La globalització també arriba a la nevera | Revista | EROSKI CONSUMER\nLa globalització també ha arribat a la nostra nevera, on es poden conservar des d'espàrrecs conreats al Perú i envasaments al nostre país, peix glacejat procedent d'aigües namíbies o fruita fresca original de Tailàndia. Aquest fet condiciona en gran manera l'actual patró de consum alimentari que, tal com anuncien els estudis d'hàbits alimentaris més recents, s'allunya del patró saludable de dieta mediterrània.\nAmb aquest nou concepte -globalització alimentària- que uneix integració i diversitat en l'elecció d'aliments, cal diferenciar entre els productes nous procedents d'altres països (peixos com el panga, fruites tropicals, salses exòtiques...), i els mateixos aliments que arriben d'altres països com és el cas del lluç, que n'hi ha del Cantàbric o del Mediterrani i també d'aigües llunyanes de l'Atlàntic sud.\nPel que fa als aliments frescs com les fruites i hortalisses, l'interrogant és si el temps que transcorre des de la recol·lecció fins al consum n'afecta la correcta maduració, el valor nutritiu o el sabor, entre d'altres. La tecnologia alimentària se centra a tractar de mantenir intactes tant el valor nutritiu de l'aliment d'origen com l'estat higiènic correcte, el sabor i l'aparença. Amb aquest fi es treballa en la fabricació de nous envasos i sistemes de conservació alimentaris. Es tracta, d'una banda, d'embolcalls que incorporen substàncies que absorbeixen oxigen, etilè (gas que accelera la maduració dels vegetals), humitat, diòxid de carboni, sabors o olors, i, d'una altra, de recipients que transmeten agents antimicrobians o antioxidants.\nGràcies a la innovació tecnològica en l'àmbit de la conservació d'aliments, el mercat alimentari actual ofereix al consumidor la possibilitat de conèixer el sabor de nous aliments i experimentar amb noves preparacions culinàries, fet que proporciona un gaudi culinari responsable i coherent amb una dieta equilibrada. Així, es pot aprofitar la gran varietat de fruites tropicals pròpies dels mercats asiàtics i sud-americans que es mostren a les prestatgeries de les botigues, com ara el mango, la papaia, la fruita de la passió (maracujà) o el litxi, per imitar el gust dels saborosos sucs tropicals. Aquests aliments encaixen dins d'una dieta equilibrada i la complementen en composts antioxidants, com ara la vitamina C, els grans destacats del seu valor nutricional.\nLa iuca, un tubercle habitual des de fa anys als mercats del nostre país, comparteix similituds culinàries i nutritives amb la patata; es pot elaborar des d'un puré de iuca fins a iuca fregida. Fins i tot la seua farina pot substituir la del blat en l'elaboració de croquetes, salses, galetes i pans, amb l'avantatge que, a més, no conté gluten, de manera que serveix per a cuinar plats aptes per a celíacs.\nL'enriquiment gastronòmic és fruit de la globalització, encara que també s'hi aprecien aspectes negatius, com pot ser l'elevada despesa energètica, l'exagerat malbaratament d'aliments i una tendència a descuidar una pràctica alimentària saludable.\nAquesta oferta en l'àmbit de l'alimentació influeix de forma directa en els hàbits, els costums i els gusts alimentaris. El paladar es va acostumant a un tipus d'aliments o de menjars que, de vegades, són poc saludables pel seu valor energètic desproporcionat, fet que comporta conseqüències nocives en l'estat nutricional i en la salut de la població, i té la màxima expressió en l'obesitat, malaltia crònica també "globalitzada".\nA això se sumen patògens, composts al·lergògens, contaminants ambientals o residus de productes, riscs associats a la globalització del sistema alimentari. Un aliment contaminat pot causar brots de malaltia en molts països alhora i de forma més ràpida, com ha ocorregut els últims anys amb les crisis alimentàries de les vaques boges, la pesta porcina o la febre aftosa. En aquest sentit, les autoritats sanitàries estan alerta sobre la preocupació que mostra el consumidor respecte de la seguretat de certs aliments, perquè pot fer-li canviar els hàbits alimentaris. Davant d'un canvi d'hàbits menys saludables, el risc nutricional augmenta, bé per insuficiència o bé per excés de certs nutrients.\nEn el I Congrés Mundial de la Nutrició i la Salut Pública, celebrat pel setembre de 2006 a Barcelona, ja es posava de manifest que els inconvenients de la globalització alimentària afecten diversos camps: producció, processament, preparació, envasament, distribució i consum dels aliments. Tots aquests aspectes es relacionaven amb la mala alimentació i els problemes alimentaris que poden aparèixer amb la diferent assimilació de certs productes d'altres cultures (un risc més alt d'al·lèrgies o d'intoleràncies alimentàries) o amb els diversos conservants que s'han d'utilitzar perquè suporten, en bon estat, el llarg viatge fins que arriben a les nostres fronteres, a més del temps que transcorre fins que són consumits.\nCal tenir en compte que els nous productes elaborats que tracten d'imitar el menjar típic d'altres països, com ara farciments per a burritos mexicans, rotllets de primavera, salses i aperitius diversos no sempre són saludables, per això s'ha de llegir amb atenció l'etiquetatge nutricional a fi de conèixer els ingredients que contenen i el procés d'elaboració que han seguit. Convé comprovar, a més, quins tipus de greixos són els més abundants en la seua composició, i si el producte porta greixos hidrogenats, molt perjudicials per a l'aparell circulatori i el cor; quina quantitat de sodi indica l'etiqueta en comparació amb altres productes semblants (es consideren aliments amb una quantitat elevada de sodi els que en tenen més de 500 mg per cada 100 g d'aliment), la quantitat de sucres afegits... Molts d'aquests productes (però també d'altres molt utilitzats en la nostra dieta habitual, com ara en pastisseria, rebosteria, precuinats, aperitius, etc.) contenen una gran densitat energètica i massa greixos, sucres i sal, que descompensen i deterioren la salut si es consumeixen de manera habitual.\nEl concepte de globalització alimentària porta implícit el de seguretat alimentària. El gran flux d'aliments entre països amb normatives diferents relatives a la seguretat alimentària és el que ha provocat les crisis dels últims anys. L'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària i Nutrició (AESAN) ha impulsat i reforçat la cooperació amb l'OMS mitjançant la creació d'una xarxa internacional d'autoritats en matèria d'innocuïtat dels aliments (INFOSAN), operativa des de 2004. L'objectiu és proporcionar a les autoritats sanitàries dels diferents països la informació de possibles brots internacionals de malalties de transmissió alimentària. No obstant això, als països desenvolupats del nord el concepte de seguretat alimentària se centra en la sanitat, mentre que per als països pobres, la seguretat alimentària té una altra connotació: la de seguretat en l'abastiment d'aliments.\n"Food miles": quilometratge dels aliments\nLa globalització alimentària, en gran manera, també té un impacte en el medi ambient. D'acord amb la idea dels molts quilòmetres que han de "recórrer" els aliments abans d'arribar al nostre plat, sorgeix el "food miles". Aquest concepte abraça l'impacte que registra en emissions contaminants de diòxid de carboni (CO2) el transport -en vaixell, camió o avió- dels aliments i el seu efecte en el canvi climàtic. N'hi ha qui pensen en la paradoxa de menjar un aliment ecològic d'un país estranger. Són moltes les veus que demanen la realització d'anàlisis més completes, ja que la que podria denominar-se "empremta de la contaminació" no ha de limitar-se només al transport de l'aliment, sinó que també ha de mesurar la despesa de combustible que en comporta la producció o la conservació. Diversos estudis demostren que el cultiu ecològic és més sostenible. El govern britànic s'ha avançat i ha llançat una iniciativa perquè l'etiquetatge del menjar faça referència al seu impacte ambiental, mitjançant la "Carbon Reduction Label" (etiqueta de reducció de carboni). L'informe, encara en desenvolupament, es publicarà al final de 2008.\nCada vegada més persones -agricultors, ramaders i consumidors- defensen aspectes socials, econòmics, ambientals i, fins i tot, nutricionals de l'agricultura i la ramaderia sostenible. Pel que fa al valor nutritiu, investigacions recents han comprovat que els aliments ecològics contenen una concentració més gran en composts antioxidants que els aliments conreats de forma tradicional. Els investigadors afirmen que aquests aliments són més nutritius, saborosos i segurs i que preserven la biodiversitat i el medi ambient. La qüestió és que, tot i que són molts els consumidors que s'interessen per aquest tipus d'alimentació, són pocs els que la poden portar a terme, atès l'elevat preu d'aliments com les fruites i les hortalisses ecològiques.\nAl mateix temps, sorgeixen moviments que advoquen pel concepte de la producció, la distribució i el consum local, és a dir, per l'autoabastiment. Al Regne Unit s'han manifestat els moviments socials anomenats "locavores", que es defineixen com persones que només mengen productes elaborats en un radi d'uns 160 quilòmetres. Aquesta concepció de la producció i el consum alimentari local s'estén a altres regions del món. En termes semblants van sorgir els anomenats "Local Foods", programes que tracten d'ajudar, a través de beques i donacions, aquells projectes que tinguen com a objectiu que els aliments conreats localment siguen més accessibles i assequibles per a les comunitats locals.


