueixen part de la victòria a la falta de voluntat de l’Índia per coincidir amb la tàctica europea de massacrar pobles sencers. Una altra raó era la mà d'obra, per aquella època els colons eren superiors als natius. Grups com el Narragansett, que havia estat salvat per l'epidèmia de 1616, havien estat aixafats per una epidèmia de verola el 1633. Un terç a la meitat dels indis restants a Nova Anglaterra van morir de malalties europees. La gent de la primera llum podria evitar o adaptar-se a la tecnologia europea, però no als gèrmens europeus. Les seves societats van ser destruïdes per armes que els seus oponents no podien controlar i ni tan sols sabien que posseïen.\n1964 Rudolph el ren de nas vermell\ngeraldine ferraro és més coneguda com\ncom són els nadius americans\nqui va crear la bandera estrellada\nquina precisió té la data de carboni 14?


salvatblog: de juliol 2013\nPublicat per jordi salvat els 8:40 p. m. Cap comentari:\nSabeu que és el tercer fil ferroviari? Segur que heu llegit que servirà per traslladar amb més rapidesa mercaderies procedents del Port de Tarragona i del polígon petroquímic, que és urgent i ens ajudarà a guanyar competitivitat. Sabeu per on passarà? Doncs per la via on ara es transporten viatgers i també algunes mercaderies per la costa tarragonina. No és un tema llunyà o secundari, ni molt menys, pels habitants de Tarragona i el Baix Gaià, sinó que tindrà conseqüències en la nostra vida diària: contaminació acústica, pas de mercaderies perilloses, menys freqüència de trens de viatgers, impacte mediambiental... La sensació és que se n’ha parlat poc d’aquest projecte a nivell ciutadà.\nHi havia una alternativa al pas d’aquest tercer fil per la costa i era que aquest passés per l’interior, per la via entre Reus i Roda de Berà en desús dels dels anys vuitanta. Era una opció més cara, més complexa, però definitiva. Perquè aquí està el quid de la qüestió: el tercer fil ferroviari per la costa ens han dit sempre que és provisional. Però mai en han quantificat quina serà la magnitud d’aquesta provisionalitat. Al tercer fil ferroviari s’hi invertiran desenes de milions d’euros i una inversió d’aquest tipus no és per uns quants anys, que es puguin comptar amb els dits de la mà. En un moment com l’actual, amb la situació econòmica que estem vivint, seria poc més que una obscenitat econòmica.\nEncara que la majoria de polítics i les principals organitzacions empresarials s’han esforçat a cantar les bondats del tercer fil fins a semblar que existeix un pensament únic, també hi ha veus discordants que avisen de l’amenaça que representa l’augment exponencial del pas de mercaderies per la costa. El gran abanderat contra el tercer fil ha estat el portaveu del Partit Popular a l’Ajuntament de Tarragona, diputat al Congrés i president provincial de la formació, Alejandro Fernández, que s’ha enfrontat a la seva formació, gran defensora i impulsora del projecte des del Ministeri de Foment. Ho ha fet al més pur estil nadalià. Fernández afirma que el tercer fil es tracta d’una hipoteca per Tarragona i el no definitiu a seva la façana marítima.\nUn alcalde s’ha quedat sol també amb una posició crítica com s’està portant l’aprovació del tercer fil. Fèlix Alonso, d’Altafulla, ha tirat pel dret, per la via judicial veient que es volen escurçar terminis legals per accelerar la construcció de la infraestructura i no s’ha concretat ni la provisionalitat ni altres aspectes com les mesures que moderin efectes com la contaminació acústica. Ha presentat un recurs per demanar la seva nul·litat. El batlle altafulllenc també avisa dels perills que pot presentar el projecte al model turístic del seu municipi, del Baix Gaià i també de Tarragona. Els càmpings de la costa també estan molt preocupats amb el pas de trens de mercaderies -algunes perilloses- per la costa i el president de l’entitat que els agrupa a la ciutat de Tarragona, Joan Anton, ha fet diversos cops declaracions molt crítiques amb el projecte i el mal que pot fer a uns complexes turístics que vénen tranquil·litat i un entorn idíl·lic. Algunes entitats veïnals també expressat seriosos dubtes sobre el projecte. Fins i tot un grup de veïns de Creixell està recollint signatures contra el projecte.\nPerò la construcció del tercer fil per la costa s’acosta inexorablement impulsat per la pressió dels lobbys empresarials i el beneplàcit de la majoria de partits i administracions, mentre ningú ha fixat la provisionalitat en anys ni els efectes sobre el transport de viatgers per la via entre Tarragona i Sant Vicenç. Potser un dia ho faran, però llavors ja serà tard i comprovarem que el pedaç és per tota la vida.\nArticle publicat aquesta setmana al setmanari NotíciesTGN\nPublicat per jordi salvat els 2:06 p. m. Cap comentari:


… finalment vam tenir coca i petards!\nLa pluja que va descarregar dissabte passat a Viena va col·laborar en la festa de Sant Joan en no fer acte de presència al jardí on ens van trobar petits i grans per fer revetlla. I això sí que es pot dir que va ser màgia! Vam començar la tarda amb els jocs infantils i (more...)\nConfirmat! Nit catalana a l’Ost Klub\nFinalment s’ha confirmat el que serà un dels plats forts de les activitats d’enguany El dissabte 17 d’octubre es celebrarà la nit catalana a l’Ost Klub! L’ordre serà: 1. El Belda i el conjunt Badabadoc 2. Orxata Sound System 3. La festa continua amb djs de l’Ost i dels mateixos grups! (more...)\nDEMÀ DISSABTE, PERMORMANCE ARTÍSITCA A L'EDIFICI DE SECESSION DIE ANDEREN Performanceabend 20.06.2009, 20:30 h. L'artista catalana Helena Kotnik, que col·labora en aquesta pàgina web en la secció Vermut Artístic, hi prendrà part juntament amb altres joves creadors. Des del Casal felicitem per endavant a tots els artistes que demà (more...)


