La Universitat de Lleida, en serveis mínims fins el 6 de gener\nObertes les biblioteques de Lletres i Ciències de la Salut menys festius i algunes vigílies\nLa biblioteca de Lletres és la que obre més dies / FOTO: UdL\nLa Universitat de Lleida (UdL), com ja és habitual, tanca les seues portes al públic durant quinze dies aquest Nadal per estalviar uns 66.500 euros (40.000€ en energia, 25.000€ en neteja i 1.500€ en comunicacions), una quantitat similar a la dels darrers tancaments en aquest període, ha explicat el vicerector d'Infraestructures de la UdL, Narciso Pastor. La majoria d'edificis suspenen l'activitat entre el 23 de desembre i el 6 de gener, ambdós inclosos, tot mantenint servei de seguretat les 24 hores en tots els campus, servei de manteniment de comunicacions informàtiques i telefòniques, i recollida i distribució de correu i paqueteria durant els matins.\nEls dies festius totes les instal·lacions romandran tancades (25 i 26 de desembre, 1 i 6 de gener), així com el 24 i el 31 de desembre. Els serveis mínims s'estableixen a la biblioteca de Ciències de la Salut que obre els dies 23, 28, 29 i 30 de desembre i 4 de gener, de 9 a 21h; i a la biblioteca de Lletres, oberta els mateixos dies més diumenge 27 de desembre, dissabte 2 i diumenge 3 de gener de 9 del matí a 9 del vespre. El dia 5, vigília de la festivitat de Reis, només ho estarà de 9 a 15h. Atès que durant el mes de gener és període d’exàmens, es limitarà, si s’escau, l’accés a l'estudiantat de les universitats públiques catalanes i, cas que sigui necessari, solament a l'alumnat de la UdL.\nEl Registre General de la Universitat de Lleida no funcionarà presencialment, però els tràmits es podran fer a través del registre electrònic. Així mateix, mantenen la seua activitat al campus 1 d'octubre, a Cappont, la consergeria de l'Edifici Polivalent; al de Ciències de la Salut, l'estabulari, la planta baixa de les facultats de Medicina i d'Infermeria i Fisioteràpia, i els dos edificis de Biomedicina, que acullen l'Institut de Recerca Biomèdica de Lleida; mentre que al campus d'ETSEA, resta obert l'edifici AB.\nLes tancades parcials de la UdL durant períodes d'inactivitat docent van començar l'agost de 2011, coincidint amb les retallades pressupostàries.


Detenen un home per entrar a robar a dues cases de l’Escala\nL’Escala (ACN).- Els Mossos d’Esquadra i la Policia Local de l’Escala han detingut un home de 35 anys de nacionalitat espanyola i veí del municipi per entrar a robar en dues cases del poble altempordanès.\nEl consideren autor de dos delictes de robatori amb força. Els fets van tenir lloc aquest dilluns, quan van saber que hi podria haver algú a l’interior d’una casa del carrer de Canigó de l’Escala. En arribar-hi, van trobar dos patinets elèctrics recolzats en la façana d’un habitatge i van sentir sorolls a l’interior. A continuació van entrar al jardí on es van trobar una motxilla amb dos ordinadors portàtils, dos matxets, una palanca i dos carregadors dels patinets elèctrics. Estava tot a punt per emportar.\nEls agents dels Mossos i de la Policia Local van anar a la part del darrera del jardí on es van trobar un home que forçava la persiana d’un altre habitatge i el van identificar. Mentrestant, una segona patrulla va aprofitar per comprovar les cases del mateix carrer i van descobrir que una de les cases tenia la porta corredissa de la planta baixa forçada i l’interior estava totalment regirat.\nArxivat com a: Alt Empordà, Societat, Successos Etiquetat com a: Alt Empordà, detenció, L’Escala, Mossos d'Esquadra, policia local, robatoris, societat, successos


Recepta: ratatouille de carabassa i patata - Fundesplai Món Escolar\nInici » Blog » Menjador escolar » Recepta: ratatouille de carabassa i patata\nRecepta: ratatouille de carabassa i patata\n30.07.2021 | Educació en el lleure, Menjador escolar\nEl ratatouille (a part de ser una pel·lícula d’allò més divertida) també és un plat de cuina d’origen francès, format bàsicament per verdures. És un plat que es pot fer fàcilment amb els infants, indicant-los com tallar les verdures i com disposar-les a la safata per posar-la al forn. Fem que participin, i de ben segur que els agradarà!\nTomàquet triturat (una llauna)\nEspècies al gust (opcional): fulles d’orenga i pebre negre\nEl primer pas és pelar la carabassa i tallar-la a rodanxes longitudinals. Aquestes les fem més petites tallant-les en rodanxes d’uns 3 mil·límetres de gruixut.\nEl següent pas és pelar les patates i les pastanagues i també tallar-les a rodanxes, també d’uns 3 mil·límetres.\nAra s’ha de tallar finament la ceba i sofregir-la a la paella amb un bon raig d’oli d’oliva verge.\nQuan la ceba ja estigui transparent, s’afageix el tomàquet triturat, el pebre negre i l’orenga. I es sofregeix durant 15 minuts.\nMentre es preescalfa el forn a 190 °C., aboquem en una safata la meitat de la salsa de tomàquet.\nAra cal posar una rodanxa de carabassa, una de patata i una de pastanaga en una posició concèntrica, fins a omplir la safata.\nPer últim només cal posar l’altra meitat de la salsa de tomàquet per sobre, i al forn!\nS’ha de coure durant 30 minuts i ja estarà llest per llepar-se’n els dits!


» La campanya Comunitat Valenciana Mediterrani en Viu ha aconseguit situar-se en primera posició de notorietat\nEl secretari autonòmic de l’Agència Valenciana del Turisme, Francesc Colomer, ha valorat l’èxit de l’actual campanya de publicitat de turisme de la Comunitat Valenciana. Així, ha destacat que l’actual campanya de publicitat Comunitat Valenciana, Mediterrani en Viu “ha aconseguit situar-se en primera posició de notorietat pel que fa a la resta de comunitats autònomes”.\nEl responsable de l’Agència Valenciana del Turisme ha considerat “molt positiu el balanç dels resultats de la campanya de publicitat Comunitat Valenciana, Mediterraneo en viu, que està actualment en marxa.\nColomer ha ressaltat el “èxit” de l’actual campanya publicitària, ja que les dades mostren que s’ha arribat a un 97,6% dels adults majors de 16 anys en península i Balears, “38.058.534 persones ens han vist almenys una vegada i la campanya s’ha vist un total de 20,4 vegades”, ha indicat.\nFrancesc Colomer ha explicat que la campanya es va presentar el passat mes de juliol i “exposa el millor de la Comunitat, que és una terra de convivència, d’hospitalitat i de llibertat”, i ha afegit que aquesta campanya pretén “atrapar, accentuar el que som” i que “exalta la nostra gran diversitat en viu i en directe, sense paranys”.\nColomer ha mostrat la seua satisfacció pel “bon acolliment de la campanya” i ha subratllat que la intenció “és mostrar l’atractiu turístic de la Comunitat tal com és, amb les nostres singularitats, perquè és el que ens fa únics i el que realment valoren els nostres visitants”.\nEl responsable de Turisme ha ressaltat que l’actual campanya de publicitat “també s’ha articulat amb la política de promoció basada en la segmentació de mercats i productes, creant diferents espots per a diferents productes com LGBT, interior, gastronomia, o sol i platja”.\ncal ressaltar que la campanya de publicitat ‘Comunitat Valenciana. Mediterrani en Viu’ que es difondrà en mitjans nacionals i de la Comunitat Valenciana fins al 21 de juny de 2017. Els períodes d’especial incidència en la difusió s’han centrat en l’estiu de 2016, durant el mes de desembre, i es tornarà a impulsar de cara al període previ de Setmana Santa, caps de setmana i ponts.\nResultats de la campanya de publicitat\nLa campanya fins a l’actualitat ha emès 2.751 espots en la televisió, amb una cobertura del 89,6% d’adults majors a 16 anys. En conjunt, és a dir, 34.938.982 individus ha vist la campanya almenys una vegada. A més, la campanya s’ha vist una mitjana de 15,9 vegades en televisió.\nEls resultats de la campanya en insercions impreses (periòdics, revistes i suplements sumen un total de 140 insercions amb una cobertura del 45,8% de majors de 16 anys, xifra que indica que 17.843.837 lectors han vist almenys una vegada la inserció. La campanya s’ha vist una mitjana de 4,2 vegades / 75.032.059 Contactes.\nEn ràdio s’han obtingut fins avui 651 presències, amb una un 42,7% de cobertura en majors de 16 anys. Açò suposa que 16.638.910 oïdors han escoltat l’espot en ràdio almenys una vegada i la campanya s’ha escoltat una mitjana de 6,1 vegades (164.704.250 contactes).\nEls resultats de la campanya en Internet, fins avui mostren 43.119.504 contactes amb un 25,4% de cobertura en majors de 16 anys. Açò implica que 9.904.578 internautes han vist la campanya almenys una vegada. La mitjana de visibilitat en Internet és de 4,4 vegades.\nDe fet, segons les dades d’un estudi d’Invest Group, basat en 400 enquestes, la campanya ha aconseguit altes cotes de notorietat, i s’ha situat en un 31,8 %, una xifra que aconsegueix el 42,9 % entre els joves de 18 a 24 anys. En concret, el 81,5 % dels enquestats assegura recordar algun element de l’espot.