Mútua Terrassa presta el servei sanitari públic amb set convenis caducats i quatre a punt de vèncer\nYou are here: Home / Destacats / Política / Societat / Salut / Mútua Terrassa presta el servei sanitari públic amb set convenis caducats i quatre a punt de vèncer\nEdifici de l’Hospital Universitari Mútua Terrassa\nJordi Pascual Mollà\nSet dels 11 convenis entre Mútua Terrassa i el Servei Català de la Salut (CatSalut) estan caducats. Tots ells referents a l’atenció primària d’àrees bàsiques de salut (ABS): les tres de Sant Cugat, tres de Terrassa i la d’Olesa de Montserrat. A més, a final d’any vencen els tres convenis referents a l’Hospital Universitari Mútua Terrassa –l’assistència hospitalària, la gestió dels serveis sociosanitaris i els serveis de salut mental– i el de l’única ABS de Rubí gestionada per Mútua Terrassa. Són tots els convenis que la Mútua té signats amb el CatSalut i, per tant, quan acabi l’any hauran vençut tots els convenis.\nL’únic que no marcava un període explícit de durada és de l’ABS d’Olesa de Montserrat, signat al 2006 acollint-se al màxim permès per la legislació: 10 anys incloses les pròrrogues. És el contracte que més anys fa que va caducar. Els restants van vèncer amb la fi del 2021. Hores d’ara el CatSalut no ha respost a la petició d’aquest diari per saber què es farà davant dels contractes vençuts i els que venceran quan acabi l’any. Mútua Terrassa ha rebutjat participar a aquest especial FOCUS tot derivant aquest mitjà al CatSalut com a titular del servei.\nTots aquests convenis tenen una actualització anual de les clàusules econòmiques en funció dels serveis prestats i dels programes específics. La documentació pública marca uns pagaments màxims en algunes de les clàusules, sense especificar-ne la liquidació. Això en dificulta el càlcul. Aquest diari n’ha fet un càlcul aproximat sumant les xifres recollides a les clàusules entre el 2011 i el 2020, amb un pagament mitjà anual a Mútua Terrassa de més de 223 milions d’euros, el que representa prop d’un 2% del pressupost del Departament de Salut d’aquest 2022.\n“Quan comences a aprofundir topes amb molts números petits que són una bogeria”, denuncia Assun Reyes, metgessa de família jubilada i membre de la Marea Blanca Sant Cugat, col·lectiu que demana millorar l’accés a la informació, “però no és l’única manca de transparència: no sabem quants treballadors hi ha ni en quines condicions, amb quanta població adscrita a cada CAP…” La Marea Blanca demana que l’administració reconegui la dificultat de control de la concessió i que avanci en la transparència, amb l’objectiu de revertir gradualment tots els convenis: “Hi ha col·lectius que pretenen que no es renovin els convenis però hores d’ara Marea Blanca Sant Cugat no ho demana perquè és inviable. D’entrada demanem que no es facin noves privatitzacions, que es reverteixin els convenis que es pugui i que s’iniciï un camí per revertir la resta”.\nPerò no tots els moviments per la sanitat pública de qualitat de la comarca es mostren tan cauts pel que fa a la liquidació dels contractes un cop vençuts. Al maig del 2021, la Marea Blanca de Terrassa va convocar una concentració al davant de l’Hospital Universitari Mútua Terrassa per demanar la no renovació dels convenis. Hi van acudir membres d’altres col·lectius de municipis com Viladecavalls, Castellbisbal, Ullastrell, Rubí i Sant Cugat. Tres mesos més tard es repetia la petició a Sant Cugat amb una marxa en cotxe i bicicleta promoguda per la Marea Blanca, la Plataforma de Pensionistes i la plataforma en contra del tancament dels consultoris de la Floresta i les Planes.\nAlgunes claus dels convenis\nEls vuit convenis de les ABSs són força similars entre ells perquè contemplen el llistat de serveis que presta cada CAP. Es van adjudicar en base a diversos criteris de puntuació, sent l’oferta econòmica el més destacat amb 55 punts sobre 100 –excepte el d’Olesa, que eren 35 punts. A tots els CAPs es presta el servei d’atenció primària i majoritàriament tenen també el d’atenció domiciliària, sociosanitària, odontologia i urgències mentre hi ha altres especialitats com la pediatria que depèn de cada conveni A Sant Cugat, per exemple, la pediatria està centralitzada al CAP de Can Mates.\nEn la signatura dels convenis es van marcar no només la despesa de l’atenció sinó també altres aspectes com els productes intermedis, les tires reactives i la docència així com programes específics com el de salut bucodental. Les quantitats de cada servei i la inserció de programes específics varia cada any amb les clàusules econòmiques.\nEls tres convenis de Sant Cugat marquen un cànon de 25.000 euros a l’any a pagar per Mútua Terrassa al CatSalut per l’ús dels equipaments sanitaris mentre que els dels altres municipis varien en funció de la població atesa –que s’analitza al conveni inicial però no a les clàusules anuals. En el cas de Rubí i una de les ABS de Terrassa no consta cap cànon. La majoria de contractes fan referència a la gestió sanitària a un CAP ja construït tot i que en el cas del CAP de Can Mates de Sant Cugat es va fer el conveni abans que s’acabés la construcció de l’edifici i, per tant, el servei es va començar a prestar al CAP Sant Cugat. Només el conveni d’Olesa també contemplava la construcció del CAP.\nEls convenis hospitalaris són diferents i no prefixen serveis ni el cost d’aquests al document base. A les clàusules anuals es recull un preu base per cada tipus d’actuació, una referència s’aplica sobre la quantitat d’intervencions realitzades. Mútua Terrassa té tres convenis que fan referència a l’Hospital Universitari Mútua Terrassa signats al 2012: l’assistència hospitalària, la gestió dels serveis sociosanitaris i els serveis de salut mental.\nLa fundació que presta el servei\nLa Fundació Assistencial Mútua de Terrassa, constituïda el 2017, forma part del Sistema sanitari integral d’utilització pública (SISCAT), tota una xarxa de centres, serveis i establiments, gestionats per entitats ja sigui de titularitat pública o privada a través dels quals el CatSalut ofereix els serveis sanitaris de cobertura pública a la ciutadania. Hem de tenir en compte que el servei de salut públic que ofereix Mútua de Terrassa no té alternatives: és la sanitat que en definitiva paguen tots els ciutadans, independentment de quin sigui el seu model de gestió.\nPartint d’aquesta premissa, la Plataforma de Sanitat – Marea Blanca de Terrassa, en un intent de posar el focus en la forma en què aquesta empresa presta els serveis sanitaris contractats amb el CatSalut, adreçà un seguit de preguntes al CatSalut per obtenir-ne respostes. Algunes de les qüestions a què han tingut accés Malarrassa i elCugatenc, malgrat tractar-se de fa dos anys, tenen interès. La plataforma sempre ha expressat no estar en contra de la sanitat de gestió privada, si no de la “barreja público-privada que afavoreix els desviaments de fons públics per al lucre d’entitats privades, siguin o no fundacions”.\nA la pregunta de qui són els proveïdors més destacats de Mútua i els seus contractes, el CatSalut cita que hi ha un contracte de 6.738.000 euros per anàlisis clíniques amb CatLab. Es tracta d’una agrupació d’interès econòmic que integra els laboratoris del Consorci Sanitari de Terrassa, Mútua Terrassa i l’Hospital de Martorell, i que està ubicat a Viladecavalls. També es menciona un contracte amb el Centre de Tecnologia Diagnòstica, que també pertany al grup de Mútua, per proves de medicina nuclear per un valor d’1.158.000 euros. En tots dos casos les dades corresponen al 2018. Casualment, les entitats amb què Mútua té despeses són, a l’igual que les anteriors, del mateix grup: Axioma, Terrassanet, Egarmatic, Fundació Integralia Vallès o les clíniques privades Aptima. Tot un seguit d’entitats al servei servei de la neteja, la logística, les necessitats informàtiques, immobiliàries, etc., de l’empresa matriu.\nPer fiscalitzar la tasca de Mútua Terrassa i rendir comptes davant el CatSalut, aquest remet a l’informe d’auditoria i estat de comptes que elabora anualment Mútua mitjançant una empresa externa i que publica al seu web. A l’informe del 2018 constava un actiu de 73,8 milions d’euros. És la darrera autoria feta pública. A la resposta a Marea Blanca Terrassa, el CatSalut sí que concreta el preu del lloguer mensual de l’edifici de setze plantes de l’Hospital Universitari Mútua de Terrassa (159.233 €), una quantitat abonada per la Fundació Assistencial de Mútua de Terrassa. Pel que fa a l’ús dels del subsòl per travessar el carrer del Castell fins el pont del Passeig, explica el CatSalut que es tracta d’una concessió a 50 anys de l’Ajuntament de Terrassa envers la Fundació Assistencial de Mútua de Terrassa, per a l’ampliació d’Urgències i d’espais per allotjar la nova central elèctrica i d’emergència.