El Casal la Turba de Valls organitza unes Jornades Solidàries amb les persones refugiades | EL PORTAL NOU\nHome Societat El Casal la Turba de Valls organitza unes Jornades Solidàries amb les persones refugiades\nEl Casal la Turba de Valls organitza unes Jornades Solidàries amb les persones refugiades\nAquest cap de setmana, el Casal Popular la Turba organitza les Jornades Solidàries amb les persones refugiades. Els actes s'obriran aquest divendres, 16 de desembre, a dos quarts de 8 del vespre, amb la presentació del projecte Pati de Pedres i la presentació dels calendaris solidaris per poder recollir diners per les persones refugiades. A continuació, hi haurà la projecció del documental 'My friend'.\nD'altra banda, el dissabte, 17 de desembre, a partir de les 6 de la tarda, hi haurà la xerrada titulada 'Situació a Grècia, camps militars i migració cap Europa', que anirà a càrrec d'Hugo Dio i Julià Gomez. Els dos ponents de la xerrada podran explicar directament la seva pròpia experiència.


Aula d'Acollida INS Ítaca: 2017\nUau! Quin ritme duguem a l’Aula d’Acollida de l’Institut Ítaca aquests mesos de maig i juny!!\nAl maig hem acabat d’una forma espectacular el Projecte Voltem pel món al qual participàvem:\nHEM DISSENYAT I GRAVAT EL NOSTRE PROGRAMA DE RÀDIO!\nHa estat una experiència molt positiva ja que els alumnes han pogut entrevistar professorat i companys del centre per descobrir l’evolució de l’Aula d’Acollida del nostre institut i conèixer l’opinió dels alumnes que han estat membres d’ella. A més, hem pogut escoltar la resta de programes dels altres instituts participants, hem pogut assabentar-nos de les diferents activitats que han realitzat aquest curs i els hem conegut millor.\nL’objectiu d’aquesta activitat era millorar la competència lingüística en català i la competència informàtica al muntar el programa radiofònic i el resultat ha estat boníssim! El nostre alumnat s’ha convertit en uns periodistes de primera qualitat. Aquí us deixem el programa perquè puguin gaudir-lo.\nD’altra banda, hem estat preparant els exàmens finals per analitzar la millora dels nostres alumnes que, sincerament, ha estat molt bona perquè sabem l’esforç que és situar-se a una altra cultura, aprendre una llengua nova i obrir-se a noves experiències. Sou molt valents i un gran exemple!\nI ara, per donar-vos les gràcies d’haver-nos fet gaudir de la nostra feina durant aquest curs, un vídeo recopilatori dels moments viscuts a l’aula.\nEsperem que hagueu après tant com nosaltres dues de vosaltres.\nGaudiu de l’estiu i que tinguem sort per tot el que vingui!\nEstefania Santidrián i Alba Jiménez\nPublicat per Aula d'Acollida Ítaca a 20:53 Cap comentari:\nUn bonic més d’abril\nEn l’Aula d’Acollida no parem!\nDurant el mes d’abril, el nostre alumnat ha rebut la primavera i el dia del llibre amb la seva part més literària i creativa.\nVam començar les activitats amb la creació de diaris personals on havien de contar la seva rutina setmanal i destacar alguna cosa del seu dia a dia. Amb aquest exercici els alumnes han demostrat tot el vocabulari après i han millorat de forma considerable el mode de redactar. A més a més, han deixat anar la seva imaginació per decorar els diaris de la forma més original possible!\nI clar, amb tanta imaginació... el nostre alumnat ha volgut celebrar la diada de Sant Jordi d’una forma diferent! Per equips, han realitzats cal·ligrames relacionats amb la llegenda del nostre cavaller i, fins i tot, s’han atrevit a canviar la història i trencar els estereotips que ens ha marcat la societat tradicional. Així, podem trobar, dracs enamorats del cavaller, princeses valentes que maten el drac i d’altres finals d’allò més originals i divertits.\nAquests dies han estat plens d’alegria, cooperació, treball en equip i companyonia, tot acompanyat de tolerància i llibertat.\nNosaltres continuarem treballant de valent i informant-vos.\nFins la pròxima aventura!\nPublicat per Aula d'Acollida Ítaca a 23:32 Cap comentari:\nQuant de temps sense escriure al blog! Aprofitant que ja és primavera i que estem donant la unitat de la ciutat i els transports, avui hem anat tots els alumnes de l'aula d'acollida de sortida per conèixer millor Sant Boi. Ha sigut un dia molt divertit. Voleu saber què hem fet?\nPrimer, hem fet grups a l'institut, hem repartit uns mapes de la ciutat, hem localitzat els llocs de l'itinerari que volíem fer i hem explicat les activitats de la gimcana que faríem al llarg del matí.\nTots junts hem anat caminant per la ciutat fent fotos i passant algunes proves, com per exemple, comprar l'esmorzar al mercat de Sant Jordi i demanar indicacions per anar des de la plaça Catalunya a l'ajuntament. Tot això en català! I ho hem fet molt bé, perquè ja coneixíem el vocabulari de les botigues i les expressions per anar a comprar.\nDesprés hem anat caminant fins a la Colònia Güell, on hem pogut tornar al passat, veure alguns edificis modernistes i descobrir una mica la història que hi havia darrere de cadascú d'ells. Quan hem acabat la ruta per la Colònia hem tornat a Sant Boi agafant el tren i un autobús per anar a casa, ja que estàvem cansats de caminar.\nDurant aquesta setmana elaborarem un vídeo per explicar-vos millor totes les coses que hem vist per a què així vosaltres també pugueu gaudir del nostre dia. A més també farem un post explicatiu amb els treballs realitzats pels alumnes.\nDe moment aquí us deixem algunes fotos. Fins aviat!\nPublicat per Estefanía Santidrián a 21:09 Cap comentari:\nPublicat per Aula d'Acollida Ítaca a 16:18 Cap comentari:\nL’alumnat de l’Aula d’Acollida de l’institut Ítaca vol compartir el vídeo realitzat per a participar junt la resta d'aules d'acollida en l'activitat col·loborativa Voltem pel món. Tal i com ja vam anunciar, la primera tasca que havíem de fer era presentar-nos i aquí tenen la nostra presentació, fent ús de les competències comunicatives i digitals.\nPublicat per Estefanía Santidrián a 12:19 Cap comentari:\nBON ESTIU A TOTES I TOTS!! Uau! Quin ritme duguem ...\nUn bonic més d’abril Hola a tothom! En l’Aula d’Ac...