Equilibri, resistència i habilitat: les claus per arribar a Buenos Aires el 16 de gener\nRecorreran més de 9.000 quilòmetres, la meitat cronometrats\nEl Dakar 2011, que per tercer cop recorrerà terres argentines i xilenes, serà molt més exigent. Aquí us oferim, jornada a jornada, a què hauran de fer front els pilots\n7 min. Barcelona 31/12/2010 16:09\n260x366 Les etapes del Dakar 2011 Les etapes del Dakar 2011\nEl recorregut del Dakar 2011, que per tercer cop recorrerà terres argentines i xilenes, exigirà els pilots més esforç, sobretot en la primera part del recorregut. Posteriorment i després de descansar un dia, tocarà resistir a les altes temperatures i superar les dunes de l'exigent desert. En total, més de 9.000 quilòmetres, la meitat d'ells cronomentrats, abans d'arribar a Buenos Aires.\nPRÒLEG: Dissabte 1 de gener\nBuenos Aires-Victòria. (Enllaç: 377 quilòmetres)\nEl Dakar reprèn la tradició de les primeres edicions, que arrencaven l'1 de gener de la plaça de la Concòrdia de París. Aquest cop, els pilots sortiran des de l'obelisc de l'avinguda del 9 de juliol de Buenos Aires. El pròleg, que no serà cronometrat, s'acabarà a Victòria, així com la presa de contacte amb el públic argentí.\nETAPA 1: Diumenge 2 de gener\nVictòria-Córdoba. Motos i quadricicles (enllaç: 566 quilòmetres; especial: 192 quilòmetres). Cotxes i camions (enllaç: 566 quilòmetres; especial: 222 quilòmetres)\nDurant el pròleg, els pilots ja s'apropen a l'inici, però des de Buenos Aires, la ruta d'enllaç és llarga. Un cop a la pista, hi ha un tram molt ràpid on els motors patiran. La tècnica haurà de fer-se cada cop més precisa en un recorregut que mica en mica es converteix en muntanyós. Per tal de limitar la qualitat d'avançaments a les vies estretes, es reservarà un recorregut a les motos i als quadricicles a la meitat de l'etapa.\nETAPA 2: Dilluns 3 de gener\nCórdoba-San Miguel de Tucumán. Motos i quadricicles (enllaç: 440 quilòmetres; especial: 300 quilòmetres). Cotxes i camions (enllaç: 440 quilòmetres; especial: 324 quilòmetres)\nLa caravana es desplaçarà cap el nord d'Argentina en una etapa inèdita fins enguany. Els pilots recorreran paisatges selvàtics, semblants als de la sabana. Durant una part de la jornada, les motos i els quadricicles seran novament separats dels cotxes i dels camions. Els pilots als quals els agraden les acrobàcies gaudiran d'aquesta etapa on es podran veure salts espectaculars. Per la seva banda, els pilots de cotxes hauran d'estar atents, ja que durant el recorregut hi haurà molts salts i corbes tancades.\nETAPA 3: Dimarts 4 de gener\nSan Miguel de Tucumán-San Salvador de Jujuy. Motos i quadricicles (enllaç: 231 quilòmetres; especial: 251 quilòmetres). Cotxes (enllaç: 231 quilòmetres; especial: 500 quilòmetres). Camions (enllaç: 408 quilòmetres; especial: 226 quilòmetres)\nL'etapa es divideix en dos trams, separats per una porció neutralitzada. En la primera part, els motoristes gaudiran travessant una pista a banda de la resta de participants: canyons desèrtics d'un color vermell intens seran els seus companys de viatge fins arribar al segon sector, on els paisatges argentins sorprendran a qualsevol passant del vermell al verd. Serà doncs quan tots els pilots recorreran pistes selvàtiques de sorra. Tots menys els dels camions, que a causa de l'alçada de les branques dels arbres, evitaran passar per aquest tram.\nETAPA 4: Dimecres 5 de gener\nSan Salvador de Jujuy-Calama. (Enllaç: 554 quilòmetres; especial: 207 quilòmetres)\nEl Dakar creua la frontera entre l'Argentina i Xile i s'endinsa a la serralada dels Andes. Per accedir-hi, els pilots començaran l'escalada en plena nit i arribaran fins els 4.800 metres d'alçada. L'arribada a terres xilenes, implica també obrir les portes del desert d'Atacama i que els pilots, que recorreran camins pedregosos, es trobin amb els primers fora pista del ral·li.\nETAPA 5: Dijous 6 de gener\nCalama-Iquique. (Enllaç: 36 quilòmetres; especial: 423 quilòmetres)\nL'especial, que seguirà recorrent el nord de Xile, començarà el dia de Reis a un ritme lent a causa dels camins de pedres, que també hauran d'alentir la marxa per creuar una salina. Serà cap al final de l'etapa quan els pilots canviïn de ritme i, en un fora pista completament obert, en el qual les dunes seran les protagonistes. Amb el mar de fons, la baixada d'Iquique, una de les més espectaculars –un pendent de 2,3 quilòmetres amb una mitjana de desnivell del 32%– deixarà grans imatges.\nETAPA 6: Divendres 7 de gener\nIquique-Arica. (Enllaç: 265 quilòmetres; especial: 456 quilòmetres)\nLa sorra i les dunes del desert d'Atacama portaran els pilots fins a Arica, la darrera ciutat abans de la frontera amb el Perú. Abans del dia de descans, els pilots tastaran diversos terrenys: les dunes del desert donaran pas les temudes zones fesh-fesh, terrenys suaus on és molt fàcil quedar-se aturat a causa de la fina sorra i que els pilots hauran de travessar a baixa velocitat i sobremarxa –fet que fa augmentar la temperatura de l'aigua i de l'oli dels motors–. Cap al final, els pilots hauran de fer eslàloms entre les herbes seques.\nETAPA 7: Diumenge 9 de gener\nArica-Antofagasta. Motos i quadricicles (enllaç: 208 quilòmetres; especial: 631 quilòmetres). Cotxes i camions (enllaç: 208 quilòmetres; especial: 611 quilòmetres)\nDesprés d'un dia de descans, arriba l'especial més llarga del Dakar 2011, que recorre la costa de l'oceà Pacífic. Els organitzadors proposen dos sectors cronometrats diferents, amb un recorregut desdoblat per al del matí. El recorregut dels motoristes durant prop de 40 quilòmetres serà de tipus enduro pels canyons. L'arribada del primer tram es realitza a tocar de l'oceà, on els vehicles arribaran després de superar diverses dunes. El segon tram, més ràpid, finalitza a un autòdrom.\nETAPA 8: Dilluns 10 de gener\nAntofagasta-Copiapó. (Enllaç: 268 quilòmetres; especial: 508 quilòmetres)\nÉs l'etapa que pot provocar més problemes als pilots, sobretot a aquells que no dominin la navegació. Cotxes, motos, quadricicles i camions aniran de vall en vall, amb referències no excessivament clares. Posteriorment, caldrà recórrer pistes mineres i, cap al final, tornarà la sorra, a la qual és millor arribar amb la llum del dia.\nETAPA 9: Dimarts 11 de gener\nCopiapó-Copiapó. (Enllaç: 35 quilòmetres; especial: 235 quilòmetres)\nLa novena etapa, amb inici i final en el mateix punt, serà una de les més desèrtiques, amb dunes espectaculars. Als experts en obstacles se'ls farà la boca aigua passant per profundes depressions formades per les muntanyes de sorra, fent maniobres mil·limètriques per evitar que la sorra els enxampi.\nETAPA 10: Dimecres 12 de gener\nCopiapó-Chilecito. (Enllaç: 686 quilòmetres; especial: 176 quilòmetres)\nLa muntanya tornarà a ser el company de viatge dels pilots, que tornaran a travessar la serralada dels Andes. Després d'haver creuat la frontera i de tornar a Argentina pel Pas San Francisco, els pilots trepitjaran la ruta 60 abans de notar el canvi de temperatura i patir la calor de les blanques dunes de Fiambalá.\nETAPA 11: Dijous 13 de gener\nChilecito-San Juan. (Enllaç: 164 quilòmetres; especial: 622 quilòmetres)\nEl primer sector cronometrat farà que els pilots es passegin per canyons abans d'arribar a la sorra del segon tram d'aquesta etapa, on els competidors faran front a un llarg recorregut entre xemeneies màgiques fins arribar a San Juan.\nETAPA 12: Divendres 14 de gener\nSan Juan-Córdoba. Motos, quadricicles i cotxes (enllaç: 123 quilòmetres; especial: 555 quilòmetres). Camions (enllaç: 349 quilòmetres; especial 266 quilòmetres)\nEls camions faran la seva, amb un recorregut diferent a la resta de participants. És la jornada on, si hi ha petites diferències entre els primers de qualsevol categoria, els pilots ràpids poden dir-hi la seva. Tot i això, cal ser prudents, sobretot en el primer tram, encara de sorra.\nETAPA 13: Dissabte 15 de gener\nCórdoba-Buenos Aires. (Enllaç: 645 quilòmetres; especial: 181 quilòmetres)\nÉs el darrer intent per a alguns pilots per fer l'atac definitiu. A tots els que arribin a aquesta última especial, curta i ràpida, els espera la glòria d'haver arribat a Buenos Aires, el final del Dakar, on es garanteix emoció i espectacle en els metres finals.


Promoció en venda, c. pere iii., 12-14, Berga - Servihabitat\n15 Veure immobles disponibles\nPromoció de habitatges en venda a c. pere iii., 12-14 a la província de barcelona\nDes de 113.800€\n15 immobles disponibles Desar preferitDesat\nREF. 06069890 A estrenar\nDes de\t113.800€\nPromoció a estrenar al centre de Berga.\nNova promoció de pisos amb plaça de pàrquing i traster. Habitatges molt lluminoses i totalment exteriors de diverses tipologies, pisos i dúplex amb 2 o 3 habitacions. Les primeres plantes amb pati. Amb bons acabats, disposen de fusteria exterior d'alumini amb doble vidre i cambra d'aire, fusteria interior de fusta laminada, terres de parquet en zones nobles i gres en cuines i banys. Amb calefacció de gas natural.\nEn zona residencial prop del passeig de la Pau, una de les principals vies de la ciutat.\nNre. d'habitants: 16.175\nSuperfície: 22,49 km2\nBerga és una ciutat catalana i capital de la comarca del Berguedà. És un municipi amb gran quantitat d’elements patrimonials com per exemple l’església de Santa Eulàlia o la de Sant Joant de Berga, el Palau dels Peguera, la Torre de la Petita entre moltes altres. Destaca en concret la festa de la Patum que es du a terme durant la festivitat del Corpus, considerada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.\nNombre de llars: 10.232\nDistància fins a la capital de província: 101,2km\nPis en venda a C. Pere Ii De Berga, 30, Berga, Barcelona\nPis en venda a C. Orient, 6, Puig-reig, Barcelona


Pebrots farcits de mill, azuki i verdures - Receptes Vegetarianes\nAbans de començar, esbandeix i escorre bé el mill. Per a que no quedi enganxat, abans de bullir-lo el passarem per la paella fins que canviï de color (més torrat).Cuinarem el mill amb aigua o amb brou vegetal. Quan bulli, baixarem el foc, taparem l’olla i el cuinarem a foc lent al voltant de 20 minuts. Llegirem el temps que ens digui la marca.\nLa nit anterior posarem en remull els azukis canviant un parell de vegades l’aigua. Llençarem l’aigua del remull i posarem 1 tassa d’azukis i 3 d’aigua en una olla. Quan l’aigua bulli la taparem i deixarem que es cuinin una 1/2 hora. No hi afegirem sal fins que quedin uns cinc minuts de cocció, perquè del contrari no s’estovarien. Si els féssim en una olla a pressió, el temps de cocció es redueix a 15 minuts.\nPreescalfarem el forn i posarem unes gotes d’oli a la safata o un paper de cuinar.\nRentarem, tallarem per la meitat i pintarem amb oli els pebrots. Els posarem al forn una estona sense el farcit.\nTallarem a porcions petites la pastanaga, el carabassó, la ceba i el boniato i els fregirem individualment.\nPer fer el farcit barrejarem tots els ingredients i els salpebrem i, si ens agraden, tirarem espècies.\nPosarem la farsa dins de cada meitat dels pebrots i ho tornarem a posar al forn.\nEtiquetes de receptes: azukis, Boniato, Carabassó, ceba, Mill, pastanaga, pebrot\nTipus: Plat principal\nCreat: 2 desembre, 2015