\nPersonal del CAP Valldoreix mira una mobilització de Marea Blanca | Jordi Pascual Mollá\nLa informació sobre les llistes d’espera és una altra de les qüestions més polèmiques de la sanitat catalana, i en el cas de Mútua particularment. En resposta a les peticions de Marea Blanca Terrassa, el CatSalut els remet al seu web, on són actualitzades cada mes, tant pel que fa a intervencions quirúrgiques, proves diagnòstiques i consultes a especialistes. A l’Hospital Universitari Mútua Terrassa hi ha algunes operacions menors que no tenen temps d’espera però la majoria d’elles tenen al voltant de 100 dies d’espera. La intervenció amb més temps d’espera és la vasectomia, amb 214 dies. Des del moviment per la sanitat pública de qualitat denuncien que són dades maquillades.\nPel que fa a l’avaluació de la qualitat dels serveis i l’impacte sobre la població atesa, el CatSalut cita les diferents enquestes de satisfacció que realitza entre la ciutadania, com ara el Pla d’enquestes de PLAENSA. La nota general dels serveis sanitaris de Catalunya al 2018, la darrera dada feta pública, era d’un 8,1 sobre 10. Assun Reyes, membre de Marea Blanca Sant Cugat, considera que la manca de queixes dificulta tenir una fotografia real de la situació: “La gent pensa que queixar-se és insolidari i egoista”.\nEl CatSalut no ha facilitat les retribucions de la plantilla perquè no es poden saber donat que els prestadors privats de serveis públics només estan obligats a informar de les retribucions dels càrrecs directius. En resposta a la petició de Marea Blanca Terrassa, ha facilitat que el director general i el gerent de Mútua van rebre l’any 2019 un salari de 134.000 i 115.000 euros respectivament, entre sou fix i variable. Tot sabent que els contractes que signen els treballadors tenen unes clàusules de confidencialitat que els impedeix donar informació sobre les condicions laborals, Malarrassa i elCugatenc han intentat tenir la mirada de treballadors de Mútua però no ho han aconseguit. Tot i això, a la taula rodona Sistema sanitari: què hem après de la pandèmia? que elCugatenc i el Diari de la Sanitat celebren aquest dimecres a les 19h. a Cal Temerari (i en línia) hi haurà una mirada laboral general de país de la mà de Mireia Bonet, metgessa de família i delegada de la CGT atenció primària de Barcelona.\nEl CatSalut i Mútua Terrassa han desestimat atendre elCugatenc i Malarrassa en tot allò referent als convenis.


Secundària Memòria - (Efectes restringits: bloc de l'Antoni Casals i Pascual) antonicasals@mesvilaweb.cat - Pàgina 2\nAcampades i vots\n19 de maig de 2011\nJa sigui casual o provocat, el fet evident és que les acampades que s’estan multiplicant aquests dies per l’Estat Espanyol han coincidit amb la campanya electoral. Constatem dues reaccions: la primera, la ridícula reacció de la majoria dels polítics intentant sintonitzar amb els que acampen/protesten, i especialment patètica la fugida endavant de la senyora Sánchez-Camacho, que devia confondre els acampats amb militants de les Nuevas Generaciones, perquè sinó no s’entèn el què va dir; la segona, segurament conseqüència del desconcert, la campanya de criminalització de l’abstencionisme, que porta fins i tot a demonitzar els vots blancs i els nuls, dient que són vots per a la dreta.\nRecordaria als demòcrates de pa sucat amb oli que no votar és, en democràcia una opció absolutament legítima, tant quan es fa per passiva, com, sobre tot, si es fa activament. Que votar en blanc és també legítim i, sovint, un vot de protesta; que el vot nul, si excloem quan es produeix per un error, és també una forma de dir que “nosaltres no som d’aquest món”.\nHauríen d’entendre, els demonitzadors de voluntats, que si algú pren la lícita i legítima decisió de no votar és perquè és conscient, o creu sincerament, que surti el que surti, difícilment hi notarà diferències, i que si cregués el contrari, segurament no s’abstindria.\nLa gent, molta o poca, que es concentra a les places més emblemàtiques de l’estat és prou grandeta per saber el que fa. I és gent conscienciada, i emprenyada. El seu moviment, a hores d’ara, sembla que creix. Si arriba a induir un nivell d’abstenció que condicioni que guanyi una o altra de les suposades alternatives que existeixen, el que està clar és que haurà assolit un protagonisme que dubto que d’entrada vulguessin tenir. I segons el percentatge d’abstenció que es produeixi, poden assumir una capacitat d’influència des del carrer que mai tindrien guanyi qui guanyi amb una participació massiva a les eleccions.\nPerquè el que també tinc molt clar és que el que preocupa en el fons als polítics “professionals” és que, com deia Raimon: som molts més dels que ells volen i diuen.\nAra que ha mort Bin-Laden\nAra que ha mort Bin Laden no crec que el món sigui un lloc més segur. Fins i tot, deixeu-me opinar que determinades reaccions, potser comprensibles en el fons, m’han semblat inapropiades.\nPuc entendre, i entenc, que la gent s’alegri de la mort d’algú que ha estat la personificació del mal durant els darrers anys. No puc compartir l’alegria per un assassinat.\nBin Laden va servir als EUA en la seva guerra subterrània contra els soviètics, ajudant a fer-los fora d’Afganistan i sobre tot debilitant la moral del seu exèrcit.\nFins i tot, com a enemic, Bin Laden ha servit als EUA i a una determinada manera d’entendre el món occidental afavorint una progressiva disminució de la llibertat al carrer, al pensament, a l’opinió, a la circulació. Determinats retalls de la llibertat que s’han concretat els darrers anys, haurien estat impensables abans de l’11-S (i no parlem ja abans de la caiguda del mur… però aquest és un altre tema).\nEl món no serà a partir d’avui un món més segur ni, encara menys, lliure pel fet que Bin Laden no hi sigui. Ell tindrà el dubtós honor d’haver esdevingut una de les moltes coartades amb les que determinats poders han vingut prenent un seguit de decisions que ens porten directes a un món on les llibertats i els drets de les persones tenen cada vegada menys importància . Un món que a mi, em recorda, cada vegada més en determinats aspectes al dels anys 30 del segle passat.\nLiquidant la societat del benestar (iii): retallada sanitària\nHe sentit un minut de la intervenció de la Patrícia Gabancho a RAC1 aquest vespre, cap allà les 9. Només m’he quedat amb una frase que demostra que la ignorància és agosarada i ser de lletres (si és que la senyora Patrícia ho és) no és excusa per ser tan curt de mires. Dir, com ho ha fet, que retallar un 10% no justifica un descens en la qualitat dels serveis és senzillament ser ignorant. Primer perquè aquest 10% s’ha de sumar al 3,21% que ja es va retallar fa menys d’un any, i ja no estem parlant d’un 10 sinó de més d’un 13. Després perquè només cal aplicar-s’ho un mateix: un 10% està molt lluny, per a la major part dels mortals del límit entre arribar i no arribar a final de mes. Els treballadors d’empreses públiques ho han comprovat amb el 5% famós.\nPosem-ho en números absoluts: un hospital amb un pressupost de 100 milions d’euros veurà els seus ingressos disminuïts en uns 8 o 10 milions. Segurament a la Sra. Patrícia li semblen molt pocs diners perquè parlem de “xifres molt grosses”. Oblidem molt sovint, que més enllà dels sous de les persones que hi treballen, els hospitals són, en moltes comarques, la principal empresa i d’ells depenen no tan sols el directament empleats sinó tota una corrua d’empreses auxiliars que es veuran afectades per l’apretada: als fusters, llauners, electricistes que, sovint es veuen implicats en tasques d’ajuda als serveis de manteniment ja se’ls demana “que s’ajustin”; els proveïdors també hauran de fer-ho…\nUna retallada d’aquestes dimensions pot fer que un hospital de 100 milions de pressupost hagi de deixar d’operar pel capbaix unes 300 persones l’any. Segur que si ens hi va la vida, ens atendran. Però no totes les malalties que cal operar tenen urgència vital. Moltes intervencions d’esquena, o processos benignes poden demorar-se: això tindrà repercussions posteriors en la salut de les persones, però també en termes de baixes laborals, absentisme, productivitat. I d’altres acabaran entrant per la via d’urgències.\nJo sempre he dit que l’estadística serveix fins que l’apliquem a les persones individuals. Deixar de fer el 10% de les intervencions pot no semblar res, però si portaves un any esperant que t’operessin i ara no ho hanm de fer fins d’aquí a dos anys, coi com canvia la cosa!