Okinawa International Youth Hostel Okinawa Japó - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n51 Onoyama, Naha, Okinawa, Japó, 900-0026 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Okinawa International Youth Hostel?\nHabitació amb 2 llits i lavabo (Twin With Bath and Toilet)\nHabitació amb llitera (bany compartit) (Bunk Bed Room (Shared Bathroom))\nJaponesa amb bany a l'Habitació (per a no fumadors amb banyera i lavabo) (Japanese En-Suite (Non-Smoking with Bath And Toilets))\nALS Apartment in Okinwwa203\nBarri Naha Naha Naha Naha Naha Nago\nMés informació sobre Okinawa International Youth Hostel\nOkinawa International Youth Hostel, ubicat a Naha, Okinawa, és una destinació popular per a viatgers. A només 4.3 km, aquest hotel de 1-estrelles és fàcilment accessible des de l'aeroport. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Okinawa International Youth Hostel asseguren una estada plaentera als seus clients. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, seguretat 24 hores, botiga de conveniència, bugaderia, servei postal.\nL'ambient de Okinawa International Youth Hostel es reflexa en cada habitació. televisió de pantalla plana, te inclòs, mirall, sabatilles, sofà són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Okinawa International Youth Hostel és una selecció idònia per a la vostra estada a Okinawa.\nTots els tipus de viatgers (12)Parelles (1)Famílies amb infants petits (3)Famílies amb infants grans (2)Grups (6)


Del 8 de juliol al 9 d'agost, per totes les compres realitzades en els comerços participants s'entrarà en el sorteig de 30 xecs-regal per valor de 60 euros\nLa Regidoria de Comerç d'Alcalà-Alcossebre prossegueix les seues campanyes de suport i dinamització del comerç local amb una nova acció per a animar a veïns i visitants a comprar en els establiments del municipi. La campanya “Comprant en el comerç local guanyem tots” repartirà un total de 1.800 euros, ja que realitzant qualsevol compra en els comerços adherits s'entrarà en el sorteig de 30 xecs-regal per valor de 60 euros que, així mateix, hauran de consumir-se en els comerços locals. La campanya donarà inici el 8 de juliol i finalitzarà el 9 d'agost. El sorteig entre tots els justificants de compra es realitzarà el dimarts 18 d'agost.\nEl regidor de Comerç, Miguel Martorell, destacava que “amb aquesta mena d'iniciatives, intentem aportar un incentiu perquè tants els nostres veïns com les persones que ens visiten consumisquen en els comerços del nostre municipi. En atorgar premis per a 30 justificants de compres, s'incrementa molt la possibilitat de ser agraciats” i recordava que “tant en Alcalà com en Alcossebre, trobem comerços de molt diversa índole que donen un servei molt complet sense que hagem de desplaçar-nos a altres localitats”.\nEls comerços participants poden passar a partir de dimarts 7 de juliol per l'Ajuntament d'Alcalà i Oficines Municipals de Alcossebre per a recollir els tiquets de participació i hauran de lliurar-los del 10 al 14 d'agost.


El braó hexacampió\nSebastià Bennasar | 08/06/2011 | Vistes: 12\nNo voldria ser a l'altre costat de la pista quan la seva mà esquerra, braó superdesenvolupat, connecta la raqueta amb la pilota i travessa la xarxa. No vull ni imaginar els efectes que causaria aquest braç potentíssim practicant qualsevol art marcial. Rafel Nadal només té vint-i-cinc anys, cosa que s'ha de deixar clara abans de continuar l'article, perquè als vint-i-cinc anys la gran majoria dels nostres joves no tenen la fortalesa mental (i física) del guanyador en sis ocasions de Roland Garros, un torneig que va perdent emoció si els genolls el respecten. A la pista té la cara dura, esmolada, amb una mirada d'assassí que després es relaxa a l'hora de fer-se les fotos amb en Mickey Mouse, aquella creació de Disney que ni en somnis no hauria estat capaç d'imaginar un dibuix animat com en Nadal, potser perquè el tennista de Manacor és molt més un personatge de manga que no un dibuix infantil.\nDesprés, però, es mostra tímid -encara que de cada vegada manco, fins i tot a això s'acostumen els campions- quan s'enfunda en els texans i en la samarreta i torna a Manacor on el reben els de sempre. Es diverteix amb els nins i fins i tot s'ha atrevit a contar rondalles o a prendre un cafè per la llengua, que no és gens incompatible amb el fet de plorar d'alegria quan veu les evolucions de la selecció espanyola. No sabem què en pensarà en Gerard Piqué del seu vídeo amb la Shakira, però a ell el que realment el relaxa és anar a la mar i a pescar sempre que pot, un parell de milles endins del port de Manacor. Diuen que en això de la pesca també excel·leix.\nEn Rafa Nadal és des de fa un temps la imatge turística de les Illes Balears -a un preu de canari jove, això sí- i no sé si allò que projecta en Nadal s'adiu gens amb les nostres illes: aquest esperit de sacrifici, de lluita, de feina fins al final, aquesta potència i bravura, aquest punt esquerp i dolç a la vegada sembla més propi d'altres terres com Còrsega i les venjances dels bandolers descrites per Merimée a Colomba que no d'aquesta obertura de cames turística que hem practicat per aquí, però bé, cada govern sap per què paga i quina imatge és la que vol projectar.\nPocs tennistes al món poden dir que han tocat amb un dit el firmament, però encara són manco els que poden dir que hi són: en Nadal ha donat nom a un asteroide descobert per l'Observatori Astronòmic de Mallorca que des del juliol de 2008 du el seu nom.\nNadal és un jugador de tennis que entronca amb la línia dels patidors, de les bèsties de la natura: un Muster, McEnroe o un Agassi, capaços de remuntades heroiques, de punts extraordinaris, de treure una potència poques vegades igualades. Rafa Nadal és això, un dels vells Mustangs, aquells cotxes que retien honor als cavalls indomables dels indis nord-americans, amb molta potència i una resistència inigualable.\nÉs cert que a un campió se li demanen altres gestos, altres potencialitats, altres implicacions especialment culturals i socials amb el seu país, i en el cas de Mallorca, amb la seva llengua. En aquest sentit Nadal navega entre dues aigües i sap que qualsevol passa que faci en el sentit identitari insular -meam, a casa seva no abunda el progressisme ni el nacionalisme i res no fa pensar que el tennista tengui cap necessitat d'expressar-se en aquest sentit- seria rebuda amb destralades des de l'altra banda. És una autèntica llàstima.\nRafel Nadal és un braó immens que es perllonga fins a una raqueta. Al canell sovint hi lluu la bandera d'Espanya.\nPublicat per Tià a 7:37