Els tercios de Flandes - Revista Saó\nEls tercios de Flandes\nCada vegada que comença una nova legislatura, es repeteix l’escena. Com que, a més a més, els últims anys han augmentat exponencialment els representants que hi ha en les institucions més enllà del bipartidisme, com a conseqüència també han augmentat les escenes que s’han seguit. La legislació espanyola obliga els representants electes a pronunciar una fórmula de jurament o promesa per tal d’accedir al càrrec. És a dir, una obligació d’acatar la Constitució i de lleialtat al Rei, entre d’altres menesters ben interessants. La fórmula està ja marcada, i només es considera de validesa plena al mateix nivell que l’original quan es tradueix de manera literal a una llengua co-oficial; és a dir, a una llengua diferent del castellà.\nTanmateix, les escenes de què parlàvem es donen amb les diverses ornamentacions que polítics de totes les ideologies hi afegeixen: “per la classe treballadora”, “per la República”, “pel planeta”, etc. El primer debat va vindre amb l’ús de jurar o prometre, que es va interpretar des del punt de vista de les creences religioses del càrrec: si en tenia, jurava; si no, prometia. Gregorio Salvador -un digne representant del neolític inferior; és a dir, acadèmic de la RAE- ja va explicar -amb la sinceritat de qui diu allò que els seus companys pensen- que només hauria de ser vàlid el jurament, després de certs circumloquis pseuofilològics per presentar-ne una pàtina civilitzada. Però, és clar, llavors s’aturava allà perquè encara no s’havia esdevingut, lògicament, allò que vindria després.\nI és sincer perquè, en essència, ara hi trobem el mateix. Les escenes tenen les seues contra escenes. I és que, de la mateixa manera, també han augmentat exponencialment els exabruptes de la dreta -però no només, ni molt menys- respecte a l’ús d’aquestes fórmules imaginatives de prometre un càrrec amb coherència amb la ideologia d’u mateix. Així, Vox hi ha interposat -al començament de la legislatura de les Corts espanyoles en què ens trobem- un recurs de constitucionalitat, que demanava rebutjar la condició de càrrec electe dels representants que hagueren emprat alguna variació en la fórmula estàndard, en entendre que no hi havia acatament formal de la legislació vigent -i les altres qüestions-, que es tractava, doncs, de subterfugis per evitar-ho. Ara, però, hi ha un sector del tribunal que hi està d’acord i vol que s’estudie el cas.\nI és que tot aquest afer ens explica molt bé i molt clarament en què consisteix la democràcia -o l’absència de, ben mirat- a Espanya.\nGramsci va teoritzar el concepte d’hegemonia, que no s’assolia en base a uns resultats electorals, com alguns politòlegs espanyols ben mediàtics ens han volgut fer creure, sinó que consisteix en la capacitat que hi ha a imposar la visió del món o les idees culturals d’una determinada part com si fóra la de la totalitat de la societat. Aquests episodis, així doncs, ens retraten i dibuixen molt bé com es troben les disputen hegemòniques a l’Estat espanyol, que bàsicament es podrien resumir en el marcador que hi hauria en un hipotètic enfrontament entre els Bulls de Jordan i una selecció dels més bragats de Liliput.\nLa qüestió és ben senzilla: si tu has d’afegir “per la classe obrera” a la fórmula genèrica d’acatament de l’ordre vigent, vol dir que eixa causa no s’hi inclou, en l’arquitectura institucional en què t’emmarques. Quan actues des d’una posició hegemònica, no has de matisar allò que és comú a la societat, perquè són eixes les teues mateixes idees. En aquest sentit, la dreta no necessita fer-hi cap escena, de les que parlàvem. Com a molt, pronuncien amb més o menys èmfasi climàtica els mots Espanya o Rei, i en això rau tot.\nEn aquest sentit, a Torrent, es va donar entre el 9 i el 12 d’octubre de 2017 una imatge ben curiosa i ben simptomàtica, com a anècdota categòrica del que estem explicant. Com que anys anteriors, hi havia hagut polèmica perquè Compromís solia demanar que s’exhibira una bandera de l’arc de sant Martí el dia de l’Orgull LGTBI, i com que el PP solia vetar-ho, els valencianistes penjaven aquella ensenya de la finestra del seu grup municipal i, d’eixa manera, feien explícita una reivindicació que necessitava ser-ho; és a dir, que no es donava per descomptada en les ensenyes oficials. Si hi és o no hi és, no és moment ara de discussió. El fet és que, quan es necessita explicitar, és que no es troba implícita, almenys des del punt de vista de qui ho demana.\nDoncs bé, aquells dies de 2017 de què parlàvem adés va ser el despatx del PP (ara en l’oposició) el que va aparéixer amb dues banderes extra per a la façana de l’Ajuntament: la del regne d’Espanya i la de la comunitat autònoma valenciana. És a dir, les mateixes que ja onegen -per obligació legal, de fet- en el lloc corresponent que l’oficialitat institucional els reserva. D’aquesta manera, el PP, en possessió de l’hegemonia cultural i política amb els seus símbols, hi renunciava per la via dels fets; una actuació política realment interessant. La bandera d’Espanya oficial sembla que no era de prou Espanya. De la mateixa manera que l’espanyol que penja una bandera d’Espanya del seu balcó per enfrontar-la a les reclamacions d’autodeterminació catalanes està donant la raó per la via també dels fets al seu “enemic”: si eixa bandera és de part, no és de tots.\nAquest comportament té una explicació ben senzilla, tot i que emane dels camps de la psicologia i del subconscient. El sistema -el règim de 1978, com varen popularitzar alguns- no s’està destituint i abdicant de la seua condició hegemònica. No. El problema que tenen els representants del règim amb qui ornamenta amb floritures la seua condició d’acatador dels seus valors i ordenament jurídic és que no volen que existisquen. Tan simple com això. No els val l’hegemonia, volen la totalitat.\nI és que a Espanya la diferència i la dissidència s’arregla de manera molt bàsica i elemental: eliminant-la. Això evoluciona des de la pura i dura aniquilació física fins a mètodes més elaborats i -en teoria- civilitzats. Si no m’agrada un partit polític -tot i que no m’impedisca la victòria electoral!-, s’il·legalitza. Si no m’agrada la posada en pràctica d’unes idees, es prohibeixen. Si no m’agraden les rimes d’un raper, a la presó. I si no m’agraden les fórmules d’acatament legal de 29 de 350 diputats i diputades al Congrés, no pensaré que és la demostració pràctica de la meua hegemonia política i institucional, sinó que el que vull és no haver de sentir-los. Fora d’ací.\nAçò té una projecció psicològica molt evident (i molt criminal també): la decisió d’aniquilació de qui consideres enemic -i qui trenca la feliç harmonia de la teua fantasia homogènia i totalitzadora en explicitar-se com a diferent- ja està presa. Ara només has de modular-la amb les possibilitats de realització amb què et trobes limitat. És a dir, com varen explicar entre conyetes burletes de camaraderia Arturo Pérez Reverte i Joaquín Sabina, tot fent referència al desafiament català, “tú podías pasar a una población a cuchillo en el siglo XI”. Però, clar, en el XXI això ja fa lleig.\nPerquè, des d’aquest punt de vista, l’única diferència que hi ha és el segle en què et trobes, perquè l’essència es manté immutable: tu ets diferent i em molestes. Tot i que em trobe en una posició de supremacia respecte a tu en tots els àmbits (hegemonia), el meu problema amb tu és que existeixes. No et faces més trampes al solitari: senzillament que existeixes i no em fa gràcia ni tan sols haver de veure’t la cara. Com que el segle XXI té uns modals diguem-ne “poc mascles”, m’he de buscar uns subterfugis més refinats per “conllevarte”. El dia que puga fer-te tornar al segle XI, però…


La Mancomunitat ofereix una formació gratuïta sobre xarxes socials a comerciants i restauradors\nEl 6 d’octubre es farà un seminari gratuït perquè els establiments comercials puguin treure el màxim suc possible de les xarxes socials\nLa Mancomunitat de la Conca d’Òdena (MICOD) ofereix una nova formació gratuïta a comerciants i restauradors, dins del programa per la digitalització del comerç “Digitalcommerce Conca”, que compta amb el suport de la Diputació de Barcelona. La formació “Xarxes socials: funcionalitats i recursos” es farà el dimecres 6 d’octubre, és gratuïta i oberta a tots els responsables de comerços, parades de mercat, restaurants o serveis ubicats als set municipis de la Conca d’Òdena (Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui, Òdena, La Pobla de Claramunt, Jorba i Castellolí).\nQuines són les principals xarxes socials? Com les poden utilitzar els comerços per donar-se a conèixer i atraure nova clientela? Com poden ajudar les xarxes a millorar la reputació a internet dels establiments comercials? Són algunes de les qüestions que es tractaran al seminari “Xarxes Socials: funcionalitats i recursos”, que impartiran les social media mànagers de l’Agència Boxcom Noelia Platero i Marina Sánchez\nLa sessió tindrà lloc el dimecres 6 d’octubre de 15h a 16.30h a la seu d’Ignova Empresa, i també es podrà seguir en format virtual. Tant per assistir-hi presencialment com virtualment, cal confirmació prèvia d’assistència a la web micod.cat. Per a més informació es pot contactar amb el correu comerc@micod.cat .\nDigitalcommerce Conca és un ambiciós projecte de digitalització del comerç local que s’emmarca en el pla de suport al comerç de la Mancomunitat Intermunicipal de la Conca d’Òdena finançat amb 250.000 euros per la Diputació de Barcelona. El projecte ajuda de manera personalitzada a quaranta comerços a digitalitzar-se, i també ofereix cada mes seminaris grupals de formació transversal en l’àmbit de la comunicació i la digitalització oberts a tots els establiments comercials.


SETMANA SANTA DE MATARÓ: Ajuntament de Mataró i Comissió de Setmana Santa signen un conveni de col·laboració\nAjuntament de Mataró i Comissió de Setmana Santa signen un conveni de col·laboració\nL'Institut Municipal d'Acció Cultural i l'Institut Municipal de Promoció Econòmica signen un conveni de col·laboració amb la Comissió de Setmana Santa per a la celebració dels actes de Setmana Santa 2011\nFa ja alguns anys que el treball entre l'Ajuntament de Mataró, mitjançant l’Institut Municipal d'Acció Cultural (IMAC) i l'Institut Municipal de Promoció Econòmica (IMPEM) plasmen la seva aportació per a la celebració dels actes i processons de Setmana Santa a la ciutat de Mataró mitjançant un conveni de col·laboració.\nEnguany aquest conveni s'ha signat pel sr. Pere Sancho en representació de la Comissió de Setmana Santa i el sr. Albert Miquel en representació dels Armats de Mataró.\nEl document signat planteja una col·laboració entre les diferents confraries, germandats i Armats i l'administració local per a facilitar la realització dels actes processionals, en relació a la cessió de materials, permisos per a l'ocupació de la via pública, per al desenvolupament del pla de seguretat i el preventiu sanitari atès el volum de persones que participen i assisteixen als actes processionals , i en relació a la promoció dels actes tant a la ciutat com fora d'aquesta, en tant que promoció de ciutat. Tanmateix aquest conveni també regula la col·laboració que es va oferir per a la promoció i realització del Vè Congrés Català de Congregacions, Confraries i Germandats de Setmana Santa. També també es regula el compliment de la normativa d'espectacles públics i activitats a la via pública per part de la Comissió i totes les qüestions legal relacionades.\nDes de la Comissió de Setmana Santa es valora positivament aquesta col·laboració perquè regula legalment totes les activitats i processons i activa tots els sistemes de seguretat i preventius sanitaris que contempla la llei d'espectacles, així com d'altes dimensions legals.\nCal fer constància que el conveni d'aquest any contempla una davallada considerable en relació al de l'any anterior, però des de l'inici de les converses per al tancament d'aquest, la Comissió essent responsable de la situació econòmica actual ha pactat i ha proposat la supressió d'alguns recursos que suposaven un gran cost per a la ciutat.\nCal fer menció també, que en cap cas, cap entitat que forma la Comissió de Setmana Santa no rep recursos econòmics de l'administració pública; sinó que la línia de treball conjunta des de fa anys es contemplar en aquest conveni les despeses econòmiques que li genera a la ciutat la celebració de las multitudinàries processons. (Aquest està valorat en el conveni en despeses directes amb un cost de 6.789,44€: preventiu sanitari, materials com tanques, cadires, escenaris, so, la neteja viària, tramitació de permisos....i un cost de 2.000,00€ dels materials de difusió i de promoció de ciutat.)\nDes de la Comissió de Setmana Santa s'agraeix, altracop, la implicació important dels professionals d'ambdós Instituts i dels altres serveis municipals implicats en el bon funcionament de la Setmana Santa a Mataró.