\nJa sé que el gruix dels pressupostos públics està en Salut. I que si cal retallar, és lògic que es faci allà on hi ha, precisament, més gruix per retallar. Ara bé, i ja ho he dit altres vegades, perquè la nostra sanitat (que fins ara era tan suposadament modèlica que anavem a “vendre-la” a l’estranger i la presentavem en escoles de negocis de tot el món) ha estat escollida, segon sembla, com a víctima propiciatòria per resoldre els dèficits del país, o fins i tot de l’Estat? Mentre no em demostrin el contrari, ni els metges, ni les infermeres, ni les auxiliars de clínica, ni els psicòlegs, ni els portalliteres…. dels hospitals, de l’atenció primària, del món sociosanitari, són els causants directes d’una crisi que té els seus origens en unes institucions per a les quals els estats han preparat, i sovint executat diversos escenaris de rescat.\nAutobombo per finals de maig\nD’aquí a un mes i escaig posarem a prova les (escasses) habilitats de rapsode que els déus m’han donat. I en conseqüència, la intel·ligibilitat d’allò que un escriu.\nRecomanació literària: La cendra dels anys, de Júlia Costa\nHe acabat de llegir avui La cendra dels anys, la darrera novel·la (suposo que de moment) de la Júlia Costa. Vaig ser a la presentació que en va fer a la Catalònia i allà vaig comprar, ara ja fa uns mesos, el llibre. El fet de no haver pogut tenir, per motius bàsicament relacionats amb la meva feina, una desitjada continuitat en la lectura, ha fet que el procés hagi estat més lent del que m’hauria agradat.\nNo vull fer-ne una crítica. Altres en saben més i ho faran molt millor que no pas jo. Només vull expressar algunes consideracions sobre el llibre i la història que recull i a la vegada aconsellar la seva lectura.\nUna primera consideració: sé, perquè ho va explicar ella mateixa, que ha trigat força anys a enllestir-lo. M’imagino que ha visitat indrets, s’ha documentat sobre alguns esdeveniments i alguns personatges i fins i tot, no m’estranyaria que, d’alguna manera l’hagi coniderat la seva obra més important: No sé si ho serà, perquè espero que encara ens ofereixi algun llibre encara millor. Mentre l’anava llegint, no em podia sustreure a un pensament que avui en acabar-lo ha tornat al meu cap. Crec que si s’ho hagués proposat n’hauria pogut treure una mena de nissaga, i haver fet un llibre de les dimensions dels del Falcones o el Ruiz Zafon (que ja sé que no són sants de la seva devoció). Però vull dir que n’hagués pogut treure encara més suc del que n’ha tret, que ja és molt.\nSegurament per a fer això, hauria d’haver escrit la història de manera longitudinal i llavors, amb tota probabilitat hauria perdut la gràcia (a canvi, hauria guanyat la possibilitat, per què no? de veure la història convertida en un guió de cine o de minisèrie: personalment m’agrada més que la trama de Pà Negre).\nSegona consideració: el llenguatge de la Júlia és ric i creïble, és proper, no es perd ni en circumloquis irrellevants, ni busca un cultisme excessiu que el faci de difícil digestió, un mal que apareix massa sovint en el nostre petit món intel·lectual i literari. Les descripcions dels indrets, d’Userda, Solanes, Santa Maria… sense ser exaustives permeten imaginar-se un territori, sense necessitat que sigui un lloc concret del país; encara que a mi, personalment m’ha vingut de gust identificar amb alguns indrets de la Garrotxa i La Selva.\nTercera: la història és també en si mateixa creïble. I ho és perquè crec que molts dels personatges són identificables en el sentit que coneixem gent que s’hi assembla. Aquest país és ple de Núries, de Joseps Maries i de Francescs i Raquels. De senyores Dolors i (encara) de ressons de carlinades, de clericalisme, republicanisme i (encara més) de la Guerra del 36, amb efectes que no s’han esborrat del tot al món rural. I no s’entendria una història centrada en aquest món rural al llarg d’uns 150 anys sense que travessés per aquests temes, que la Júlia Costa tracta des de la introspecció dels personatges principals.\nUna altra consideració, que no sé si és bona però a mi m’ha fet gràcia. Hi ha moments del llibre, els més reflexius, segons com els més crítics amb determinades postures dels protagonistes, en què és fàcil “sentir la veu” de la Júlia quan escriu a La panxa del bou. Especialment quan fa esment de les contradictòries actituds de la gent d’esquerres o que se’n fa dir. No vull que soni a retret. En allò que escrivim hi deixem una part de nosaltres mateixos, i allà queda perquè algú sempre ens hi pugui reconéixer. I això no és res dolent, ben al contrari.\nEn resum, per a mi es tracta d’un bon llibre, m’ho he passat molt bé llegint-lo, m’ha deixat aquella tristor que deixen els llibres quan els acabes, i ja l’he recomanat, a més de fer-ho des d’aquí, a vàries persones (ja ho havia fet abans d’acabar-lo).\nI ho deixo aquí, amb la darrera frase del llibre (la puc posar perquè no condiciona per res el coneixement de la trama):\nNo hi ha res més excitant que tenir projectes ni res més esperançador que saber que mai no aconseguirem realitzar-los del tot.\nPersonalment espero que si la Júlia té entre mans algun projecte com aquest sí que aconsegueixi completar-lo.\nLiquidant la societat del benestar (ii)\nSembla que el govern bipartit, amb l’ajuda de Déu (i això possiblement el converteix en tripartit 3.0), no pensa donar treva al desmantellament de les fites socials sobre les que hem fonamentat durant anys la construcció d’una societat moderna.\nReconeixent que la societat prèvia a la crisi no és ni de bon tros la ideal (només faltaria), que érem lluny de l’equitat i la justícia en la distribució de la riquesa, i que la pobresa seguia sent una amenaça latent (quan no una trista realitat) per a molta gent en les societats occidentals; reconeixent que, per desgràcia, els governs dels estats occidentals i “rics”, seguien veient la major part del món com una mena d’explotació particular, destinada a l’obtenció de beneficis per a les oligarquies dominants (ja fos a la vista o a l’ombra); reconeixent les inequitats a petita escala en la distribució dels recursos; reconeixent tot això i tantes coses com se’ns pugui passar pel cap, la realitat és que la societat que en sortirà de la crisi serà sense cap mena de dubte pitjor, més insolidària i menys equitativa.\nI a la construcció d’aquest tipus de societat s’hi han abocat ara els nostres governants. Escolto i veig a la tv que abans de les eleccions s’haurà eliminat l’impost de successions. La branca espanyolista dels neocons (PP) brama per anul·lar també el de donacions.\nPer funcionar com fa un o dos anys, a la sanitat li manquen 850 milions d’euros (probablement una broma, a les butxaques del senyor Botín). Amb l’abolició de l’impost esmentat es deixaran d’ingressar uns 400 milions d’euros. Les xifres parlen per si soles. No dic que aquests 400 milions haguessin d’anar a parar al mateix lloc, però la perspectiva que sanitat, serveis socials, i educació tenen en el moment actual, més enllà de la demagògia que podriem fer amb les xifres, és tan fosca que potser ajudarien a aixecar l’ànim de la situació de pessimisme en que estan caient els treballadors del sector públic.\nAvui escoltava a la ràdio una directora general (ja no recordo el nom ni el càrrec) que es queixava que el tripartit (el que no comptava amb la intervenció divina) havia deixat molt “greix” a l’administració. Bonica manera de referir-se a les persones que volen enviar al carrer!\nDe moment, en sanitat ja han començat a no renovar contractes eventuals o temporals per a feines fins ara indispensables. Al final els professionals que quedin només podran fer la feina que puguin i la gent que quedi a les llistes d’espera o a les sales d’urgències, pot buscar-se una mútua (algú dubta de qui en serà el beneficiari de tot aquest sarau?) que li eviti l’any i mig de llista d’espera per a les cataractes o la pròtesi de maluc.\nInsistiré un dia rere un altre fins que me’n cansi o no pugui escriure: són massa anys, massa decenis de lluites de gent anònima des de la revolució industrial, fins i tot massa morts a la recerca de la dignitat dels treballadors, d’una educació laïca, gratuïta i de qualitat, d’una sanitat pública, gratuïtat i universal, d’unes prestacions socials de qualitat i universals, d’una jornada laboral que permeti disposar de suficient temps de lleure per créixer com a persones… com perquè ara, amb l’excusa d’una crisi que no hem creat nosaltres, i que s’ha volgut pal·liar injectant diners públics (nostres) a les entitats que la van crear, ens acabin fent retrocedir setanta anys en els drets pels que molts, abans de nosaltres es van quedar pel camí…\nLiquidant la societat del benestar (i)\nMals temps per a la societat del benestar: salut, educació i serveis socials estan al punt de mira de les polítiques de dretes que, teòricament, han de treure el país de la crisi.