Bon ritme d’escàndols\nActualitzada el 17-05-2022 23:06\nAvui li preguntarem a l’Abel Queralt si les temperatures encara han de pujar més en les pròximes hores, perquè el termòmetre està disparadíssim. Temperatures habituals de finals de juliol, principis d’agost, que no són normals per l’època de l’any. El que també fa pujar la temperatura, els colors i la mala llet són els diversos escàndols que ens sacsegen cada dia. Darrerament, portem molt bon ritme, això sí, sense que passi gran cosa.\nEl darrer són les converses filtrades d’Esperanza Aguirre amb el comissari Villarejo perquè aquest no fes prosperar la denúncia contra l’expresidenta madrilenya per haver fugit de la policia a Madrid l’any 2014. Unes converses vergonyoses que ens fan pensar que si són capaços de moure fils per delictes com aquest, què no han de ser capaços de fer alguns per delictes més greus. I no passa res.\nI tampoc amb l’anomenat Barcelonagate en què la persona que estava intercedint entre Esquerra Republicana i Barcelona En Comú després de les eleccions municipals de l’any 2019 va ser espiada pel CNI amb autorització judicial. Espiaven una negociació política. En concret, la negociació entre dos partits per veure com configuraven l’alcaldia de Barcelona, que podria haver estat independentista.\nEl CNI pot demanar autorització al jutge per espiar, això ja ho sabem de sobres, però ha d’argumentar bé els seus motius: perseguir delictes de terrorisme, crim organitzat i els que atemptin contra la integritat territorial. On era el risc aquí? Un alcalde de Barcelona independentista?\nÉs un episodi molt greu perquè, a més, aixeca sospites sobre si aquest espionatge va tenir algun efecte i perquè persegueix unes idees. I és una pena que Esquerra, Comuns i PSC s’hagin enredat a tirar-se els plats pel cap en lloc de sumar esforços perquè s’investigui un espionatge que, tot i tenir la firma d’un jutge, no és legal segons els principis que haurien de moure el Cos Nacional d’Intel·ligència.\nS’enreden, els partits, en una precampanya electoral de cara les municipals de l’any que ve, en una polèmica que és estèril i que divideix la gent de bé que hauria d’estar assenyalant i preguntant per què un jutge va autoritzar aquest espionatge en comptes de veure l’espectacle esperpèntic dels partits, que deixen en segon terme la causa general per tirar-se els plats pel cap. De cop aquesta és la notícia mentre hi ha alguns, al CNI i al Suprem que dormen tranquils i satisfets.\n15-05-2022 08:45 ‘LA VANGUARDIA’\nEl CNI hauria espiat les negociacions per formar govern a Barcelona entre ERC i els comuns


Amagar-se darrere les cortines - marionaisern.cat\nHan passat onze dies des de que Jordi Pujol confessés haver tingut diners a l’estranger de manera irregular i sembla com si el món s’hagués aturat. No es parla de res més. És com si, de cop, alguns hagin trobat la coartada perfecta per enfonsar el procés sobiranista i altres vinguin ara amb el conte de ‘Jo ja us ho vaig dir que el president no era de fiar’.\nAquests són els mateixos que fa anys s’anomenaven pujolistes, que el van votar una i una altra vegada i ara per vés a saber quin motiu, potser per no quedar malament, parlen sense saber res. Perquè en aquest cas, en els diners amagats provinents d’una herència familiar, ningú sap res realment. Tothom fa especulacions, notícies sense contrastar i invents maquiavèl·lics per quedar com els reis de l’univers. I sí, potser no saber tota la veritat és un avantatge. Potser l’ignorància ens fa més feliços, i també més imbècils.\nEstic molt a favor de les investigacions que s’estan duent a terme en el cas Pujol i la seva família, que sembla que allà no hi hagi ni un pam de net. Que tinguin tot el permís del món per fer i desfer a la seva manera, això sí sempre donant lliçons dels famosos valors i la suposada honorabilitat que sincerament, ja hauríem de donar per enterrada.\nPerò els mateixos que investiguen i publiquen notícies –verídiques o no- sobre el clan Pujol i les seves suposades irregularitats, també ho podrien fer amb tant d’entusiasme amb tots. Amb els seus. Amb aquells que tots sabem que ens defrauden dia sí i dia també i que ara s’aprofiten de tot això fent-nos creure que és clar, Jordi Pujol, és un farsant. Sí, com tots els que s’han deixat emportar per el poder, el diner i el famós ‘jo sóc més que tu’. Com ells.\nPerquè no pretendreu que ara ens vinguin a donar lliçons de moralitats els que tenen més a callar i els que en qualsevol país normal ja haurien dimitit fa anys o, fins i tot en algun cas, serien a la garjola. Quan el que haurien de fer és callar, mantenir la dignitat que ja no tenen i treballar de valent. El dia que s’adonin que assenyalar constantment a l’altre amb el dit no els fa lliures de cap culpa, començaré a creure en tot aquest espectacle que ells s’han muntat i que nosaltres fem veure que és un acudit de mal gust.\n6 d'Agost de 2014 at 10:03\nÉs més fàcil criticar els altres que corregir-se un mateix, de tota la vida…