Un cap de setmana que assenyala les grans tendències del moment - Converses a Catalunya\nUn cap de setmana que assenyala les grans tendències del moment\nLa recopilació dels principals eixos informatius del cap de setmana té la virtut d’assenyalar on estan les grans qüestions del moment present i que no sempre corresponen exactament amb aquelles que ocupen la nostra atenció.\nSegurament el punt més destacat de tots és el risc d’una guerra per Taiwan, producte d’un error de càlcul, bé per part de la xina, bé per part d’EEUU. En un extens article a La Vanguardia, Xavier Mas de Xaxàs ja dona per descomptat que “la Xina ocuparà Taiwan”. Si aquest fet es produís, és evident que significaria l’existència d’una nova primera potència mundial, que hauria doblegat al seu competidor, EEUU, que no hauria sabut defensar el seu soci històric de Taiwan. Aquest succés no té perquè produir-se de manera violenta, però si així fos, trastocaria tot el tauler mundial i situaria a la Xina al capdavant de l’hegemonia que s’estendria no només per Àsia, sinó també per Europa. No té perquè succeir en el període del president Biden, però és evident que després de la seva fugida de l’Afganistan resulta una temptació pensar en la seva feblesa, malgrat que els dos escenaris no siguin comparables. L’historiador Niall Fergusson, que publica “Desastre: historia y política de las catàstrofes” situa aquesta qüestió com el perill més important, molt per davant del canvi climàtic.\nEl segon gran eix és que la força de Sánchez per guanyar definitivament el polze al PP no ve només dels pressupostos, sinó del fet que l’any que ve Madrid acollirà dos grans successos. Li correspondrà el mandat de torn de la UE i tindrà lloc a Madrid la cimera atlàntica. En els dos casos tot apunta que l’independentisme, cada vegada més una idea utòpica, serà un convidat de pedra perquè ha perdut tota capacitat d’intervenir-hi. Aquest fet i la desaparició de Merkel, la marxa del Regne Unit i la situació electoral de Macron fan que la Moncloa cregui que poden convertir Sánchez en un referent europeu.\nDues altres tendències del moment es van obrint camí i arrelant. Tenen com a conseqüència rebaixar el caràcter únic de l’espècie humana. D’una banda, el transhumanisme que alhora porta a una mena de robotfília i cada vegada més tracta les maquines i la Intel·ligència Artificial com equivalents de la humanitat, els hi concedeixen una alteritat i una autoconsciència inexistent. Es parla en termes de confiança com si estiguéssim davant de persones. Si aquesta forma de pensar prospera, el trauma que ocasionarà sobre l’autocomprensió humana serà terrible. I una cosa semblant es pot dir de l’animalisme. Hem passat de la lògica de protegir els animals, a la de declarar els seus drets, com fa la llei que vol aprovar el govern per iniciativa d’UP. Són dues coses ben diferents, una és protegir l’ésser més feble per raons d’humanitat, l’altra fer-lo subjecte de drets que són exclusius de la condició humana. Aquest fet s’accentua en el cas dels primats en els quals les imatges més sensibles de relacions entre éssers humans, goril·les i ximpanzés presenten una comunitat equivalent, la dels homínids, que també tendeix a destruir la consciència del sentit d’humanitat. Són vies que es mouen dins el terreny comú del sentimentalisme, de l’emotivisme, que és una de les característiques del nostre temps i que significa la liquidació de tota il·lusió il·lustrada, que la raó hauria de conduir a la humanitat.\nLa tercera tendència evident és la creixent protesta contra el poder de les xarxes socials, aquesta setmana concentrada en Facebook i el seu amo, Mark Zuckerberg, però que s’estén a les demés. Malgrat els seus abundants recursos econòmics, que li permeten gaudir d’una capacitat de pressió política extraordinària, més d’hora o més tard, els governs hauran d’actuar contra el poder extraordinari més gran que el d’alguns estats, d’aquestes empreses. En aquest sentit, no deixa de ser una mancança, una més, que les Nacions Unides es demostri incapaç d’adoptar cap iniciativa en aquest sentit.


Biopolítica, risc, xoc i covid-19 La República\nEstem renunciant a graus de llibertats essencials, cada vegada majors, en nom de la seguretat, com ja vàrem començar a fer a partir de la caiguda de les Torres Bessones l’any 2001\nQuan ens preguntem com serà la societat després de la pandèmia del coronavirus, tot sovint parlem de temes que, en el fons, son anecdòtics: Passaports immunològics, mascaretes, distanciament, teletreball….. Però no caiem en què el que pot estar passant és en realitat un canvi de paradigma dels mecanismes de poder i la seva forma de manifestar-se. Un potencial i veritable canvi social profund.\nLa realitat és que estem renunciant a graus de llibertats essencials, cada vegada majors, en nom de la seguretat, com ja vàrem començar a fer a partir de la caiguda de les Torres Bessones de Nova York l’any 2001.\nEl sociòleg alemany Ulrich Beck descriu allò que anomena la «La societat del risc» en la qual «els riscos socials, polítics, econòmics i industrials tendeixen cada cop més a escapar a les institucions de control i protecció de la societat industrial». La societat actual comporta gravíssims riscos implícits en la seva pròpia naturalesa, que impliquen danys sistèmics i, tot sovint, irreversibles. El fet que el risc/dany estigui en la dinàmica de la mateixa societat fa que es perdi la confiança en tots aquells mecanismes tradicionals de fer front als riscos (administracions, partits, sindicats). La inseguretat domina. L’individualisme és la ideologia prevalent i les solucions no son polítiques ni socials, sinó tècniques i científiques. Tot s’hi val per combatre els riscos i les seves conseqüències. La por domina.\nCom es gestiona això des del poder?\nEn el canvi de l’Ancien Regime a la societat capitalista les noves classes dominants s’adonen que la repressió dura, violenta i directa per part de l’Estat no pot ser la principal eina per exercir el seu poder. La repressió pura i dura és escassament efectiva i eficient. Molts fets i moltes conductes s’escapaven. Com deia Foucault, “les malles de les xarxes del poder eren massa amples”. Era necessari construir un aparell de domini destinat a reproduir les condicions que permetessin la continuïtat de la dominació de la burgesia enfront del proletariat. Calia teixir una sèrie de relacions, una xarxa més espessa. Era imprescindible aconseguir que la classe explotada arribés a considerar que aquesta situació de domini no tan sols era acceptable, sinó, fins i tot, positiva per a ells mateixos. En paraules del mateix Foucault, “allò que fa que el poder s’accepti és que no pesa tan sols com una força negativa, sinó que produeix coses, dóna plaer. Cal considerar-ho més com una xarxa productiva que travessa tot el cos social, que no com una instància negativa sense cap altre objectiu que el de reprimir”. I sorgeix allò que se’n diu el biopoder i la biopolítica en considerar el cos de les persones i la seva vida com una eina a gestionar. Si es gestiona la vida, el “benestar” de les persones, es controla a les persones. Si aquest control es fa que s’interpreti com accions “pel seu bé”, es controla la societat.\nQuan la por ens aclapara, qualsevol potencial alternativa pot ser vàlida, per dura que sigui i ni que, en altres circumstàncies, mai l’hauríem acceptat o ho hauríem d’haver pensat molt i molt. És el que Naomi Klein denomina «La doctrina del xoc», segons la qual, després de situacions col·lectives especialment crítiques i traumàtiques, és possible introduir canvis i nous sistemes que, d’altra manera, no serien fàcilment acceptats, com el control personal, la pèrdua de la confidencialitat o la renúncia a la intimitat o a drets diversos, com la mobilitat o el lliure desplaçament.\nLa crisi de la pandèmia del coronavirus ha comportat un escenari de tempesta perfecta. Una societat amb por, individualista i malfiada, accepta limitacions als seus drets que, d’altra manera, difícilment haguessin acceptat, entenent que tot es fa pel seu bé.\nUn magnífic exemple del que és la biopolítica al segle XXI. Bingo.\nEx Secretari de Salut Pública de la Generalitat de Catalunya\nMedical Anthropology Research Centre. Universitat Rovira i Virgili