\nÉs impossible retallar despesa en sectors on els pressupostos de les empresses corresponen a personal (o sigui a persones) en més del 60 o 70% (i de vegades més) del seu montant sense tocar precisament aquest concepte. El missatge que, de forma insistent ens arriba és que cal ser menys per fer el mateix. Augmentar les hores de feina perquè així són necessaris menys suplents quan hi ha baixes o arriben les vacances; de retruc, la nostra hora de feina passarà a valer menys, evidentment i per tant si a mi em cal un suplent, contractat per hores també val menys…\nEn el cas concret de sanitat, cal assenyalar una situació peculiar: estan desmuntant el sistema que ells mateixos van crear fa vint-i-cinc anys. Pujol sempre recordava, cofoi i orgullós allò de que hi havia un hospital cada trenta quilòmetres. Ara ja ens diuen que no és que no sigui sostenible (això fa anys que jo ho vinc dient i em costa aferrissades discussions amb amics i companys!), sinó que no és viable, que cal aprimar estructures (i per tant serveis i prestacions) i que fins i tot potser algun hospital haurà de tancar.\nEn moltes comarques els hospitals s’han convertit en la principal empresa i moltes famílies, en l’actual situació de crisi industrial (existeix indústria al nostre país?) depenen exclussivament del sou d’un dels cònjuges que fa d’auxiliar o de portalliteres a un hospital comarcal. Perquè molta gent quan pensa en hospitals només veu els metges, o en el millor dels casos també les infermeres, però la majoria dels treballadors d’un centre hospitalari no són ni una cosa ni l’altra. Disminuir les plantilles dels hospitals comarcals portarà a situacions insostenibles en comarques deprimides o a un pas de la depressió econòmica.\nCada dia que passa comprovem com el govern “dels millors” es converteix i aprofundeix més en el fet de ser el govern “dels mateixos” de fa deu anys. Les mateixes cares de llavors estan ocupant càrrecs de responsabilitat, direccions generals, sotsdireccions… però les polìtiques que propugnen o si més no els missatges que transmeten ens remeten a la dialèctica tatcheriana. De la crisi, diuen, n’hem de sortir “enfortits”. El que no ens diuen és que, amb determinades polítiques, no està prou clar que en sortim vius…\nDe crisis, solucions impossibles, i ordinadors: una anada d’olla?\nEn els darrers dies he tingut l’ocasió de parlar amb gent diversa sobre l’abast i la repercussió que sembla que acabarà tenint això que anomenen crisi sobre la cosa pública. Ultra les retallades de sou, cal estar preparats, diuen alguns, per a retallades de serveis i prestacions. Ens avisen que ja no és una qüestió de sostenibilitat sino que es tracta de la viabilitat del sistema. Així, és previsible que es vegin afectats en major o menor mesura alguns dels pilars de l’estat i la societat del benestar: la sanitat, les prestacions socials, determinats subsidis, les pensions, sembla que s’han d’anar preparant per ser víctimes propiciatòries en nom d’unes improbables solucions a la crisi.\nI quin és el futur? Avui m’explicaven que cal tornar a la situació de 2007. Això vol dir, retrocedir en sous i poder adquisitiu a quatre o cinc anys enrere. Això sí, ningú no parla que els preus de les coses hagin de seguir el mateix camí… Dies enrere, un reportatge a TV3 explicava que el mercat dels productes de luxe no sembla afectat per la situació. És comprensible: les persones que alimenten aquest mercat formen part del món que ha causat la situació actual. Quan van tenir problemes o es sospitava que podien tenir-ne, vam fer, via governs europeus i americà, una donació de milers de milions d’euros als bancs dels que són propietaris, per treure’ls de l’atzucac. La nostra caritat ens porta a caure en risc de dormir a un caixer automàtic, mira si som bones persones!, només perquè ells puguin seguir vivint en el seu paradís de luxe, luxúria i ostentació, però ho fem de gust. Sino no s’entendria que seguim mantenint determinats personatges a les engrunes del poder dels estats europeus.\nAhir vaig somniar que desconnectaven internet per por que un dia (improbabilíssim vist el pa que s’hi dóna a les nostres terres) se’ns acudís autoconvocar-nos en alguna plaça fins ara poc freqüentada de qualsevol ciutat mitjana o gran del nostre país.\nAvui em desperto amb la notícia que, segurament, s’ha acabat la història dels ordinadors a les aules. Quina desgraciada, absurda i impossible coincidència!!!\nEgipte: tornant-hi a pensar\nEs fa difícil no pensar en Egipte aquests dies. Les coses sembla que han canviat molt des del dia que, encara amb el record de l’estada del mes d’agost, vaig escriure la darrera entrada recordant la setmana que hi vam passar.\nL’any 2001 vaig ser a Argentina pel mes de maig per una qüestió de feina. L’ambient era tens i es percebia que alguna de grossa hi havia de passar: La inseguretat, la malfiança de la gent, els comentaris que sentíem a tot arreu permetien predir, com així va ser al cap de pocs mesos que aquell país estava a punt de sofrir el daltabaix, que va tenir lloc a finals d’any.\nL’Egipte que nosaltres hem conegut és l’Egipte dels turistes. Creuer fluvial, Museu Egipci, Piràmides, Saqqara, El Khalili… El poc que hem conegut pel nostre compte de l’Egipte real, alguna caminadeta prop precisament de l’ara famosa plaça Tahrir, i del passeig del Nil, on hi ha l’edifici de la televisió, estava afectat per la barrera idiomàtica i per la nostra desconfiança a tothom que se’ns acostava. Res, però, feia pensar en aquest esclat.\nO potser sí, perquè fent memòria, en una conversa més o menys superficial sobre política, l’Ahmed va mostrar el convenciment que a les properes eleccions elegirien un nou president i que farien plegar Mubarak. Premonició? Convenciment innocent? Coneixement de causa?\nNo sé que trigarà Egipte en recuperar la “normalitat”. Personalment m’agradaria que quan ho faci sigui perquè el dictador ja no hi és i perquè la revolta ha triomfat i el país s’encamina a un nou horitzó més just.\nI m’agradaria perquè, quan hi torni, que ho faré, voldria ser capaç d’entendre el pols del país igual que un dia vaig poder detectar que a l’Argentina hi “passava alguna cosa“.\nVan criticar els informes del tripartit, però una de les primeres coses que fan és encarregar un informe (a qui?, quan costa?) per demostrar que la limitació de velocitat no estalvia tantes emisions com ens deien.\nParlen de sanitat pública, però mentre la descapitalitzen i en disminueixen el finançament, piquen l’ullet a les companyies privades i afavoreixen el reflotament d’unes entitats que ni donen, majoritàriament, bon servei als seus associats ni paguen amb un mínim de decència els seus professionals.\nS’emplenen la boca de “benestar social” i ja ens avisen que no es faran més residències ja que el que pensen fer és contractar residències privades.\nMai, ni tan sols en l’època de Jordi Pujol, mai no havia tingut tant la sensació d’estar al davant d’un govern de dretes com ho estic ara. En aquells temps, hi havia una mena de sensibilitat jo diria que socialcristiana, que condicionava certes decisions. Però ara ens anem treient tots la careta. Canvis que a alguna gent els poden semblar intrascendents, amaguen una important càrrega ideològica: no és banal modificar “Acció social” per “Benestar” i molt menys “Ciutadania” per “Família”.\nEl neoliberalisme a l’americana sembla haver pres posicions i per acabar-ho d’adobar el conseller d’Interior se sembla molt i molt al del bat de beisbol del Polònia.\nUn té la desagradable sensació que estem assistint no a un canvi i alternança de govern sino a un canvi de règim en el que determinats valors (aplicats amb més o menys encert, però valors al cap i la fi) estan sent substituits per mercantilisme pur i dur, això sí, amb l’ajuda de Déu. Un motiu més per declarar-nos decidament ateus.\nCrisi i sector salut: una opinió\nSembla que una part de la responsabilitat de la crisi es vol carregar al sector salut. De fet, aquest sector i el que en podem dir el sector sanitari acaben representant més del 40% del pressupost de la Generalitat. Sentint algunes veus “autoritzades” fa tota la impresssió que anem cap a un escenari de retalls tant sanitaris com socials. El fantasma del copagament segueix planant sobre els nostres caps, i dins el sector creix la tendència a culpabilitzar els usuaris (pacients) de la gran despesa, cosa que afavoreix que dins els hospitals i dins l’atenció primària siguin molts els metges i infermeres, i fins i tot altres treballadors, que es manifesten partidaris de fer pagar una quantitat de diners a les persones que requereixen dels seus serveis. Fins i tot m’he sorprès sentir persones afiliades a sindicats de classe defensant aquesta opció.