El Joier: 2011\nAra feia bastant que no escrivia res per aquest blog. Suposo que és per la vergonya que em provoca pensar que ho pot llegir gent que no conec (i gent que em coneix massa bé, i potser aquests són un problema més gran que els altres...), però el silenci d'aquest blog s'havia de trencar, perquè tinc una joia molt especial per posar al joier: una ametista, una preciosa pedra lilosa i molt ben tallada, que porto de collaret. I és que aquest penjoll, per mi, és molt més que això, és un tresor, com la persona que me'l va regalar. Fa un mes que el tinc, però és com si el tingués des de fa molt més, perquè el sento molt meu, com si fos fet a mida. I, si mai el perdés, seria com si una part de mi també es perdés...\nI escric això no només pensant en l'ametista, sinó en què la setmana que ve fa un any d'aquella primera sessió de cine...\nGràcies per aquest any que mai et podré agrair del tot, per aquest penjoll que em dóna força i confiança (tal com diuen els experts en pedres precioses) i per aquests últims quatre mesos, en què has estat un tresor que quedarà guardat al meu joier.\nPublicat per Núria Anglada a 12:59\nEtiquetes de comentaris: joier, sentiments\nDesprés d'un silenci llarg, aquest blog es torna a posar en marxa. La notícia del concert que els Lexu's faran al Mariscal de l'Estartit, ha fet que torni a escoltar les cançons d'aquest grup, que tenia una mica abandonades. Ja havia parlat d'una altra cançó dels Lexu's a l'entrada Quan? No és tan fàcil respirar si deixa el cor de bategar.\nLexu's és un grup catalano-andorrà format per tres nois: Carles Gómez a la veu, Jordi Augé al teclat i Albert Nadal a la bateria. Amb cançons bastant variades i molt treballades, s'han anat fent un lloc al panorama musical català, sobretot amb títols com: Fràgil, Cau, No hi ha problemes, S'està fent fosc... Les millors cançons que tenen es concentren al seu segon CD, Sent amb mi i al tercer i últim, La vida perfecta, nom que comparteix amb una de les cançons més divertides que té el grup.\nAvui, us ofereixo un tastet de les cançons que fan: Instint, que ens recorda que, tot sovint, és millor deixar-nos portar pel que ens diu el cor i no tant per la raó.\nNo miris enrere saps que al davant\npots triar entre dos camins\nutilitza el teu instint\nNo tiris monedes s'ha de triar\nhas de trepitjar molt fort\nno és l'hora de dubtar\nNo pots creuar un desert ple de pols\nni pots nedar en un mar sense fons\nuna espiral que sense un final torna a començar\ns'ha de tornar a triar\nNo donis més voltes saps que només\nhi ha un camí que no és pintat\ni un altre ple de forats\nFes servir l'instint que mai no fas cas\ntot el fosc es farà clar\ni podràs continuar\nPotser un dia entendràs\nque no saps el que és\nperò si el que no és\nNo pots creuar (...)\nEscoltar la cançó de Lexu's, Instint\nPublicat per Núria Anglada a 0:32\nEtiquetes de comentaris: instint, lexu's\nDesconfiaré de qui no respecti la meva llengua.\nHe trobat un artícle molt interessant de Carles Capdevila al diari Ara. El reprodueixo, perquè considero que val la pena llegir-lo. Es titula "Gent normal i problemes reals".\nPublicat per Núria Anglada a 21:26\nEtiquetes de comentaris: Carles Capdevila, Llengua\nAvui farem una mica de publicitat.\nPer l'assignatura de Literatura contemporània: de la postguerra fins a l'actualitat (UdG), tenim un blog ple de curiositats i vídeos interessants sobre les lectures que anem fent durant el curs. Cal donar les gràcies al seu creador, Marc López, i al nostre professor, Xavier Pla.\nUs convido, doncs, a entrar al blog. (L'última entrada és meva)\nPublicat per Núria Anglada a 15:58\nEtiquetes de comentaris: blog, literatura


CULTURA, INCULTURACIÓ I ANIHILAMENT (A la memòria de don Paco Gil Gandia) ALFONS LLORENÇ - Els Papers de Santa Maria de Nassiu\nCULTURA, INCULTURACIÓ I ANIHILAMENT (A la memòria de don Paco Gil Gandia) ALFONS LLORENÇ\nTocaven al Miquelet les 9 del mati. El “campanar nou” voltejava a dol. El cotxe fúnebre estava aparcat pegar al mur, a la dreta de la porta romànica dels Lleidatans, altrament dita del Palau. Al taüt jeia don Paco Gil. S’esperava la imminent processó de canonges que el rebrien i l’entrarien a la també seua Seu per a les absoltes de cos present.\nPuntual i a peu, venia l’arquebisbe des del seu “Palasio”. Un home ben vestit i amb corbata, d’una setantena d’anys, se li acostà, ben respectuós, al cardenal. Educadament, li digué: “Don Antonio, que és don Paco, cal fer-ho en valencià!” El porprat, en un to poc afable, respongué: “Ya veremos, ya veremos”. Replicà el fidel: “És don Paco Gil, al menys les lectures, la homilia”. El mitrat: “Lo que mande la liturgia”. El cristià: “Al menys una frase”. El bisbe: “No sé, no sé”. El valencià, entristit: “Ja ho sé. No dirà ni ‘Bon dia’”. I, se’n va anar, pesarós, pel carrer de la Barcella. El prelat va entrar, tranquil, a la Catedral, a revestir-se. Qui ho ha vist i oït dona testimoni del fet i de la veritat.\nEn efecte, ni una paraula en valencià al llarg d’un extens funeral.\nI, com si l’esperit confonguera els qui no el deixen actuar, aquelles exèquies estigueren desencarnades. Potser, igual haurien aprofitat per a un sacerdot valencià que per a un clergue de Villarrubia de Santiago. I, qui sap si la homilia era tan llunyana que, igual es podria adaptar a un soterrar com un bateig.\nCap al·lusió a la personalitat del sacerdot. Ni tan sols les dates vitals bàsiques. Ni el lloc on va nàixer, ni les parròquies on va curar. Ni les seues idees, afanys i esperances. Ni una virtut proclamada. Ni una aportació reconeguda, Ni una lliçó, aprofitable per als cristians, pregonada. Ni un exemple, fecund per a la vida cristiana, manifestat. Res. Com si el canonge finat no hagués estat ningú, un home sense poble, una vida sense vida.\nPerò, don Paco, En Francesc Gil i Gandia, era un bon cristià i un notable sacerdot valencià. I, don Paco tenia llengua i cultura, poble i pàtria.