Passejant amb el Wilson | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nEl Wilson és un gos d'aigua portuguès. Té quatre mesos i s’ha convertit en la meva taula de salvació. Li explico tot el que penso. No em cal fer ioga ni meditar ni aprendre a cuinar cookies\n24 MAR 2020 - 17:16\tCET\nTom Hanks a 'Nàufrag', amb la seva inseparable amiga Wilson. 20th Century Fox\nEl Wilson és un gos d'aigua portuguès. Té quatre mesos. És negre amb les peülles del davant blanques; sembla que porti mitjons. La metgessa de casa li va posar el nom en honor de la pilota amb qui xerrava Tom Hanks a la pel·lícula Nàufrag. Tota una premonició. S’ha convertit en la meva taula de salvació. Li explico tot el que penso i ell em respon mossegant-me els turmells. No em cal fer ioga ni meditar ni aprendre a cuinar cookies. Puc sortir al carrer a passejar el Wilson.\nPassejo sense mascareta –quan la necessitava ja no en quedava ni una a la farmàcia– i amb guants del supermercat. Comparo la meva situació amb la d’altres i em tapo la boca amb un mocador vell que rento cada dia. La meva filla i el meu gendre, tots dos assignats a la Covid-19, porten mascaretes quirúrgiques senzilles i estan esperant, com tants altres metges i personal sanitari, el famós EPI (equipament de protecció individual). Tots estem fent un curset intensiu d’aprendre a viure amb aquest panorama, d’empassar-te les queixes abans de quedar com el més ximple de la pandèmia.\nEl Wilson s’ha convertit en un bé preuat. Ja he rebut algunes ofertes a Facebook per passejar-lo. Si el coronavirus i l’aïllament duren gaire, els corredors desesperats ens faran propostes en ferm. El meu cadell va néixer en un poble prop de Lisboa, però la seva raça és pròpia de l’Algarve. Els seus besavis, abans que la raça estigués en perill d’extinció, sortien a pescar a l’Atlàntic. Eren bons i llestos, i els pescadors els pagaven el jornal amb peix. Salari variable: si no pescaven, no menjaven. L’entrada a la Unió Europea i la innovació de la pesca van tenir un efecte devastador sobre aquests gossos. Gairebé han desaparegut.\nQuan sortim a fer la pixadeta, ens creuem amb altres persones. No gaires, al contrari dels remugadors electoralistes de les xarxes, que critiquen tot el que es mou. Han oblidat que van ser els seus partits els qui van retallar el pressupost de la sanitat pública.\nDiumenge a la nit només vam xerrar, mantenint les distàncies, amb dues senyores llatinoamericanes que esperaven l’autobús. La Verónica i la Lidia intentaven tornar a casa. Treballen, respectivament, netejant en un domicili i cuidant una senyora gran. No es poden quedar al seu pis perquè necessiten els diners; els paguen per hores, en negre. A Espanya hi ha, oficialment, 501.000 dones i 78.000 homes que treballen en cases particulars, tenint cura d’avis o famílies. A aquestes persones els toca veure el pitjor costat de la lluna, el de l’avarícia. Els advocats laboralistes no han emès un dictamen clar sobre la manera d’afrontar la situació i aconsellen que les famílies que els donen feina arribin a acords privats. N’hi haurà prou amb això? Proposem un massiu: “Pagueu als treballadors de la neteja perquè puguin quedar-se al seu pis amb les seves famílies”.\nAl marge de l’esforç públic, dels diners de l’Estat, cal exigir suport privat. Ajudar que sobrevisquin alguns dels que ens envolten depèn de cadascun de nosaltres. Formem part, com resumeix el filòsof Daniel Innerarity, “d’una comunitat d’afectats pel virus i hauríem de ser més capaços de compartir tant el discurs com les seves solucions”. Tot i que sembli mentida, hi ha persones i polítics –ni tan sols em ve de gust citar-los– que continuen acusant el del costat. Enmig d’una pandèmia, què tal si ens dediquéssim a trobar solucions, a col·laborar.\nA la fruiteria del costat de casa hi diu amb lletres vermelles: “Entreu d’un en un”. El Wilson borda lligat a l’exterior. Entra un senyor amb dues nenes i la propietària li assenyala el rètol. “És per la meva seguretat o la seva?”, li deixa anar el ximple de torn. “Per la de tothom”, respon ella. Doncs això. I a veure si arriben els EPI i les mascaretes per als qui lluiten a la trinxera.


Indemnitzen amb 6 milions de dòlars la família d'un home negre assassinat per la policia als EUA - À Punt\nIndemnitzen amb 6 milions de dòlars la família d'un home negre assassinat per la policia als EUA\nRonell Foster va rebre un tir al clatell d'un agent de policia perquè es va negar a ser detingut.\nProtestes contra la brutalitat policial a Rochester, Nova York / AFP\n10 de setembre 2020 - 11:33\nLa família de Ronell Foster, mort a mans d'un agent de policia l'any 2018, rebrà una indemnització de 5,7 milions de dòlars després de la demanda que van imposar contra el mateix agent i la ciutat de Vallejo, a l'estat nord-americà de Califòrnia.\nL'home va morir després que l'agent l'intentara detenir-lo per conduir una bicicleta de nit sense llum, incomplint així una normativa legal. Davant la negativa de Foster de ser detingut, i la posterior disputa violenta que va haver-hi entre els dos, l'agent li va disparar al clatell.\nLa família va presentar una denúnica després que l'agent Ryan McMahon fora absolt en declarar-se justificat l'ús letal de la força de l'agent en defensa pròpia. Amb la resolució favorable d'aquesta denúncia, ara la ciutat de Vallejo abonarà 500.000 dòlars a la família de Foster, mentre que la resta de la sanció la pagarà l'asseguradora municipal.\nLa resolució d'aquesta demanda arriba poques setmanes després que un altre home afroamericà que circulava amb bicicleta, Dijon Kizzee, morira a mans d'un altre agent de policia a Los Angeles, qui també va argumentar que va usar l'arma en defensa pròpia.\nLa mort de Kizzee ha reactivat les protestes en el sud de Los Angeles contra la brutalitat policial amb les minories racials del país.


Embutidora elèctrica Mod. EL-12 - Embotidores - Maquinària - GASER - Maquinària per a la indústria alimentària i elaboració d'embotit\nEmbutidora elèctrica Mod. EL-12\nTapa i pistó de plàstic (apte per alimentació).\nCapacitat: 12 litres.\nPotència motor 375 watts.\nCorrent monofàsica 230 volts, 50 Hz.\nFunciona sense oli.\nCilindre i pistó desmuntable.\nAltura de sortida 1.090 mm.\nMesures: 488 x 370 x 1.128 mm.\nSOL·LICITAR MÉS INFORMACIÓ SOBRE Embutidora elèctrica Mod. EL-12\nEmbutidores hidràuliques de pistó Mod. Econòmica 20L 30L 50L Veure