\nEl copagament no és més que un impost a la malaltia. La causa del dèficit de la sanitat no està en el fet que una persona vagi més o menys vegades al metge. La suposadament elevada despesa sanitària té diverses causes, entre elles la ineficiència i l’excès de personal improductiu en molts àmbits i també la prescripció de farmacs i proves que en bona mesura podrien estalviar-se. Dins del sector tots tenim molt clar on es situen aquestes ineficiències, però quan s’ha intentat posar-hi mà, han rodat els caps dels qui gosaven desafiar els tòtems.\nLa realitat és que la despesa sanitària no és tan elevada com ens diuen, sobre tot si ho mirem en termes de proporció del PIB. Som un dels darrers països d’Europa en despesa sanitària, tant pública com privada.\nA algú, però, li interessa fer-nos creure que gastem molt. Si una persona malalta ha de pagar per anar al metge, segurament trigarà més en anar-hi, i quan hi arribi, el seu procès serà més greu. I per tant més costòs.\nLa societat ha lluitat massa anys per que siguin reconeguts molts drets, com ara el dret a la sanitat gratuïta, com perquè ara haguem de restituir, una altra vegada entre tots, els diners que l’estat s’ha gastat per salvar bancs i caixes que s’han empobrit i endeutat a causa de les seves pràctiques especuladores.\nEstem convençuts que no hi ha diners. O millor dit, que els diners segueixen existint però són en un altre lloc. Però això no pot justificar mai que es carregui sobre les esquenes de la població el cost d’una crisi que no hem creat nosaltres.\nBrevíssima opinió sobre el nou Govern\nQuè voleu que us en digui? A mi em sembla senzillament un govern de dretes.\nCiU treu la pols a les relíquies\nTot i que durant la campanya havien parlat de renovació, de gent amb empenta, i de no sé quantes coses més per fer-nos creure que venien èpoques d’il·lusió i innovació, la veritat és que a les primeres fotos només hi ha gent que ja estaven presents a les darreres fotografies del pujolisme. Amb un agreujant: no solament són set anys més vells sinó que un bon nombre dels que surten a la foto són d’UDC. I això, a mi, em sembla extremadament significatiu.\nCrisi: les solucions de sempre\nNo descobreixo res si dic que amb els dies hem anat veient cada vegada més clar que el que proposa l’Unió Europea com a solucions per a la crisi són respostes o solucions a la mesura de la Banca.\nIrlanda en crisi? Salvem els seus bancs!! I com? Augmentem els impostos, (però no per donar millors serveis, eh?) acomiadem treballadors, i els diners que en treiem els donarem als bancs perquè facin net i es puguin refer de les seves operacions especulatives.\nHi ha qui encara ens vol fer creure que les operacions immobiliàries de la banca responien a les necessitats de la gent que demanaven crèdits. El cert és que les diferents solucions que els estats europeus han donat per a la crisi passen per l’acomiadament o la reducció del sou de milers de treballadors (públics i del sector privat), per incrementar les taxes (vegeu què volen fer amb l’universitat a Itàlia i Anglaterra!) i, evidentment per reduir les prestacions socials per les que tanta i tanta gent ha lluitat al llarg dels segles XIX i XX.\nÉs evident que l’estat o la societat del benestar són insostenibles. I això és així no pel seu cost en si mateix sinó perquè és incompatible mantenir-los sense deixar d’alimentar la màquina especulativa representada per les grans corporacions i la gran banca, que fins i tot en situacions com l’actual segueixen, desvergonyidament presentrant-nos el seu creixement i beneficis.\nEm fa una mandra parlar de política…\nTemps enrere m’agradava escriure apunts al bloc relacionats amb la política del país. Opinar sobre el què i el com de les coses és saludable. També és veritat que, sobre tot en la maragalliana etapa, hi havia dia sí dia també coses per comentar. Bones, dolentes i, sovint, divertides.\nAra, em costa molt fer-ho. La política del país està instal·lada en una mediocritat tan profunda que esglaia. No ho dic a nivell de les persones, ja que alguns dels candidats semblen fins i tot coherents quan els deixen parlar. És un problema d’idees. No n’hi ha gaires i les que hi ha sembla que només tenen el valor d’una consigna. Alguns volen creure i s’autoconvencen que aquesta mediocritat és exclussiva del tripartit, però aquesta explicació només denota que han retirat els miralls de casa seva. Avui llegeixo que si CiU guanya col·locarà una senyora democristiana de presidenta del Parlament, suposo que com a homenatge i record a la visita papal de fa pocs dies…\nPotser sóc jo que ja no crec en res. Encara no sé quina candidatura votaré, tot i que tinc vàries certeses: qui jo voti no té cap opció de guanyar les eleccions; entre les opcions que tinc, una fins i tot ho té difícil per tenir diputats; tot i que sóc definitivament sobiranista no votaré cap de les candidatures explícitament independentistes, ja que em resulta impossible confiar en cap d’elles. O el que és pitjor, en cap de les persones que les encapçalen.\nPerò no em quedaré a casa. I no em caldrà “tapar-me el nas” per votar, perquè al final, voti per qui voti, ho faré amb el màxim convenciment i amb la certesa de que guanyi qui guanyi (que no seran els “meus”) haurem de seguir ltreballant i lluitant perquè no ens segueixin fent pagar una crisi que no hem creat nosaltres.\nEm fa mandra parlar de política. D’aquesta política.


Wikiloc | Ruta Cabrera-Argentona-Fonts-Burriac-Cova Bones Dones 19-03-2011 7:31\nSenderisme (Rutes Senderisme a Espanya → Catalunya → Cabrera de Mar )\nCabrera-Argentona-Fonts-Burriac-Cova Bones Dones 19-03-2011 7:31\n52.417 925 17053\nVista 7619 vegades, descarregada 242 vegades\nCabrera de Mar-Argentona-Fonts-Burriac-Cova Bones Dones 19-03-2011 7:31\nAquest matí hem tornat a preparar una ruta pel Maresme (extreta inicialment de la bonica col•lecció “Natura del Maresme” editat l’any 1994). Hem sortit directament de Cabrera de Mar. Ens hem dirigit a Argentona passant pel Collet de Burriac i hem trobat les primeres fonts (Font del Camí i Font Picant d’Argentona). Hem fet un tom per la part alta d’Argentona fins a un lloc amb una bona vista i hem retornat al camí. Hem anat pel rierol trobant un seguit de fonts (Font del Mig, Font de les Sureres, Font de l’Esquirol, Font del Grup, Font del Ferro) i hem tornat al Collet de Burriac. Hem pujat al Castell per la pista i després hem baixat pel petit corriol. Hem anat a fer un tom fins la Font del Llop i hem pujat cap al Turó d’en Cirers. A través de les Roques d’en Vivó hem arribat a la Creu de l’Avellà i hem travessat d’anada i tornada el Turó de l’Infern, Montcabrer i el Turó de la Creu. Hem baixat anant en compte (seguint les marques blanques) fins la Cova de la Bona Dona (o Bones Dones, o Males Dones, o Mala Dona, o Boca de l’Infern, o Cau del Dimoni, o Cau de les Encantades, ...) –increïble el nombre de noms que té aquest petit cau natural-. Hem tornat sobre les nostres passes fins a l’antiga Font Picant de Cabrera on hem trobat una persona que ens ha obert la porta de l’antiga mina i l’hem pogut visitar amb el frontal (ens ha explicat que amb l’obertura d’una mina superior es va perdre el gas i fa molts anys que no és picant). Per una pista hem arribat de nou fins la plaça de l’ajuntament de Cabrera de Mar. Molt ben acompanyat de nou per un company que no perd l’esma.\nCapella - Cementiri - Cabrera\nCova de les Bones Dones (o Males Dones)\nrtwtravel365 5 de des. 2013\nVaig fer-la, excepte la part que entra a Argentona i la baixada a les coves. Recomanable.\ncapita haddock 5 de des. 2013\nVares fer el millor ... anar dins d'Argentona té poc encant i baixar a la cova té un cert risc (vaig deixar el meu company a dalt ;-).\njenasax 20 de set. 2014\nmoltes gracies per la ruta. El que hem vist ens ha agradat força i la pujada al castell val la pena. a mes es bastant facileta. la veritat es que nosaltres hem sigut incapaços de trobar la font del llop. seguint el track anavem a parar al mig del bosc... la senyalitzacio es... diriem que millorable. els pocs cartells que hi ha no diuen ni el temps ni la distancia als punts que senyalitzen.\nfalta senyalitzacio. te uns caminets per dins del bosc molt bonics, pero altres trossos de pista on de tant en tant, hi passen cotxes...\ncapita haddock 21 de set. 2014\nSí Jenasax, no soc un expert de la zona però la veritat és que és molt entretinguda ... però també amb força gent i amb inevitables pistes. La Font del Llop -com pots veure a la fotografia- més que una veritable font- és un biot. A vegades no tenir senyalització fa més "aventurera" la ruta.