\nNasqué a la ciutat de València el 1932 al si d’una llar benestant. No va escollir la brillantor dels poderosos, sinó el servei als humils des del sacerdoci. Formà part de les generacions de capellans, plens de fe i d’esperança. que foren conciliars abans del concili, dels rectors que mostraren un gran amor a les parròquies (que procuraren restaurar decorosament), dignificaren la litúrgia per tal de posar-la al servei del missatge i del Poble de Déu i encetaren un intens compromís amb la promoció humana i cristiana de les seues parroquianes i parroquians\nLa seua vida sacerdotal fou com pertocava. Destinat a Aiòder (Alt Millars), a Cortes d’Arenós (Alt Millars), on encara perviu la seua tasca d’organització de l’arxiu parroquial, a Higueruelas (els Serrans), on va construir la casa abadia. Des 1968, rector de la parròquia de nova creació de la Marededéu del Carme en Xàtiva (la Costera) i capellà de l’Institut “Josep de Ribera”. Va sojornar a Vinalesa (Horta Nord), des del 1977, on restaurarà magistralment el campanar. Des del 1990 fou rector de la parròquia de la Santa Creu, del Carme de València .\nAquells anys de rector i feligrés mantinguérem varies converses sobre diversos assumptes. Però, sobre tot, compartirem un projecte, que ens entusiasmava. Es tractava de reforçar l’antiga Confraria de la Mare de Déu del Carme, fundada per butlla del Papa Pau Vè de 30-X-1606. Parlàvem de reactualitzar-la i recuperar algun dels trets originals de les confraries, que fomentaven la fraternitat i afavorien la solidaritat, la caritat i l’assistència als desemparats. Constatarem l’alt percentatge de persones velles i excloses en el barri i com, generalment, tastaven el desesperant virus de la soledat. Projectarem, inserides dins de la Confraria, xarxes d’atenció als ancians: des de voluntaris que dedicaren uns minuts al dia a visitar o a acompanyar fins a estudiants amb pocs mitjans que pogueren conviure amb els majors gratuïtament a canvi de serveis concrets.\nEra el desig d’una parròquia arrelada al Carme i una confraria samaritana que trobara Jesús en els més marginats, que fera vida el manament de l’amor: “Tenia fam, i em donàreu menjar; tenia set, i em donàreu beure; era foraster, i em vau acollir; anava despullat, i em vau vestir; estava malalt, i em vau visitar; era a la presó, i vinguéreu a veure’m… Us ho assegure: tot allò que fèieu a un d’aquests germans meus més petits, a mi m’ho fèieu’(Mt 25,31-46)\nPerò, es va quedar en anhel. No va poder quallar perquè el 2002, don Paco fou desplaçat indelicadament a la Catedral de València, primer com a beneficiat, i després com a canonge. No obstant, servint dignament el primer temple valencià, sabé recuperar la figura del canonge culte, mostrant i reiterant també el seu compromís amb la nostra cultura, en escriure i publicar a la premsa ben interessant articles, sobre història, art, costums i religiositat.\nEra l’agost de 1956. En una primerenca i breu estada a Xàtiva va palpar de prop la dissortada història de la ciutat màrtir, la rancuniosa venjança borbònica. L’amor a la cultura i al País aplegà el jove Francesc Gil i Carles Sarthou, “socarrat” per partida doble, per fill de Vila-Real i per habitador xativí, i llavors Cronista Oficial. Aquella amistat quallà en un fet altament simbòlic: entre el capella i el jutge penjaren el quadre de Felipe V cap per avall al Museu de l’Almodí.\nUna acció d’un patriota i d’un sacerdot encarnat en el seu país. Un gest profètic, que s’ha convertit en emblema de tot el Poble Valencià.\nCap per avall el genocida! El responsable de la mort, la presó, l’exili de nombrosos valencians, de persecucions al clero, de sacrilegis, de robatoris de bens eclesiàstics o desterraments com el de l’arquebisbe de València, Antoni Folc de Cardona, que morí a Viena (Tants fets dramàtics, luctuosos i lamentables que l’actual Església que peregrina a València s’empenya en ignorar).\nUn compromís bàsic d’un clergue amb el poble ; un càstig incruent i al·legòric a qui va voler assassinar Xàtiva. Ho diu el bàrbar decret del botxí Felipe Quinto: A fin de imprimir el terror, y como ejemplo severo para evitar obstinaciones parecidas he hecho arrasar la ciudad” per haver oposat una heroica resitència (“Jamás he visto una obstinación como la de Xàtiva”, deien els enemics). Foren derrotats per la fam. I, els botiflers entraren amb set de sang i ànsia de pillatge, sembrant el pànic i matant espantats indefensos “para que sirva como ejemplo”, deien en el seu castellà; un “exemple sévère d’une canaille aussi rebelle”, escrivien en el seu francès.\nUn record de quan fou “abrasada la ciudad y sus habitantes exterminados… sin dejar persona viviente en la ciudad”.\nLa memòria, restaurada per un prevere sensible, d’aquell dimecres 22 de juny de 1707, quan els botiflers expulsaren de Xàtiva els xativins i del dijous, 23 de juny, que era la festa del Corpus, i ja no es va poder fer la grandiosa processó xativenca, manifestació de la religió, de la cultura i del municipi. Aquell dia pels carrers de Xàtiva només corria la barbàrie deslligada, l’“arruinar i abrasar”-, mentre ens arrabassaven els furs i les llibertats; el dret a ser un poble (“Ens han donat per pàtria un sepulcre”).\nGràcies a don Paco i al seu amor al poble tenim viva l’evocació. I ens fa més lleuger el pes de tant ignominiós oblit, de tanta vergonyosa amnèsia col·lectiva.\nEl 29 de juny, festa de sant Pere i sant Pau, aniversari de la canonització de Sant Vicent Ferrer, En Francesc Gil i Gandia, signà, com a canonge de la Catedral valentina, una carta adreçada a l’arquebisbe de València, demanant “l’aprovació oficial de la versió valenciana dels textos litúrgics, com a exigència de justícia, d’inculturació de la fe i d’una acció autènticament evangelitzadora”. Una petició que ha calgut reiterar l’11 de juny del 2010 i el 29 de juny de 2016, sense que els bisbes que peixen al País es donen per al·ludits. Ni cas! Malgrat que ara, lluny de batalles inútils i improductives, l’AVL ha elaborat, en pau, els possibles textos “en virtut de la seua autoritat normativa en matèria lingüística, autoritat que l’Església no pot deixar de reconèixer, per tal com deriva de l’orde legal i democràtic de la societat civil”.