Mascarell, el catalanisme d’Estat | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nELS COMANDANTS DEL PROCÉS / FERRAN MASCARELL\nHa fet el camí del federalisme a l’independentisme sense sobresalts\n21 GEN 2015 - 00:31\tCET\nFerran Mascarell joan sánchez\nFerran Mascarell ha fet el camí del federalisme a l’independentisme amb la mateixa seguretat amb què ho explica, sense sobresalts, parlant pausat mentre dibuixa esquemes per no perdre’s en els folis en blanc que sempre té damunt la taula. Durant alguns anys, va buscar una formulació política de futur per a l’històric catalanisme polític, una doctrina centenària que, en la seva opinió, va tocar sostre amb l’Estatut del 2005. El seu últim servei al país va ser el fet d’actuar com a detonant del procés sobiranista. Ha elaborat un catalanisme renovat, batejat com a deucentisme. “Per primera vegada a la història, el catalanisme que no és nacionalista, s’ha fet estatista, perquè hem descobert que, sense Estat, la crisi s’emportarà el país”. En el trànsit d’una fórmula a l’altra va deixar el PSC i ha fundat Sobiranistes d’Esquerra, una plataforma socialdemòcrata que dóna suport a Artur Mas. El president llegeix els seus llibres.\nLa seva crisi política personal va madurar durant el període 2008-2010, quan ja havia dimitit del Parlament però encara era militant del PSC. Havia estat, durant anys, l’home de la cultura dels socialistes catalans, primer com a regidor a l’Ajuntament de Barcelona i després com a conseller del ram en el primer Govern tripartit. Formava part del que se’n deia maragallisme. Amb el segon tripartit, va quedar exclòs de l’Executiu i es va convertir en diputat ras. El seu procés de reflexió es va desenvolupar en dos fronts, el sentit de la militància al PSC i el paper de l’Estat espanyol respecte de Catalunya, encara que difícilment es podria destriar l’un de l’altre.\nCom una mena d’avís per a navegants, el seu web està presidit per aquesta frase de l’escriptor austríac Robert Musil: “Si existeix el sentit de la realitat també deu existir el sentit de la possibilitat”. El desencadenant temporal de la recerca d’una nova possibilitat alternativa a la realitat decebedora que estava vivint té per escenari el despatx del president Montilla, una tarda de setembre del 2008. El president l’havia convocat per parlar del Consell de les Arts, però la conversa va girar a l’entorn de la notícia del dia, l’enfonsament de Lehman Brothers, el quart banc d’inversions dels Estats Units. Montilla li venia a dir: això serà molt dur però aquí no tenim eines per fer res. Aquest reconeixement d’indefensió en un moment tan delicat va tenir l’efecte de la gota que fa vessar el got d’una constant comprovada en la seva experiència de conseller i regidor de cultura: l’Estat espanyol no juga a favor ni de Barcelona ni del conjunt del país. I d’una sospita, havia dedicat la meitat de les seves energies institucionals a discutir amb l’Estat central: “Em vaig passar mesos negociant la Carta Municipal per acabar introduint 20 milions a favor de la capitalitat cultural de Barcelona; havia estat un sí, però immediatament es va combatre per deixar-ho en no res. Ara, davant d’una crisi monumental, la societat catalana no té eines pròpies i hem de confiar en un instrument en el qual no podem confiar: l’Estat espanyol”.\nAquella conversa va actuar com a l’espoleta definitiva. Durant els següents mesos va desenvolupar la seva teoria, a partir d’una tesi i una evidència històrica: “els catalans necessitem un Estat com tothom però no hem sabut reflexionar mai en termes d’Estat”. La seva explicació històrica del que anomena la medul·la àcrata de Catalunya, en síntesi, és aquesta: L’Estat del 1714 neix amb la premissa de fer un relat unificat d’Espanya, a l’estil francès, però la nostra realitat és molt diferent a la de França. L’Estat borbònic és un Estat tancat i excloent, amb la missió d’adaptar en el relat únic la realitat diferencial catalana; però no se’n surten, tanmateix segueixen necessitant la Catalunya proveïdora. Davant d’aquesta realitat, la burgesia catalana es fa la seva composició de lloc: l’Estat no ens estima gaire, però té una política protectora i quan convé a la nostra seguretat i a la dels nostres negocis ens envia la Guàrdia Civil. La petita burgesia reacciona més malament: l’Estat només representa pagar molts impostos que no serveixen per a res i ens roba els fills per a la guerra. I l’obrerisme català és converteix en el més anarquista d’Europa, són els partidaris més decidits a destruir l’Estat perquè a més de veure’l opressor, el senten molt llunyà, perquè no és el seu. La por de l’Estat es manté fins a la Transició. Els nostres negociadors no en volen sentir a parlar: Déu ens guardi de fer Estat, haver de cobrar impostos i utilitzar la força pública.\nEm vaig passar mesos negociant la Carta Municipal per acabar introduint 20 milions a favor de la capitalitat cultural de Barcelona\nLa seva conclusió és diàfana, hem de deixar de ser un país àcrata: “Necessitem un Estat, que sempre ha de ser propi, però pot ser un Estat exclusiu o compartit. Això depèn de l’Estat espanyol. Si sap ser inclusiu serà el nostre, si és exclusiu, tard o d’hora petarem”. En un primer moment, es mou en el camp del federalisme clàssic, reclama una proposta espanyola que doni resposta a aquesta exigència, malgrat tenir ben present el viacrucis de l’Estatut. “Jo estic en el federalisme amb Maragall, i veig com els que ara reclamen el federalisme li van fer la vida impossible. De totes maneres, no hi ha resposta de Madrid. Però mentre la crisi econòmica despulla l’Estat, veiem que bàsicament és un Estat jerarquitzat, autoritari, en mans d’unes elits excloents (els dos grans partits, els alts funcionaris, algun líders d’empreses privatitzades i dels grans mitjans de comunicació) que han bastit un gran subterfugi històric: la unitat. No em toquis res, que tal com està em va bé. La unitat no és res més que la metàfora de la política extractiva amb Catalunya”.\nL’actual conseller de Cultura no ve del nacionalisme, ni de l’independentisme, més aviat de la tradició trotskista. “Jo vinc de la convicció que la societat necessita un Estat, un Estat no és una imposició divina, és una eina. No és una abstracció romàntica, sinó una estructura complexa que, quan funciona bé, pot canviar l’estat d’ànim i el benestar de tota una col·lectivitat; pot generar esperança i una nova manera d’organitzar la vida en comú. Ara bé, tenim tal prejudici de l’Estat que ens fa cosa discutir-hi, com si allò que diu fos d’obligat compliment, com si fos etern. Quantes vegades han canviat els francesos la seva república? O els alemanys. Espanya no, vol ser immutable”.\nQuan va entrar a la universitat, el 1972, es va fer estudiant de Bandera Roja, formació marxista leninista liderada per Marina Subirats, Jordi Borja i Jordi Solé Tura. Quan acaba la carrera d’història, ingressa al PSUC, però la seva militància és curta; una setmana, aproximadament un parell de reunions. Després milita a la revista L’Avenç, de la qual és editor i director; a principis dels vuitanta entra al PSC. A la dècada dels noranta, comença a treballar a l’àrea de cultura de l’Ajuntament fins a ser-ne el regidor. En aquella etapa, impulsa el grup Homes i Dones d’Esquerra, un intent dels antics camarades de Bandera, convertits en professionals urbans, d’eixamplar l’àmbit tradicional de l’esquerra socialista, més exactament del maragallisme. Va ser un dels escassos socialistes que va sortir en defensa de Pasqual Maragall quan va decidir plegar per la pressió de la direcció socialista, el 2006. En la seva curta estada al Parlament, es va oferir per treballar en la renovació del seu partit en tres àmbits: el programa socialdemòcrata, la concepció del partit i la política i el projecte del PSC respecte de la identitat nacional. En obtenir un no per resposta, va dimitir de diputat.\nEn un article a La Vanguardia de finals del 2009, durant els mesos que precedeixen la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut, es pot llegir la seva intuïció de canvis polítics, encara però des de la seva adscripció a l’àmbit federalista, tot deixant entreveure la poca confiança d’una reacció de Madrid: “La societat catalana ha de reinventar el país i afinar la configuració del catalanisme. D’una banda, es consolidarà un catalanisme independentista. Falta veure si aconseguirà ser més clar, creïble i eficient que l’actual... De l’altra, es desplegarà un catalanisme constitucionalista d’esperit federal. Marcarà el seu destí la seva habilitat estratègica en relació amb l’Estat... Sintetitzen els drets que Catalunya està defensant amb polítiques ambigües i conceptualment confuses. Per un costat, el dret que l’Estat sigui també el seu Estat, adequat als seus interessos... Per l’altre, el dret a la independència, si així ho reclama una majoria suficient de ciutadans... El futur dirà: però sembla obvi que si Espanya no accepta el seu caràcter plurinacional, no podrà estranyar-li a ningú que en termes democràtics, una majoria de catalans s’inclini per la independència.”\nNecessitem un Estat, que sempre ha de ser propi, però pot ser un Estat exclusiu o compartit. Això depèn de l’Estat espanyol\nLa sentència va arribar, finalment; així es van tancar uns anys de certa desorientació col·lectiva, certificant, al seu parer, la defunció del discurs de l’evolució federalitzant de l’Estat autonòmic, la del catalanisme primigeni i, amb aquest, també, la del federalisme clàssic. Aleshores, es diu: “jo no he estat al costat de Maragall perquè ara aquests jutges facin de tercera cambra; aquest Estat no em serveix”. Tampoc li resulta operatiu el catalanisme partidari d’aprofundir l’autogovern mentre vol modernitzar Espanya, proposant el federalisme. “Des de Valentí Almirall fins a Maragall ho intenten, passant per Prat de la Riba. L’Estatut és el darrer gran intent de materialitzar aquesta doctrina, però fracassa. Amb la reacció de l’Estat espanyol davant la proposta del Parlament del 2005, el canvi històric del catalanisme és inevitable, només pot ser estatista, voler un estat propi.”\nAl llibre Catalunya deucentista: a la recerca d’un Estat eficient, recull el conjunt de converses i reflexions que l’han portat allà on és ara. “L’arrel del meu pensament és socialdemòcrata, segueixo pensant en clau socialdemòcrata, això no és incompatible amb el fet de ser sobiranista, ni amb el federalisme, malgrat tot; però la frustració que sento em fa dir: si tots els països necessiten un Estat i nosaltres no el podem compartir; ho sento molt, aquest Estat ens l’hem d’inventar”. Al mateix temps que diu això, potser com a reflex del pòsit format pel tradicional interès dels catalanistes pel futur d’Espanya, defensa que la nova actitud de Catalunya fent el que està fent podria ser “l’única manera d’ajudar a transformar l’Estat espanyol en benefici dels espanyols –amb els catalans fora– perquè si no les elits espanyoles no es transformaran mai”.\nEl nom propi del seu projecte socialdemòcrata i sobiranista, el deucentisme, de referències inevitables al noucentisme enviat a l’arxiu històric, és un decàleg a desenvolupar quan arribi el dia del debat sobre el país que imaginem, avui encara ofegat pel procés, els seus ensurts i contradiccions. En les seves conferències sol desgranar els enunciats de la proposta: 1. Un Estat propi, petit, eficient, sostenible i participatiu; 2. Una col·lectivitat fonamentada en la societat civil; 3. Una societat de benestar segura i sostenible; 4. Una nació culta i educada, que necessitarà diners però sobretot lleis culturals com la de mecenatge o la de propietat intel·lectual; 5. Una nació profundament democràtica, construïda des de la bona política i lliure de corrupció; 6. Una base econòmica modernitzada i sostenible orientada a generar la màxima prosperitat col·lectiva sense frenar la de ningú; 7. Un país articulat a l’entorn de les seves ciutats, respectant el pluralisme territorial; 8. Una nació europea i europeista; 9. Una nació iberista, un projecte pel conjunt de la península de caràcter cooperatiu; i 10. Una nació singular i universal, oberta al món.\nAmb la reacció de l’Estat espanyol davant la proposta del Parlament del 2005, el canvi històric del catalanisme és inevitable\n“Jo vull marxar. Alhora que dic això també dic, un dels punts del meu ideari serà l’iberisme. Quin problema hi ha que la realitat ibèrica, ara gestionada per dos estats, ho sigui per tres? En cooperació entre ells en camps com l’energia, el sistema de transports, el turisme, la innovació... No hi hauria d’haver cap inconvenient; només un, les actuals elits espanyoles que proclamaran: si això es trenca, tots hi perdem. No, hi perden ells, nosaltres, no.”\nEn la seva anàlisi, la clau de volta de futur són les polítiques de cooperació entre estats, a l’estil de les aplicades en el marc de la Unió Europea, però incrementades amb el factor de proximitat. El seu exemple habitual és el dels països nòrdics. En un segle, aquests països han passat de ser una de les àrees més pobres d’Europa a transformar-se en una de les zones amb un desenvolupament més avançat: “La raó és que han sabut crear els seus estats de forma molt ajustada a les societats particulars i preparats per a cooperar amb les nacions veïnes”.\nPor qué fracasan los países, de Daron Acemoglu i James A. Robinson, és un dels seus llibres de referència, del qual treu una lliçó per explicar el passat i per imaginar el futur: “la clau és la capacitat dels estats de ser integradors; nosaltres no l’hem tingut mai aquest tipus d’Estat”. En una intervenció al Fòrum Europa, a finals del 2013, afirmava en aquest sentit: “Si l’Estat espanyol ha fracassat en les seves obligacions, és lícit que la ciutadania cerqui nous espais que li donin resposta, que es plantegi la creació d’un nou Estat més útil”.\nSi l’Estat espanyol ha fracassat en les seves obligacions, és lícit que la ciutadania cerqui nous espais\nEn un paratge del seu viatge a Damasc, Mascarell va coincidir amb Artur Mas, que des de l’oposició feia un procés de reflexió paral·lel, mentre esperava per retornar al Govern. Convergència s’havia instal·lat a la Casa Gran del Catalanisme, concretant el nou paradigma del catalanisme en el dret a decidir. Quan Mas es converteix en president, li proposa ser conseller de Cultura. Unes setmanes abans, després que el PSC ja hagués perdut les eleccions, l’encara militant socialista apunta al sector crític del partit una doble iniciativa per remuntar la situació i evitar el perill intuït de la marginalitat: expressar la predisposició a enfrontar l’emergència de la crisi donant suport durant 18 mesos al Govern de Catalunya i endegar la refundació del PSC, en el context d’una crisi que havia deixat en evidència els dèficits de la política socialdemocràta. Una mena de sociovergència al revés. “Quan truco a Montilla per dir-li que he acceptat la proposta de Mas, em queda clar que no tenim gaire res més a dir-nos”. Després d’aquells de tres minuts, li van reclamar que tornés el carnet.\nNo s’ha fet militant de Convergència, però la influència dels seus textos sobre l’Estat propi en la literatura oficial del partit és innegable. Una vegada al Govern, el president Mas encara va seguir un temps en la lògica del pacte fiscal, fins al fracàs alliberador de la proposta; llavors, va introduir el concepte de les estructures d’Estat, prenent un fil argumental de Prat de la Riba, desenvolupat abastament pel seu conseller de Cultura des d’abans de retornar al departament.\nNo sóc un independentista historicista o romàntic\nLa seva alineació definitiva en el camp independentista queda registrada perfectament en una conferència al Teatre Romea, el 2013: “Potser encara no hem assumit prou que el nostre frame de referència –el catalanisme històric– ha caducat... Som al bell mig d’un canvi de paradigma històric: autogovernar-nos en el marc de l’Estat espanyol autonòmic actual crea fugues explícites i contínues de qualitat del nostre model de benestar i en el desplegament de la nostra identitat col·lectiva. En conseqüència, mantenir el nostre benestar col·lectiu i competir en condicions pel nostre futur només serà possible si aconseguim una sobirania total”.\n“No sóc un independentista historicista o romàntic. El que estem vivint té més a veure amb els propers 30 anys que amb els darrers 300. És un procés molt més racional del que ens adjudiquen des de fora. La política de celebracions és una anècdota; quan preguntes a la gent per què està amb el procés, et parlen dels fills. El que és rellevant és el que volem que passi en aquest país d’ara endavant i no només el que ha passat”.\nAbans de les festes de Nadal del 2014, en una intervenció al Fòrum Nova Economia, situava el punt en què es trobava el país; ho feia a partir del seu retrat de la realitat social catalana. Els factors determinants d’aquesta circumstància històrica van ser els següents: una pluralitat com mai havia existit, una societat adulta, amb més població de 64 anys en amunt que de 34 en avall, la més formada de la història i la més polititzada i mobilitzada des dels anys setanta. El seu dictamen resulta contundent. “Som en una rebel·lió democràtica de les classes mitjanes i treballadores, amb una explosió de consciència històrica de dir “ens hem d’espavilar perquè si no anirem molt enrere” i de plantejar-nos un projecte de futur perquè ningú ens el regalarà. Durant molt de temps hem pensat que el projecte de futur sortiria de l’Estat. Hem deixat de confiar-hi. I ara considerem que o ens el fabriquem nosaltres o retrocedirem”.\nQuant a la forma de seguir el procés, no veu cap altra manera de fer-ho que no derivi de la concepció democràtica del país. No cal dir que comparteix plenament el guió presentat pel president Mas: “Un esglaó darrere l’altre; buscar la majoria parlamentària; establir un termini de 18 mesos per construir legalitats paral·leles, microtrencaments, i negociar amb Madrid i Europa; i, finalment, unes eleccions constituents. El que no veig són declaracions per dir que exercirem la independència des del primer dia. La clau rau en el període de l’any i mig, en el programa de microtrencaments de la legalitat i en el pla d’emergència social”.\nJo he de tenir la certesa que si un dia em proposen fer la meva declaració de renda a la Hisenda catalana estigui tot previst\nLa seva frase preferida, o com a mínim, la cita que més utilitza en les seves intervencions, és de Max Weber: l’home no hauria obtingut allò que ha estat possible si no hagués propugnat una vegada i una altra allò que semblava impossible. D’aquesta manera, no és d’estranyar que cregui que Espanya pot canviar la seva actitud respecte del procés, encara que sigui per endurir-la, hipòtesi que no els fa pestanyejar. “No és sostenible tenir una comunitat de 7 milions de persones permanentment enfadades; o potser sí, però aleshores no hem de descartar que els microtrencaments acabin amb la suspensió de l’autonomia”.\nMalgrat no entrar en detalls de les possibles ruptures de la legalitat previstes, l’eventualitat que algunes impliquin que els ciutadans hagin d’incomplir certes lleis vigents tampoc no sembla que l’amoïni especialment, molt en la seva línia de relativitzar els efectes, siguin positius o negatius, d’allò que no preveu com a aspecte essencial en el procediment per arribar a l’objectiu. “El que és rellevant és que el sistema de legalitat alternativa que es proposi sigui fiable i que l’ideal de país que hi ha darrere del procés sigui engrescador”.\nFotogaleria, els articles de la sèrie\nLa desobediència fiscal, la que més fàcilment s’identifica com una de les ruptures estudiades, ell la imagina de la següent manera: “Jo he de tenir la certesa que si un dia em proposen fer la meva declaració de renda a la Hisenda catalana estigui tot previst. Fins i tot, em poden proposar de fer la declaració a l’agència catalana, sabent que després aquesta la transferirà a Madrid, amb l’objectiu d’anar guanyant confiança en el bon funcionament de l’estructura d’Estat; quan el 50% dels contribuents ho facin pel servei català, encara que se segueixi enviant la recaptació a Madrid, tindrem la base per decidir. Que recaptis no t’ho poden impedir”.\nEl seu àmbit d’influència no és tant el del calendari de ruptures o el de la construcció de les legalitats alternatives com el de la discussió de l’ideal de país. Aquí és on el programa del nou catalanisme estatista es jugarà el futur. Aquest és el gran debat pendent al seu entendre. “És possible que estiguem cansats de parlar del procés, però d’imaginar el país que volem, no; perquè encara no hem començat. Això és el que viurem els propers mesos: el debat de l’ideal de país, que haurem de ratificar a les eleccions constituents”.\n“No dic que s’hagi fet tot perfecte fins ara, però amb la lògica d’enfrontament establerta per Madrid és molt difícil fer-ho d’una altra manera”. No dóna més importància a determinades campanyes antiespanyoles que podrien enrarir les relacions entre els ciutadans i condicionar les relacions de futur. “Les teves reclamacions només les imposes si les presentes amb contundència”. En aquest sentit, creu que l’animadversió actual és reversible. “L’admiració de la societat espanyola creixerà en la mesura que siguem capaços d’explicar per què fem tot això. Si tu dius: 'Ho fem perquè estem farts de no poder crear més riquesa de la que podríem, de no poder construir un Estat del benestar més sòlid’, ens diran egoistes; però si els dius que estàs disposat a fer un projecte de cooperació entre els dos Estats, potser et diran: endavant”.