IB3N | Incendi a la bugadería d'un hotel a s'Arenal\nIB3 Notícies > societat > Incendi a la bugadería d’un hotel a s’Arenal\nIncendi a la bugadería d’un hotel a s’Arenal\nHa estat passades les vuit del dematí, a la bugaderia situada a la novena planta de l’hotel Piñero Bahía de Palma. El so de l’alarma ha alertat el personal de l’establiment, en el qual s’allotgen devers 800 persones. Cap dels clients ha hagut de ser desallotjat, i no hi ha hagut ferits. La intervenció dels bombers ha deixat aquest episodi en un ensurt. Un curtcircuit a una màquina podria haver estat la causa del foc.


Dia Mundial de les Malalties Minoritàries: com és la seva realitat i per què és tan necessària l'ajuda psicològica | COPC - Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya\n28-02-2021 | Barcelona\nEl Grup de Treball Psicologia + Discapacitat del COPC recull les característiques de les malalties minoritàries i també les competències que ha de tenir el o la professional de la psicologia per ajudar les persones que les pateixen.\nAmb motiu del Dia Mundial de les Malalties Minoritàries o Rares (MM), el Grup de Treball Psicologia + Discapacitat del COPC, coordinat per Eduardo Brignani, ha volgut compartir un compendi d'informacions sobre aquestes malalties, que afecten 400.000 persones només a Catalunya, per a donar a conèixer quina és la realitat de les persones que les pateixen i quin és el paper de la psicologia en la seva situació.\nAquest resum amb les dades més rellevants sobre les malalties rares o minoritàries pot trobar-se en forma d'infografia (disponible en català i castellà) i també en el text que segueix, signat pel mateix Grup de Treball:\nQuè caracteritza una MM\nEl terme malalties rares és un concepte que engloba un grup de malalties molt diverses, la majoria d'elles de base genètica i de baixa prevalença, que es defineixen en l'àmbit de la UE com aquelles que, a més d'ocasionar perill de mort o invalidesa crònica, afecten menys d'1 pacient per cada 2.000 habitants o, cosa que és el mateix, a menys de cinc pacients per cada 10.000 habitants.\nS'estima que hi ha entre 5.000 i 8.000 malalties que poden enquadrar-se en aquesta categoria. Per això, referint-se a aquests processos, es parla de la “paradoxa de la raresa”, en al·lusió al fet que, amb una baixa prevalença individual, considerades en conjunt, aquestes patologies suposen una fracció molt significativa i d'alta incidència en el sistema sociosanitari.\nAl marge d'això, des d'un punt de vista conceptual, molts visualitzen una deriva pejorativa, per les implicacions que comporta la percepció de “rara”. També es parla de malalties poc freqüents i de malalties minoritàries, tal com a Catalunya ho va adoptar la Federació Catalana de Malalties Minoritàries (FECAMM).\nL'Organització Europea per a les Malalties Rares ha estimat que, a la UE, aquests processos afecten entre el 6% i el 8% de la població, és a dir, a entre 24 i 36 milions de persones; dels quals tres resideixen a Espanya. A Catalunya es calcula que són 400.000 les persones que cursen algun tipus d'MM.\nLes malalties rares són, en la seva major part, cròniques i degeneratives; el 65% d'aquestes patologies són greus i invalidants i es caracteritzen per:\nInici precoç (2 de cada 3 apareixen abans dels dos anys)\nDolors crònics (1 de cada 5 malalts)\nDèficit motor, sensorial o intel·lectual en la meitat dels casos, que originen afectacions importants en l'autonomia (1 de cada 3 casos)\nComorbilitat, per la presència d'un o més trastorns a més de la malaltia o trastorn primari. A més, perquè en gairebé la meitat dels casos el pronòstic vital està en joc, ja que a les malalties rares se li pot atribuir el 35% de les morts abans d'un any, del 10% entre 1 i 5 anys i el 12% entre els 5 i els 15 anys.\nIntervenció psicològica i necessitats de les persones amb una ER i les seves famílies\nAcordem que rebre un diagnòstic o cursar una malaltia rara en si mateix no implica desajustament psicopatològic. Però, davant aquesta realitat, s'imposa pel seu propi pes la necessitat de comptar amb suport psicològic adequat, en línies generals amb la finalitat de:\n1. Alleujar el sofriment, tant emocional com físic.\n2. Millorar la manera d'actuar de les persones a curt termini.\n3. Reduir els efectes psicològics negatius a llarg termini.\nEn termes generals diguem que, davant una MM, donat el caràcter de cronicitat i la seva comorbilidad i en molts casos el seu caràcter degeneratiu, tant la persona com el seu entorn familiar, i més encara si la persona afectada està en edat pediàtrica, ha d'adquirir i desenvolupar competències emocionals per a bregar amb el diagnòstic i la posterior manifestació de la malaltia.\nPreguntes sobre la mort, el per què a mi, què passarà en el futur, suportar un dolor crònic físic i/o moral profund, la falta de capellà i l'absència d'ajuda pràctica per a la vida diària, batallar amb la gestió de suports i d'assistència sociosanitària, que en la majoria dels casos sempre és escassa, encarar la solitud de sentir-se rar, l'aïllament per les incomprensions socials en les quals habitualment cau, obliga a generar nous paradigmes i rols per a adaptar-se a una nova forma de vida mentre es conviu amb la MM i a vegada que es busca restablir un cert grau de qualitat de vida perdut i constantment amenaçat per la situació d'estar malalt.\nPer això, per a suportar la càrrega psicològica i social, el sofriment, adquirir estratègies de gestió de l'adversitat, aquests pacients necessiten, davant aquestes circumstàncies, la intervenció de professionals de la psicologia que els acompanyin en aquest trànsit de l'emmalaltir.\nEl o la professional ha de presentar un perfil en el qual, més enllà del seu enquadrament teòric, segons el concorde a la seva trajectòria professional, compti també amb un coneixement de les problemàtiques sociosanitàries pròpies de les MM, i també ha de posseir unes competències actitudinals per a ser percebut com a empàtic i obert. Un/a professional que observi i es comprometi a treballar amb la totalitat de la persona, més enllà del DMSV i de la mateixa malaltia; que la perspectiva des d'on ho faci sigui la de l'acceptació incondicional, a dir de K. Roger, i li pugui presentar l'alternativa de no viure el diagnòstic com un destí, tal com el va expressar B. Cyrulnik.\nMalalties minoritàries_realitat psicològica i afrontament\nEnfermedades raras_realidad psicològica y afrontamiento


Sanitat haurà de pagar 162.000 euros en amputar per error la cama a una dona a Villena – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nSanitat haurà de pagar 162.000…\n(EFE) La Conselleria de Sanitat ha sigut condemnada a indemnitzar amb 161.993 euros a una dona a qui se li va amputar la cama esquerra per un diagnòstic erroni en el centre sanitari integrat del municipi alacantí de Villena.\nLa sentència de la secció segona de la Sala contenciosa administrativa del Tribunal Superior de Justícia valencià, feta pública pel Defensor del Pacient, estima el recurs presentat per la dona en considerar provat que va existir una “mala praxi” que es va concretar en un error en el diagnòstic que va portar a l’amputació.\nLa dona, de 53 anys quan es van produir els fets, va acudir el 6 de desembre de 2014 de matinada al servei d’urgències del centre integrat de Villena per un fort dolor sobtat en la planta del peu esquerre, a més de fredor i endormiscament, on li van diagnosticar “parestèsies inespecífiques”.\nCom que no cessava el dolor i la sensació d’endormiscament, la dona va tornar a acudir al mateix centre de salut l’endemà passat; en aquesta ocasió li van diagnosticar “fascitis plantar” i li van practicar un embenatge compressiu que havia de portar durant sis dies.\nLa dona va tornar al mateix centre l’11 de desembre perquè el dolor, l’endormiscament i la fredor persistien i els dits patien inflor, i li van donar el mateix diagnòstic, “fascitis plantar”, retirant-li l’embenatge.\nFinalment la pacient, el 13 de desembre, va acudir al servei d’Urgències de l’hospital d’Elda, on va ingressar amb una “isquèmia subaguda al peu esquerre”, i després de les proves pertinents li la va traslladar a l’Hospital General d’Alacant, on se li va haver de practicar l’amputació de la cama.\nEl tribunal s’acull a l’informe de la Inspecció Mèdica, que conclou que “es va produir un evident error diagnòstic” inicial en el centre de salut, i per tant una “demora en el tractament de set dies, en una patologia que ha de ser tractada en les primeres hores d’aparició de la simptomatologia”.\nLa sentència considera per això que “va existir una mala praxi” que es va concretar en un error en el diagnòstic el dia 8 de desembre, on ja s’adverteix un símptoma, la temperatura diferent en tots dos peus, que orienta a un problema vascular “clarament” agreujat per l’aplicació d’un embenatge compressiu.\nUn “error en el diagnòstic”, afig el tribunal, que “també es va mantindre l’11 de desembre” i que va portar a l’amputació de la cama.\nPer això, condemna a la Conselleria de Sanitat al pagament d’una indemnització de 161.993 euros, més interessos legals des de la data de la reclamació administrativa i costes.\nDes de l’associació El Defensor del Pacient es lamenta que aquests fets “posen de manifest la impotència i la ràbia de la pacient i dels seus familiars” perquè no se li va practicar cap prova fins al dia 13 de desembre, quan va acudir a l’hospital d’Elda. Assenyala així mateix que “si el dia 6 de desembre l’hagueren derivada directament a l’hospital, o el 8 o inclusivament el dia 11, la pacient no haguera perdut la cama”. Per una altra part, la sentència, dictada el passat 7 de novembre, no és ferm i cabia recurs de cassació davant el Tribunal Suprem.


Un camp de margarides: Pot el nostre cervell frenar l'obesitat?\nAl nostre cervell hi ha una molècula que és l'encarregada del emmagatzemant del greix i que si aconseguim enganyar a dita molècula aconseguirem que el nostre cos no recupere el pes perdut per la dieta sinó que es mantinga.\nQuan fem una dieta o patim fam el nostre cos el que fa és cremar greix per poder produir la suficient energia que el nostre cos necessita i aleshores sí que perdem pes. Però el que passa després és que com el nostre cos ha hagut d'utilitzar aquest greix per una falta de menjar, ara cada vegada que mengem emmagatzemarà aquest greix en lloc de cremar-lo i per això farà un efecte rebot i recuperarem el pes que havíem perdut anteriorment.\nPerò diversos investigadors han trobat una proteïna anomenada carnitina acetiltransferasa (Crat) que a les cèl·lules cerebrals processen la fam i l'emmagatzemant de greix després de la dieta.\nEn conclusió, es podria dir que si som capaços de controlar aquest interruptor, podríem frenar l'obesitat i crear teràpies contra la diabetes\nSi desitjes consultar la notícia original clica ací.\nEtiquetes de comentaris: 1_bah, anatomia_aplicada, curso_2017-18, endocrino, nalvarezb, obesidad\nN M G ha dit...\nEm pareix molt interesant aquesta noticia, ja que si s'aconsegueix aquest objectiu, lograríem reduir l'obesitat en el món, el que cree també moltes enfermetats com la diabetes o problemas cardiovasculars entre altres. En la pàgina que posaré a continuació, trobareu més informació sobre com afecta l'obesitat al nostre cervell: https://www.vitonica.com/enfermedades/como-la-obesidad-afecta-al-cerebro\n3 de març de 2018, a les 18:36:00 CET


Del 1 al 8 de juliol 8 dies / 7 nits\nLes Açores, nou illes, nou petits mons que tenen tan en comú com de diferents, totes elles d’origen volcànic i amb una vegetació exuberant durant tot l’any, però hem triat la més acolorida, el temps de les hortènsies, encara més espectacular. Visitarem SÃO MIGUEL, la més gran, que captiva pels seus llacs de Sete Cidades i de Fogo i la força que emana de la terra que es deixa sentir en els guèisers i en les aigües termals calentes.\nPonta Delgada a l'Illa de São Miguel\nTrasllat a l’hotel de Punta Delgada on ens hi quedarem les properes tres nits.\nSeguidament farem la visita a peu per la ciutat de Ponta Delgada que té una rica història i un patrimoni arquitectònic encantador, envoltada de l’esplèndida bellesa de la natura de l’illa. Ponta Delgada respira història amb el seu ambient cosmopolita, els seus romàntics jardins, els seus estrets carrers pavimentats i les cases senyorials i palauets. Veurem els llocs més importants, com la magnifica església del segle XV, les portes de la Ciutat, l’Ajuntament i la Plaça de la República, el convent de Nostra Senyora de l’Esperança del segle XVIII, l’església de Sant Josep i la Fortalesa de São Brás.\nIlla de São Miguel - Ribeira - Sete ciudades\nContinueu per la muntanya, admirant el bonic panorama de la part central i més plana de l’illa amb una vista de l’oceà i la costa, així com les muntanyes de Sete Cidades en el fons. Tornem a Ponta Delgada per la costa sud via la ciutat de Lagoa. Dinarem al restaurant Alcides, on provar la seva especialitat, els “Alcides de carn”. Després de dinar seguim cap a les muntanyes de Sete Cidades, el recorregut ens durà ruta sud-oest entre la costa i els verds prats on veurem vaques que pasturen. Parada al Mirador do Rei, on gaudirem d’una magnífica vista del Llac Verd i l’Estany Blau de Sete Cidades, a la part inferior d’un enorme cràter volcànic. Continuarem per pintorescos camins rurals, des d’on es poden admirar les costes nord i sud de l’illa. De camí visitarem els hivernacles d’una plantació de pinya per observar com es conrea la fruita i provarem el licor de pinya abans de tornar cap a Ponta Delgada.\nDesprés de descansar una estona a l’hotel, soparem en un restaurant local. Tornada a l’hotel.\nEsmorzar a l’hotel i trasllat a l’aeroport per volar cap a l’illa TERCEIRA.\nEn arribar ens instal·larem al nostre hotel de 4* on ens allotjarem les dues properes nits.\nComençarem amb una visita a peu d’Angra do Heroismo, el títol de “Molt noble, lleial i sempre present” assignat a Angro do Heroismo destaca la importància que aquesta metròpoli tenia al llarg de la Història o Portugal. En el teixit urbà d’aquesta ciutat es retrata la rellevància de la badia d’Angra, especialment als segles XV i XVI, i la importància de la ciutat en els escacs polítics econòmics i religiosos de les Açores.\nDurant la nostra visita accedirem a la Catedral, al Museu d’Angra, al Palau de “Capitaes Generais” i al convent de Sant Gonçalo.\nDinar en un restaurant local i sopar al nostre hotel.\nAbans d’anar cap a l’hotel visitarem el Jardí Botànic, que fou obert al públic el 1986, la seva missió és la conservació i l’estudi de la flora natural de les Açores, promovent el coneixement científic i la consciència ambiental. Veurem les plantes més rares de les Açores, els conreus tradicionals, un bonic orquídari, una col·lecció de plantes medicinals i aromàtiques, així com les principals plantes invasores. L’exposició permanent, dedicada a la història natural de la vegetació de les Açores, posa l’èmfasi a l’arxipèlag, com a punt de trobada d’espècies vegetals úniques de diferents orígens i edats biològiques, i explica l’aparició d’espècies i comunitats que només es produeixen aquí, i que cal preservar aquest tresor únic i fràgil com a llegat per al futur.\nTrasllat al nostre hotel a Horta, on ens hi estarem dues nits. Sopar a l’hotel.\nEsmorzar a l’hotel. Trasllat al port d’Horta. Des d’aquest punt ja podrem admirar la majestuositat de la muntanya de Pico. Un curt trajecte en ferri, d’uns 30 minuts, ens portarà fins a l’illa de Pico. Arribada a Madalena i començarem el recorregut en direcció a Criação Velha, passant per pintoresques vinyes, paisatge vitícola de l’illa de Pico, declarat Patrimoni Mundial.\nAssegurança d’anul·lació del viatge que es pot adquirir de forma opcional per 60 lades en el capítol “Aquest Viatge Inclou”\n1er dipòsit de 800 € abans del 25 de març\nResta de pagament abans 13 de maig