\nDon Paco, com a bon valencià, patia l’anormalitat d’estimar –i usar quotidianament- una llengua, que la seua Església menyspreava i proscrivia. Li preocupava i l’inquietava. El seu sentit de la prudència i la bonhomia l’allunyaven de tot radicalisme, però no el feien renegar de la que era la seua llengua.\nSom l’únic poble que no prega a Déu en la llengua que parla i molts escriuen i estudien. Un absurd des del punt de vista evangèlic. L’anomalia valenciana només és explicable des de postures colonialistes i liquidadores: “L’extermini d’una llengua vol dir també l’extermini d’una cultura. El món s’empobreix cada vegada que desapareix una cultura. L’extermini d’una llengua, d’una cultura i d’un poble són una sola i mateixa cosa”. (M. Sanchis Guarner).\nDon Paco va signar que l’ús normal d’una llengua en l’àmbit públic “deriva d’un dret natural de naturalesa col·lectiva, que obliga, tant als poders civils com a l’autoritat religiosa, a reconèixer-lo i a garantir-lo”. Un principi fonamental proclamat constantment per l’Església Catòlica, i, especialment, pel Concili Vaticà II, que no pot més que fonamentar-se en els primordial misteris de l’Encarnació ( quan“el Verb de Déu fet home ha assumit en ell totes les realitats temporals, tant de la natura com de la cultura, per a consolidar-les i purificar-les amb la seua gràcia”) i de la Pentecosta (quan l’Església “abraça en la caritat totes les llengües i venç així la dispersió de Babel”). L’Església només esdevé catòlica en acollir en el seu si totes les llengües i cultures. Si no es promou, un poble perd la seua cultura, és a dir, el seu esperit, la seua ànima.\nI, el problema és gros. Més del que sembla. No sols s’allunya a moltes persones de la fe, sinó que posa en joc, la pervivència de la identitat valenciana i l’acció de l’Església al si del nostre poble. Cristianisme i valencianitat són indestriables. Ací es palesa el que afirmà sant Joan Pau II en la UNESCO (2-VI-1980): « en la història de cada nació (es manifesta) el lligam entre la cultura i el cristianisme».\nJaume I configura la nostra nació al segle XIII. Funda un estat independent i sobirà, el Regne de València, al si d’Europa..\nEl 9 d’Octubre de 1238, la festa ded Sant Dionís, van ocórrer dos fets, per a aquells temps, altament emblemàtics: l’entrada triomfal del Conqueridor al cap i casal i la consagració de la Seu. Al mateix temps, simultàniament, ens estrenarem com a valencians i nasquérem com a cristians. Una ostentació clara de l’acta de naixement d’un poble. I, tant és així que quan, en 1239, en redactar-se els Furs, són datats “en l’any de Nostre Senyor MCCXXXVIII, a nou dies a l’entrada del mes d’octubre”. d’un nou estat europeu, un nou País cristià, una nova església, la valenciana, inclosa en la universalitat d’una Església, oberta a tots els pobles i a totes les cultures perquè, com diu Francesc: “el Poble de Déu s’encarna en els pobles de la terra, cadascun dels quals té la seua cultura pròpia” (‘El Goig de l’Evangeli’).\nPer això, és inaudita, perillosa, temerària la indiferència per la llengua i la cultura del Poble Valencià. És un contrasentit deixar la llengua del poble a la porta dels temples perquè dintre és rebutjada; així les nostres esglésies no són el lloc on trobem “la manera que la Paraula s’encarne en una situació concreta”, com diu el Papa. I, pot ser grotesca la pretensió d’evangelitzar una cultura sense utilitzar aquesta mateixa cultura\nSant Joan Pau II, en el Sínode de 1985, assenyalava la necessitat de la inculturització com «una íntima transformació dels autèntics valors culturals per la seua integració en el cristianisme i la radicació del cristianisme en totes les cultures humanes”, concloent categòricament: “l’ Encarnació del Verb ha estat també una encarnació cultural”.\nEl magisteri eclesial exigeix que els drets i els valors culturals dels pobles siguen respectats i, fins i tot, promoguts i, de cap manera no poden ser perseguits, destruïts o assimilats a una altra cultura més poderosa o imperialista. Sant Joan Pau II a la UNESCO, es referí al tresor de la pluralitat de les cultures: «La cultura és una manera específica de l’existir i del ser de l’home. L’home sempre viu segons una cultura que li és pròpia, però que, al seu torn, crea entre els homes un nexe que els és també propi que determina el caràcter interhumà i social de l’existència humana». El mateix Papa és contundent en la defensa de les llengües:: «La cultura de cada nació s’expressa, entre d’altres coses, i més que en cap altra, en la llengua. La llengua inclou els trets d’identitat particulars d’un poble i d’una nació. I, en un cert sentit, hi és latent el cor d’aquesta nació, perquè en la llengua, en la llengua pròpia, troba expressió allò de què viu l’ànima humana en la comunitat d’una família, de la nació, de la història»(Toquio, 24-II-1981).\nTambé el Papa Francesc insisteix: “En la inculturació, l’Església introdueix els pobles amb les seues cultures en la seua mateixa comunitat, perquè tota cultura proposa valors i formes positives” (E.G.116).\nLa insensibilitat i el desdeny a la cultura i la llengua del Poble Valencià és greu, alarmant, dramàtica. L’Església per a ser mare i casa d’esperança s’ha d’inculturitzar. No pot ser l’únic àmbit on el valencià no està reconegut ni present amb normalitat. Bandejar la llengua pròpia i no deixar-se influenciar i enriquir per una respectable i valuosa cultura es tancar la porta a la vivificació de la Pentecosta. El poble valencià pot perdre les arrels cristianes; l’Esgésia valenciana pot abocar-se en el desert, en lloc de ser rent del poble.\nCal saber que qui no defensa i conrea una cultura minoritzada ajuda a destruir-la i substituir-la.\nCal proclamar que l’amor al poble i la seua cultura forma part de l’amor al proïsme. “La ruptura entre l’Evangeli i la cultura és, sens dubte, el drama del nostre temps” (Pau VI, Evangelii nuntiandi, n. 20)\nCal anunciar que la inculturació és indispensable. I, més en el cas valencià. Si en tant que cristians, som valencians, i som valencians, en tant que cristians…\n“Si la sal es torna fada, amb què la salarem?» (Mt 5, 13).\nNO PUC DONAR-TE EL VIST I PLAU A LES TEUES “CORRECCIONS”\n1.-No t’apures. Tranquil: no el publiques. Ho comprenc tot. No és necessari ni obligat que jo publique l’article. No passa res\n2.-A banda de cegueres i de catarates, porte dos mesos amb l’article. Evidentment, jo escric ràpid, però conscient de què és Cresol, ha anant pulint, retallant, dient d’altra forma, llevant tota crispació verbal. He dedicat no sé si massa, però molt de temps. I ara, deuria estar fent una altra cosa urgent. Demà me’n vaig a Montserrat\n3.-Jo, des de la trancisió, tinc la divisa de que “la prudència no em faja traidor”\n4.-Jo puc no contar la veritat sancera i descarnada, però vull dir veritat. Si no la puc dir, no vull ni escriure ni publicar.\n5.-Jo, ja m’he autocensurat molt, potser massa!. Ja he llevat el nom de l’Església valenciana i la seua jerarquia tantes voltes que ja estic no assenyalant el problema que veig, analitze, lamente. Però, ja he arribar a la ratlla roja. La meua dignitat no pot estar en joc\nJesús, no estic d’acord. Lleva’l i tan amics com sempre!\n-en un to poc cordial, respongué: ho vaig vore i sentir i respongué amb molta mala llet, tanta com és capaç un castellà imperialista. No puc suprimir-ho. Només podria acceptar substituir “cordial” per “afable” o “afectuós”\n-indelicadament: és el mínim! el més fi, diplomàtic i eclesiàstic. No ho puc llevar sense mentir. No el van tirar del Carme “indelicadament”, sinó “a caixes destemplades”, “a patades”, “a guantades”, “sense formes, educació ni caritat”. El Carme havia de ser una kikeria.\n-Ni cas!: Estem igual. És el mínim. És que han fet cas als escrits reiterats demanant la litúrgia en valencià? És més deuria contar que el cardenalet ha dit que “mientre sea él no dejará que el castellano pierda terreno, aunque sea el valenciano cooficial”. Està en contra de l’Estatut i de la Constitució, evidentment.\n-que la seua Església menyspreava i proscrivia. Puc dir que l’Esglesia valenciana respecta, usa, normalitza, estima, defensa, promou el valencià? Cal que jo també mentisca! També és el mínim “menysprea” i “proscriu”. I, encara, en caldria haver dit PERSEGUEIX! Fa no res he viscut com Cañizares destiuïa el rector de Planes per fer la litúrgia en valencià. Per a no mentir, caldria que jo diguera que TRAEIX la llengua, la cultura, el poble.\n-perquè dintre és rebutjada: dintre dels temples, no és rebutjada la llengua del meu poble? Dintre del temples i en les cases rectorals i en les curies. Coneixes algun catecisme en valencià? El Quinque-libris estan en valencià o, almenys, en bilingüe? Els expedients, les comunicacions, el Boletín Oficial, els documents… on recullen el valencià? Hi ha respecte a la llengua?. No cap. Persecució, SI.\n-La insensibilitat i el rebuig a la cultura i la llengua del Poble Valencià és greu, alarmant, dramàtica. Estem en les mateixes. Però, pitjor.Es que jo vull proclamar que qui perd és també l’Església valenciana que allunya molta gent de la fe i, a la volta, ajuda a l’extermini d’una cultura. És l’església hereva dels botiflers que feren morir en l’exili el seu arquebisbe, és l’Església franquista, preconstitucional…i això, deixarà sense arrels cristians el poble valencià, però l’Església valentina està abocada al desert, al no res, a reduir-se en secta, en lloc de ser llevat de la societat. Si que em sembla bé, per qüestions d’estil substituir “rebuig “ per “desdeny”\n-Rebutjar la llengua pròpia: Igual de lo mismo. Accepte per raons estètiques, d’estil, substituir “rebutjar” per sinònims com “refusar”, “bandejar”.\nLamente no poder acceptar totes les teues “correccions”.\nJa et dic: no m’afectarà que no ho publiques.\nDes de la germanor, una forta abraçada\n(ADJUNTE, CORREGIT PER MI, LA DARRERA VERSIÓ AUTORITZADA I PUBLICABLE DEL MEU ARTICLE)\nEl bisbe Casaldàliga col.labora per aclarir els fets de la dictadura a Brasil\n29.03.2014 | 9.00\nXX PREMIS D’HONOR VILA DE PEDREGUER\n29.11.2011 | 6.59


Seat realitza 4.500 tests diaris als seus empleats i prepara un pla de vacunació - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nSeat realitza 4.500 tests diaris als seus empleats i prepara un pla de vacunació\nefe. barcelona 27.01.2021 | 21:32\nSeat realitza 4.500 tests diaris als seus empleats i prepara un pla de vacunació Regió7\nSeat realitzarà 4.500 tests d'antígens diaris als seus empleats de producció per minimitzar el risc de brots de covid-19 en els llocs de treball i «destensar la xarxa de salut pública», i ha traçat un pla de vacunació que espera aplicar quan hi hagi vacunes disponibles.\nLa companyia s'ha compromès a realitzar aquests test dues vegades per setmana a més de 10.000 treballadors de totes les plantes, amb una mitjana de 4.500 proves diàries, «davant l'alarmant increment de casos en l'àmbit social i el progrés de la soca britànica del coronavirus, que té una capacitat de contagi estimada un 56% més alta». Seat, la primera companyia a Espanya que va decidir fer proves massives a la seva plantilla en la primera fase de la pandèmia, ha fet fins avui més de 55.000 tests d'antígens i PCRs, segons informa en un comunicat. Amb tot, assegura que la detecció de casos positius ha estat molt baixa.


Les exportacions de Catalunya a Suècia s’han mantingut en els 584 milions d’euros el 2020 tot i la crisi de la Covid-19. Els productes més exportats són els vehicles, la maquinària i els aparells de regulació i control. Hi ha més de 1.600 empreses catalanes que exporten al país suec.\nL’R+D i la mobilitat intel·ligent obren el camí als països escandinaus\nIrmelin Ipsen, directora de l'Oficina Exterior de Catalunya a Copenhaguen\nLa presència del clúster de ciències de la vida més innovador d’Europa i una aposta clara per la mobilitat sostenible són alguns dels sectors més interessants al nord d’Europa. Irmelin Ipsen, directora de l’Oficina Exterior d’ACCIÓ a Copenhaguen, en repassa totes les claus.\nM. Àngels Colom