Converses amb artistes i persones que marquen tendències: de juliol 2014\nConversa amb la Dolo i la Francesca de Yourstyleareyou\nCom us vaig prometre coneixereu a dues dones super emprenadores amb molta marxa, la Dolors Aznar i la Francesca González. Són unes assesores d'imatge que els apassiona aquest món.\nLa Dolo i la Francesca\nA veure Dolo, en què ets especialista?\nTant els meus estudis com la meva trajectòria profesional ha sigut al món de la moda. En tots aquests anys he passat per tots els departaments d'una empresa de moda i he pogut seguir tot el procés d'una marca i d'una prenda amb tot el que implica. Desde el concepte marca, passant per el disseny pensant al consumidor, fins la manera d'exposar o vendre en un visual o aparador.\nDesprés amb els anys i dins un projecte familiar i com a dona emprenadora i creativa vaig endinsar-me al món de l'interiorisme. Aprofitava tots els coneixements adquirits a la moda, tant sols canviava el producte final, però els procesos eren idèntics. D'aquesta manera com a propietària d'una empresa d'interiorisme vaig fer-me de més experiència en marketing i xarxes socials, a més d'apropar-me a les necessitats en primera persona del client final i com gestionar-les. Allò també és igual que ara... la gent moltes vegades quan canvia casa seva (o el seu negoci) és perquè vol canviar quelcom de la seva vida. Necessita moure el món des de les seves mans.\nLes dos portem tot, però les nostres trajectòries ens han portat al mateix camí ja que durant aquests anys i sense pensar-ho ens estàvem preparant pel que fem.\nNo som especialistes cadascuna en una cosa en concret, però sí podríem dir que jo dono l'enfoc pràctic, d'empressa, de marketing, de negociacions, de clients, d'interiorisme i la part técnica de les xarxes socials.\nI tu Francesca?\nTanto en estudios como profesionalmente... siempre ligada al mundo de la moda. Ha sido algo innato en mi desde jovencita.\nInconscientemente al principio y muy conscientemente con el paso de los años... Siempre me han dicho que era un don la visión que tengo para ver y saber sacar lo mejor y el mejor partido de las personas.\nEn el fondo como dice mi socia Dolors... durante estos años y sin pensarlo realmente nos estábamos preparando para llegar a donde estamos ahora.\nSí, las dos hacemos de todo... pero yo soy la más impusiva y apasionada. Dolo es la que está con los pies en la tierra... como ella dice yo soy la parte "fresquita y creativa".\nMe encanta escribir para la magazine internacional Bigshot 360, de la que llevo la parte hispana, también escribo post de moda y tendencias, para otras personas...\nY adoro Polyvore, es una red social a nivel mundial, donde se pueden crear montajes y combinaciones de ropa y diseño, donde doy rienda suelta a mis creaciones en el cual tengo más de 3000 seguidores y 800.000 visitas a sets.\nEn la actualidad soy una mujer de 50... y tantos que le encanta la vida que le ha tocado vivir y tiene claro que... Una cosa es la pasarela y otra la calle...\nEl vídeo de la presentació de yourstyleareyou:\nCom i quan va sorgir la idea dels Events a l'Hotel Gallery?\nS'havia de donar sortida a moltes de les botigues i petit comerç que portàvem per tal de promoure la seva marca i producte... i també la nostra!!\nFeia poc que ens posàvem en solitari i que sortíem de rere el teló, també era una bona manera de fer-nos veure i promocionar-nos a nosaltres mateixes i dir-li al món que havíem arribat!!\nPer què vau triar aquest i no un altre?\nÉs un hotel molt dinàmic, molt receptiu a fer coses així que savíem que si li propossàvem un content plan mensual amb cara i ulls però molt original els hi podia agradar, a més com totes les negociacions, un no al principi no és senyal que no es pugui fer sino que la fòrmula no és la correcte, ja que no agrada a totes les parts. Així que vam pensar en fòrmules i vam fer reunions fins que va nèixer les WOMAN TOP.\nCuideu el bon feedback amb els col.laboradors?\nSempre!! Nosaltres en events així tenim dos clients... els col.laboradors i la persona que passa per la porta.\nPer tant intentem que ambdòs guanyin en aquesta experiència, que sentin que ha valgut la pena pujar al Top i conèixen's.\nCom aconseguiu despertar tant de glamour?\nNo, vivim continuament en un glamour constant! Tenim una casa i una familia i un dia a dia molt normal. El glamour el posem per donar màgia al procés. Però no venem glamour... venem xics de felicitat i evolució tant personal com de comerç. En el fons ningú vol viure en continu glamour... només vol viure feliç i nosaltres ajudem en un dels aspectes que més condicionen en la percepció de la felicitat... L'acceptació dels demés.\nLa roba que ens posem defineix la nostra personalitat?\nLa roba que ens posem no és que defineixi... sino que transmet la nostra personalitat. Treballem amb la personalitat i l'essència de la persona, l'acompanyem en descobrir allò que li agrada de si mateixa, tant corporal com actituds i el potenciem amb la vestimenta.\nDonem coherència al que realment és i se sent i el que percebeixen els demés, aquesta és la clau de la seguretat a l'hora d'establir relacions de tot tipus.\nEnsenyem a dominar l'art de comunicar-nos també amb la nostra imatge.\nCom percebeu que no s'adecua i que necesita canviar i millorar?\nHi ha una part més técnica de proporcions corporals i harmonies de color i d'aquí sabem quines formes i colors han de tenir les prendes que hem de proposar al client.\nI l'altra part més personal, d'estil de vida, de predileccions, de necessitats, d'allò que parlàvem del que vol transmetre als demés.\nSi és així, ho teniu difícil perquè faci el pas o surt de manera instantánea?\nLa gent no està acostumada a que li preguntin QUÈ VOLS? a tu t'agradaria??. Estem acostumats a que les marques ens crein necessitats, ens venguin encara que no ho volem ni necessitem i això t'esborrona com a èsser concient que pren decisions.\nNomés cal preguntar què volen, què esperen, què els hi agradaria canviar... i canviar-lo.\nDiu-m'he algunes frases típiques que us diuen al fer la transformació...\nEs repeteixen dos conceptes:\n- Amb raó això ja no m'ho posava, ostres mai havia sapigut perquè no em veia bé amb aquest color o perquè no m'agradava de per si...\nLi ratifiquem les seves intuicions envers allò que li escau bé i el que no.\n- Ostres! Mai hagués dit que això em quedaria tant bé! Mai m'havia provat una cosa així, ni mai m'havia quedat bé aquesta prenda, com és que ara sí?...\nLi sorprenem amb prendes que creien que no li escaurien però amb formes que li afavoreixen o encertem el color o li acabem de donar el toc amb complements que donen proporció i harmonia al look i d'aquesta manera es pot posar aquella prenda que li agrada però que mai es veia bé.\nEl llenguatge corporal va lligat amb el tipus de roba que portem?\nTotalment! Si tu et notes segura amb allò que portes posat fins i tot la postura i la forma de caminar canvia!\nL'actitud amb els altres i per tant dels altres cap a tu.\nL'estil i l'elegància són naturals o s'aprenen amb un especialista?\nL'estil és una percepció que tothom té en brut, de vegades només cal potenciar o donar el toc de gràcia d'un profesional per tenir un estil propi... no pas només estil.\nL'estil no és un per tots... l'estil és teu. Quan l'estil és teu i et defineix... la major part de les vegades aquesta seguretat desenvoca en elegància.\nHi ha persones per això, que el seu estil propi o la seva actitud no és considerada per la resta de la societat com l'ideal d'estil i elegància, però si ella mateixa és conscient d'això i ho asumeix com a propi i personal amb seguretat; ens trobem amb el fenomen de la originalitat, i quan demostres coherència amb el que ets i transmets, la gent valora aquesta "sinceritat" encara que mai hagis obert la boca... És curiós però així funcionem, per impressions.\nDiuen que quan coneixes una persona tant el que diu com el que fa es una ínfima part de que tens en compte a l'hora de valorar-la. Primer mirem i treiem conclusions, i a partir d'aquí tot el que digui o faci passarà per aquesta premisa.\nNo té perquè ser prejudici, de vegades és una molt bona impressió que després quan parla o fa decepciona. Per això és tant important la coherència amb allò que creus que és la millor versió de tu mateix i el que puguin percebre els demés en una primera impressió... i de primera impressió només n'hi ha una!\nEm vau ensenyar que tota dona té 3 tipus de formes de cos. Això és super desconegut. no?\nLes formes i les assesories no són exclusives de les dones.\nTota persona independent del sexe té una forma de cos catalogada. Això potser és desconegut per la majoria de la gent, però les persones que tenen una imatge pública ho tenen molt en compte gràcies al profesional que porta la seva imatge.\nTota persona que surt a la tele té una assesoria d'imatge exclusiva de formes i colors i ensenyen la millor versió de si mateixos.\nLa part de la nostra feina que més coneguda és la de personal shopper, però catalogar la forma del cos és la técnica i treball principal fins i tot per portar algú a fer shopping.\nVosaltres trieu les marques i els esponsors o són ells que us mostren el seu catàleg?\nNosaltres triem les marques, han de tenir un charm, una base de creativitat, d'estar receptius envers l'evolució i la millora. Ni totes les marques volen evolucionar (o creuen que no ho necessiten) ni totes les marques tenen el producte original i diferenciador per sorprendre en una woman top.\nUnes les busquen o les troben per casualitat i d'altres ens vènen a buscar perquè una marca amiga li ha explicat l'experiència.\nL'experiència fins ara ha estat positiva?\nSempre hem tingut molt bona acollida tant de clients com de col.laboradors.\nNo ens cansem de donar les gràcies per aquelles persones que crèien en nosaltres i han portat altre gent a l'Event amb la seguretat que li agradaria l'experiència.\nIntentem que sempre siguin diferents per tal que la gent repeteixi sense por a trobar-se el mateix de sempre.\nLa página de Facebook us ha canviat la vida?\nTenim un Facebook de comunitat, no som de comprar seguidors ni d'arribar a persones que creuen en el que fem.\nSom fidels a la nostra filosofia, el nostre facebook és com el comerç de proximitat, aquell que són poquets clients però fidels, gairebé amics, tots i cadascun d'ells pot dir alguna cosa positiva de nosaltres personalment o bé perquè li hem fet una assesoria o perquè ha vingut a algún event.\nNi volem vendre glamour com si fòssim una gran superficie... son unes professionals de proximitat que ofereixen seguretat i felicitat als seus clients.\nQuin tipus de clients teniu (dona mitjana edat, jove...)\nDones normalment però de tot tipus.\nMolta noia joveneta que vol ser model, mares primerenques que no saben què fer amb el seu armari i els canvis al seu cos, dones més grans que van al casament dels seus fills, homes que regalen els nostres serveis en qualsevol momento i circumstància... hi ha una mica de tot.\nQuè els hi dirieu a una persona que no ha assitit mai als vostres Events perquè entri per la porta gran...\nDoncs que descobriràn un món del qual poden endinsar-se poquet a poquet per saber més d'elles mateixes.\nPoden venir a una Woman top i trobar que li descobreixin la seva harmonia de color, que li fan una sessió de maquillatge o una demostració d'assesoria. Poden també trobar alguna marca cada amb la qual se sentin còmodes i que presta els seus serveis i d'aquesta manera cada vegada que hagin de comprar-se una peça de roba, l'aconsellem, etc...\nD'allà vindrà a una Woman Summer Day i passarà el dia amb nosaltres a l'hotel com si fos una reina, amb esmorçar, dinar, piscina i tallers i Charles a la terraseta; podrà anar descobrint per exemple com influeix en la nostra pell l'alimentació o aprendre amb més profunditat quin tipus de cos té i quines combinacions són les adequades depenent de la temática dels tallers que fem cada dissabte.\nLa invitació per aquest dijous a l'Hotel Gallery!\nJa ho veieu, dues emprenadores que us ensenyen a posar-vos guapes, a trobar la vostra esència i personalitat. Això és fantàstic!\ndoloplusdesign.blogspot.com Blog de la Dolo\nPublicat per Patricia Pla a 5:16 Cap comentari:\nCom us vaig prometre avui coneixereu a dues super fashion emprenadores.\nUs passo un vídeo del que fan i en breu conversarem amb elles.\nSegur que al.lucineu!\nPublicat per Patricia Pla a 1:49 Cap comentari:\nEl tastet d'aquesta setmana està ple de glamour...\nHaureu d'esperar a dimarts per descobrir quins són els protagonistes!\nPublicat per Patricia Pla a 0:35 1 comentari:\nUn artista que m'agrada molt, és Olafur Eliasson, el vaig veure fa uns anys ja, a la Fundació Joan Miró. Em vaig quedar meravellada en veure una peça en directe que ja havia vist en llibres... Round Rainbow, és una peça lumínica que té el moviment i va canviant la llum que fa.\nCom vas arribar a fer aquesta joia?\nPublicat per Patricia Pla a 6:32 Cap comentari:\nAvui el Tastet és la d'una joia... dilluns coneixereu a l'artista.\nPublicat per Patricia Pla a 4:51 Cap comentari:


Redacció de projectes. Forestal Catalana. Generalitat de Catalunya\nInici > Temes > Redacció de projectes\nForestal Catalana, SA du a terme a través d'aquesta unitat activitats d'enginyeria, consultoria i assistència tècnica en matèria forestal, de desenvolupament rural i mediambiental, tant desenvolupant estudis o projectes com prestant altres serveis tècnics.\nAquesta unitat està formada per un equip de tècnics superiors i enginyers forestals que fa servir els mitjans tècnics més avançats, que inclouen l'ús d'eines en el camp dels sistemes d'informació geogràfica, per a la creació dels diferents documents que han de desenvolupar els diversos projectes inclosos en els plans d'inversió gestionats per l'empresa.\nLes funcions principals d'aquest equip humà se centren a assessorar i donar suport tècnic i administratiu a la redacció de projectes, la confecció de plànols, els aixecaments topogràfics, els mostreigs i altres treballs de camp.\nEs redacten tot tipus de documents tècnics així com projectes de l'àmbit de l'enginyeria forestal i s'estableixen les estructures tipus dels diferents documents que els conformen i es col·labora en la confecció dels plecs de clàusules que regeixen en les redaccions de projectes que surten a licitació.\nS'encarrega també de mantenir actualitzat el banc de preus de l'activitat forestal incorporant en cada projecte les novetats normatives i de mercat així com els nous preus d'aplicació de les noves unitats d'obra.


Vila-real treballa en un estudi de diagnòstic i el disseny d'eines tecnològiques per a detectar mancances i millorar la resposta davant necessitats socials - Ajuntament de Vila-real\nVila-real treballa en un estudi de diagnòstic i el disseny d'eines tecnològiques per a detectar mancances i millorar la resposta davant necessitats socials\nL'Ajuntament de Vila-real treballa en el disseny de noves eines que, a partir d'un estudi de diagnòstic de la ciutat en l'àmbit dels Serveis Socials, permeta detectar mancances i oferir una millor resposta a les necessitats dels veïns. Aquesta mateixa setmana, l'alcalde, José Benlloch, i els regidors entrants i ixents de l'àrea social, han mantingut una trobada amb els professors de l'Institut de Desenvolupament Local de l'UJI i la Universitat de València responsables de l'estudi per a donar compte dels avanços en un treball "que marcarà un punt d'inflexió en l'atenció a les necessitats socials de la ciutat".\n"Es tracta d'un projecte molt ambiciós", explica Benlloch, "que ens permetrà disposar d'una radiografia completa i un mapa de la realitat social de la ciutat, amb l'objectiu fonamental de donar una millora resposta a les necessitats de les persones, la nostra prioritat absoluta, i de les diferents zones de la ciutat". Per a això, el projecte parteix d'un estudi de línia base dels Serveis Socials Municipals que estan desenvolupant les universitats Jaume I i de València per a obtenir tota la informació de l'àmbit social, determinant necessitats, mancances i potencialitats. A partir d'aquest estudi, i implicant també els departaments de Serveis Socials, Urbanisme i Innovació i Noves Tecnologies, el treball aprofita el Sistema d'Informació Territorial (SIT) per a creuar una sèrie d'indicadors demogràfics, urbans i socials que permetran oferir un mapa detallat de la realitat social de Vila-real.\n"La tecnologia capdavantera del SIT es posa, d'aquesta manera, al servei de les persones per a dissenyar una eina que ens permetrà localitzar i detectar les necessitats socials en temps real per a donar una resposta més àgil i eficaç des de l'Ajuntament davant situacions de risc d'exclusió o mancances de determinats serveis, entre d'altres", agrega l'alcalde. "La nostra principal preocupació i allò al que van encaminats tots els nostres esforços són les persones, donar resposta a les necessitats socials i millorar la qualitat de vida de tots; amb aquest treball, encara en desenvolupament, anem a donar un salt qualitatiu importantíssim en aquest objectiu, posant al servei dels treballadors socials una eina que incorpora, a més, un alt component tecnològic i d'innovació, emmarcat en la marca de Ciutat de la Ciència i la Innovació", conclou.


Diumenge tocava córrer. Era una prova per saber ha on estem i com estem....\nMitja marató de Reus i campionat de Catalunya. M’estalviaré els comentaris de lo mal marcats que estaven els quilòmetres i del desastre del marcatge dels temps i això que corríem amb xip... Un drama.\nEl tema era provar-nos. Hem arribat a la meitat de l’entreno de la marató i el tema es veure sobre quins ritmes ens mourem el dia X.\nLa veritat es que fins diumenge no m’havia plantejat cap ritme i la veritat es que segueixo sense saber massa be com aniré. El test d’aquest diumenge no ha anat del tot malament, però el circuit de Reus no era el millor per provar-se. Molt puja baixa, carrers estrets, punts rodons, quilòmetres mal marcats... en definitiva difícil poder fer quadrar els ritmes.\nEl test consistia en fer un progressiu de menys a més. Un servidor tenia de sortir els primers 10 km a 4’05 arribats aquí, baixar a 4’ fins el quilòmetre 15 i a partir d’aquí tot el que el cos aguanti. Resultat una mitjana de 3’55’’ el quilòmetre. Això vol dir que en algun tram de la cursa devia anar força ràpid. Satisfet.\nCuriosament molt nerviós els primer 8 km i normalment no m’hi poso... Un detall a polir.\nConclusions: Encara no ser el ritme de Donostia. Suposo que a 4’ el km...Ja ho veurem, de moment no mi atabalo. Acabem de començar la novena setmana de 16. Just a la meitat i ara comença el tema d’afinar temps, afinar-te de cos i posar el cap a lloc. Comença el més difícil. S’han acabat les bromes...\nJa sabeu que no sóc de donar masses dades dels entrenaments però com que estem a la meitat us diré que amb 8 setmanes he fet 835 km... Per volum que no sigui.\nPublicat per Isidre Escorihuela a dimarts, d’octubre 13, 2009 1 comentari: