Holanda proposa el retorn forçat a Turquia dels migrants que arribin a Grècia\nCristina Mas / Marc Vidal\nEls refugiats: una benedicció econòmica ERWIN SCHERIAU / EFE\nBarcelonaEuropa va apujar ahir encara una mica més la pressió per aturar el flux de refugiats. Pocs dies després que Dinamarca aprovés confiscar els béns d’aquestes persones per sobre de 1.340 € i que els Vint-i-vuit apostessin per suspendre dos anys l’acord de lliure circulació a Europa, Suècia i Finlàndia van anunciar repatriacions de desenes de milers dels refugiats arribats els últims mesos als seus països.\nEn una entrevista al diari Dagens Industri, el ministre de l’Interior suec, Anders Ygeman, va assegurar que es rebutjarà la petició de protecció d’entre 60.000 i 80.000 refugiats dels 163.000 que la van demanar en aquest país l’any passat. Aquestes persones hauran de tornar als seus països o al país europeu que els va registrar en primer lloc.\n“El primer pas serà el retorn voluntari i crearem les millors condicions per fer-lo possible”, va explicar Ygeman. “Però si això no funciona, haurem de recórrer als retorns forçats”. “Crec que veurem molts vols xàrters”, va pronosticar el ministre suec, que va assegurar que el seu govern vol coordinar-se amb països com Alemanya per organitzar aquests viatges de retorn dels refugiats i tancar acords amb altres països, com l’Afganistan i els del nord de l’Àfrica, per a la readmissió dels seus nacionals.\nUn 55%, rebutjats\nLes xifres amb què treballa el govern suec quadren amb la gestió de demandes d’asil de l’any passat. De les 58.800 que es van tramitar, un 55% es van rebutjar, i aquestes persones a les quals no es va concedir protecció van haver d’abandonar Suècia. Però davant del “risc significatiu”, segons el govern suec, que molts d’aquests estrangers decideixin quedar-se igualment al país, la idea és contractar més policies de frontera i endurir les sancions als empresaris que donin feina als sensepapers.\nTambé Finlàndia va assegurar ahir que calcula expulsar 20.000 dels 32.000 demandants d’asil que van arribar l’any passat al seu país, segons la taxa habitual de rebuig de sol·licituds, que és d’un 65%. Segons el ministeri de l’Interior finlandès, ja hi ha dos avions xàrter amb destinació a l’Iraq que sortiran els pròxims mesos.\nDavant del volum d’aquests retorns, l’ONU va apel·lar als governs europeus a tractar els immigrants amb “compassió i dignitat i total respecte als seus drets”. Les repatriacions massives de migrants estan expressament suspeses per la jurisprudència del Tribunal Europeu d’Estrasburg, excepte en els casos en què s’han analitzat individualment els expedients. I aquest és el procediment que, segons Estocolm i Hèlsinki, s’ha seguit escrupolosament.\nMentrestant, el govern holandès va presentar també ahir una polèmica proposta per pal·liar la crisi de refugiats a Europa: vol que Turquia accepti el retorn de tots els immigrants que arribin amb pastera a Grècia a canvi que la UE es comprometi a reallotjar cada any entre 150.000 i 250.000 refugiats instal·lats al país.\nEl pla holandès\nEl pla l’han elaborat el primer ministre holandès, Mark Rutte, i el seu soci de govern, el laborista Diederik Samsom, i serà la proposta que farà la presidència europea de torn, que des del gener ostenta Holanda, a la resta d’estats europeus. La idea topa amb l’oposició d’Amnistia Internacional: “qualsevol pla de reassentament que depengui de tancar les fronteres i deportar desenes de milers de persones negant-los el procediment d’asil és una bancarrota moral”, denuncia John Dalhuisen, director per a Europa de l’organització pro-drets humans. “La resposta paneuropea a la crisi de refugiats global ha sigut desordenada: calen solucions i han d’arribar de pressa. Però de cap manera es pot justificar la vulneració de la llei i les obligacions internacionals”.\nEl dret internacional preveu que les persones en situació de vulnerabilitat que fugen de la violència o la persecució tenen dret a poder quedar-se en un lloc segur i sol·licitar-hi asil. Fa temps que la UE debat la idea de crear una llista de “països tercers segurs” i perquè el pla holandès tiri endavant (Rutte ha dit que s’ha de fer aquesta primavera, abans que els fluxos tornin a augmentar amb el bon temps), Turquia hauria de rebre aquesta consideració per part dels socis europeus.\nAI assegura que aquesta política contradiria el dret internacional. “Turquia no pot ser considerat un país segur per als refugiats. Ni tan sols ho és per a molts dels seus propis ciutadans”, alerta Dalhuisen. Amnistia ha documentat com Ankara (que acull 2,5 milions de refugiats sirians i 250.000 d’altres països, com l’Afganistan i l’Iraq) ha practicat expulsions il·legals i detencions injustificades. A més, la tramitació de peticions d’asil és tan llarga que deixa la majoria de refugiats en un llimb legal durant anys.\nNou naufragi a l’Egeu\nMentrestant, el drama a l’Egeu continua. Malgrat la mala mar, unes dues mil persones continuen arribant cada dia en embarcacions precàries a les illes gregues, segons dades de l’ACNUR. Aquest dijous s’han ofegat 22 persones en el naufragi d’una pastera a l’illa de Samos.


Institut Cendrassos de Figueres - No siguis suro i llegeix-me!\nEs realitzarà un concurs trimestral en format Kahoot per a l’alumnat en horari de matí i un altre per a l’alumnat en horari de tarda. El concurs tindrà lloc un dijous a les 14h30 per a l’alumnat d’horari de matí i a les 18h45 per a l’alumnat d’horari de tarda.\nParticipants: tots els alumnes matriculats a l’Institut Cendrassos.\nEs pot concursar fins a un grup de 5 alumnes.\nPer tal que sigui un grup amb dret a premi cal que el grup lliuri les dades identificatives al seu tutor/a o professor/a de la matèria, com a molt tard durant els 10 minuts anteriors a realitzar el concurs: nom i cognoms dels alumnes participants, curs, grup classe i el pseudònim del grup participant.\nQualsevol grup que no s’ajusti a aquestes bases no serà tingut en compte.\nS’estableix un esmorzar/berenar gratuït com a premi pels tres primers grups classificats de tot el centre en aconseguir més encerts amb menys temps.\nEls grups guanyadors (tant del concurs del matí com del de la tarda) es publicaran al web del centre i a les xarxes socials del centre.\nParticipar en el concurs implica acceptar les bases d'aquest.


La solució per al bus 91 [opinió] – Sants.org\nLa solució per al bus 91 [opinió]\n15 Març, 2017 15 Març, 2017 Sants Viu\nQuina creuen que ha de ser la solució o alternativa que s’ha de donar al veïnat de la Bordeta, que demana el manteniment del bus 91?\nLa solució? Doncs que no l’eliminin. El bus de la Bordeta fa molta falta per anar cap al centre i arribar al CAP de Manso.\nNo pot ser que la nova xarxa de busos impliqui eliminar el 91. Aquesta xarxa pot ser molt moderna, però no està pensada per a les característiques d’alguns barris, ni per a les necessitats de les persones que hi viuen.\nTMB, que curiós, sempre esgrimeix com a argument els criteris d’optimització. Exactament el mateix que passa amb els CAP o els especialistes, quan s’eliminen serveis de sanitat. A veure, el transport públic i la sanitat són en primer lloc això, serveis públics. I els criteris han de ser, davant de tot, els de servir les persones. Si no és així, que s’ho facin mirar.\nDe moment, el 91 ja hauria d’estar funcionant en diumenge. Que és així com es va quedar al plenari de districte del mes de juliol. La cosa és doblement greu, perquè les usuàries del 91 es van quedar sense bus els festius perquè TMB va reduir costos. La mateixa TMB que assigna als seus directius sous estratosfèrics. Això és indignant.\nI també és indignant que l’única resposta que es va donar a les veïnes al darrer consell de barri de la Bordeta, quan reclamaven “per favor” que no suprimissin la línia, va ser que TMB aniria a explicar el funcionament de la nova xarxa. I punt. Aquesta va ser la resposta.\nNo pot ser que les veïnes de la Bordeta hagin d’anar al carrar de Sants o a la Gran Via a agafar un bus que les porti al centre. I que hagin de fer dos o tres transbords per arribar a Manso. No pot ser. Estem parlant de moltes persones grans i amb dificultat de mobilitat. Aquesta va ser la proposta de TMB quan va presentar la xarxa de bus a les Cotxeres de Sants i, sincerament, té un rerefons de menysteniment a aquest barri de la Bordeta.\nBé, com ja sabeu dilluns, i veient que no es feia cap cas a les seves demandes, el veïnat de la Bordeta va haver de tallar el trànsit del carrer Constitució. Se suposa que ja va quedant clar que el que demana i necessita el veïnat de la Bordeta és que es mantingui el servei de bus que va a Manso i que apropa al centre de la ciutat. Sense transbords. I funcionant de dilluns a diumenge.\nAquesta és la pregunta que Sants 3 ràdio va fer a la Lluïsa Pahissa, consellera de la CUP Capgirem a Sants Montjuïc.\nHem recollit més de 3000 signatures per salvar el Bus 91


octubre | 2020 | Escola Vaixell Burriac\nAquí teniu els menús de novembre\nJA ESTEM A P5 !!!\nAquest curs la quitxalla de P5 està formada per dos grups imparables: Dofins (P5A) i Pingüins (P5B). Tot i que hem fet molts de canvis a les aules, hem aconseguit unes classes diferents i divertides, intentant acondicionar-les als nostres gustos i necessitats. En aquest primer… Llegeix més»\nEns cuidem emocionalment. Classe dels robots.\nAmb una música tranquil·la i des del màxim respecte, els nens i nenes de la classe dels robots s’han escrit coses boniques entre ells/es.\nCadascú/a, amb un full enganxat a l’esquena, caminava tranquil·lament per la classe. S’aturava si volia escriure alguna frase a algun company/a o si bé, li ho volien fer a ell/a.\nTots/es han sortit plens de frases boniques dels seus companys i en llegir-les, se’ls ha il·luminat els ullets.\nAquí teniu unes quantes fotos de l’activitat. Per veure-les, cliqueu l’ enllaç.\nLes coses boniques que pensen de mi! (2n B)\nEls nens i les nenes de 2n B hem gaudit fent una bonica activitat d’Educació en Valors, on ens hem dit totes aquelles coses boniques que pensem dels companys/es.\nHa estat un moment màgic on el silenci de les paraules i la música de fons ens… Llegeix més»\nEntrevista a Anna Vilalta (4tA)\nEls nens i nenes de 4tA, els/les Gamers, hem entrevistat a l’Anna Vilalta per a conèixer millor la seva professió i posar en pràctica l’entrevista (tipologia textual que estem treballant a castellà). A continuació, podeu llegir l’entrevista completa:\nENTREVISTA A ANNA VILALTA\nAnna Vilalta es madre de… Llegeix més»\nEntrevista a Raul Tonda\nEls nens i nenes de 4tB, els/les Linxs Ibèrics, hem entrevistat a en Raul Tonda per a conèixer millor la seva professió i posar en pràctica l’entrevista (tipologia textual que estem treballant a castellà). A continuació, podeu llegir l’entrevista completa:\nPrimers dies de tercer\nDurant els primers dies, a tercer, vam estar treballant les emocions a través dels trios emocionals. Per finalitzar, vam fer una activitat plàstica.\nSi voleu veure les fotografies, cliqueu a sobre de la següent imatge:\nPrimers dies de curs a 4t!\nEls nens i nenes de 4t ens hem retrobat amb moltes ganes i il·lusió!!\nEls primers dies de curs hem fet moltes dinàmiques i jocs emocionals per a saber com hem viscut el confinament, com estem ara, com podem gestionar millor les nostres emocions i com… Llegeix més»


les meves circumstàncies i jo: VINS\nUs agrada el vi? Crec que ja ho he dit alguna vegada però a mi m'encanta el vi blanc.... Un bon sopar amb bona companyia, una bona conversa i un bon vi blanc. Per mi, això és un dels grans plaers de la vida.\nQuins vins m'agraden? El post d'avui va de vins... Àpala! Aviso d'entrada que no en sóc cap entesa i que, segurament, si algú amb el nas més fi que el meu llegeix aquest post, el més probable és que es posi les mans al cap. Però això va de gustos, no? Doncs això...\nEl Manuela de Naveran és un dels meus preferits. Suposo que és perquè el vi està fantàstic però, a més, la botella és preciosa....\nI també m'agrada molt el Missenyora de la Cooperativa L'Olivera (D.O. Costers del Segre). I, seguint la línia, en aquest cas la botella és d'un blau intens molt bonic.\nTant el Manuela com el Missenyora han presenciat grans moments que, a aquestes alçades, ja són històrics... Sopars com el de C&C i jo fa uns anys. En el que vam acabar a les 3 de la matinada, cecs com a rates, després d'haver pogut posar damunt la taula totes les sensacions i frustracions i reflexions sobre el que és la vida i el com la vivim... Sopars com els que fem de tant en tant amb la F, que posem a la Bitxa a dormir i ens passem unes hores precioses que no dormirem i que no ens podem permetre, psicoanalitzant-nos i aplicant-nos una versió casolana de teràpia Gestalt...jajaja!\nUns altres vins especials? El Viña Sol i el Viña Esmeralda són els vins dels principis del Mico i jo. Montàvem sopars "delicatessen" amb coses bones i jo sempre portava un dels dos vins. Ara ja gairebé mai en comprem. Només quan no hi ha res més però sempre em recorden aquells sopars.\nI, òbviament, hauríem de parlar de El Perro Verde. Crec que el vam descobrir fa bastants anys a un restaurant sorprenentment bo que hi ha a La Reserva. Va ser d'aquelles coses que llegeixes la carta de vins, flipes perquè no coneixes res, preguntes, et recomanen i àpala, resulta que és un vi prou bo. I després resulta que els verdejos de Rueda es posen de moda i tothom et parla del vi aquell...\nMés vins? Per mi els chardonnay sempre són benvinguts. Dos que m'agraden? El Raimat i l'Enate.\nI per anar acabant, un altre que està bé és el Petit Caus. Crec que ens el donen a un restaurant on es menja mooooooooolt bé de prop de El Poble. Llàstima que fa temps que no hi podem anar perquè La Bitxa està en una fase que no aguanta quieta enlloc i a El Poble no hi tenim cangur...\nPer últim, camí de la feina passo per davant d'una bodega on tenen un cartell que posa això. "Le beaujolais nouveau est arrivé". No sé perquè però m'encanta la frase i el cartell (que no és aquest, però és que no l'he trobat per internet). Estic per entrar-hi un dia i preguntar-los-hi si, quan facin canvi d'aparador, me'l podran guardar i donar-me'l.\nUna circumstància de la Gatxan a les 13:21


La libertad primera y última de Krishnamurti - No dual\nEn el seu llibre «La libertad primera y última» J. Krishnamurti revela que la vertadera llibertat no l'ofereixen els dogmes comunitaris (religions), ancorats en creences, en tècniques, en oracions, en gurus i disciplines, que en últim terme no fan més que separar, excloure, jutjar… Segons J. Krishnamurti, l'alliberament autèntic és la «llibertat interior de la Realitat creadora», l'estat del ser ple, quan el pensament s'ha alliberat del mundà i de l'egoic. La seua visió que cada persona té la seua pròpia i única veritat, suposa un concepte tan cridaner com radical en el seu plantejament i teoria. Per als temps moderns "La libertad primera y última" suposa una obra completament rupturista amb les grans teories filosòfiques acceptades per grans empreses i governs. Segons Jiddu, el món actual necessita una revolució, però aquesta revolució només pot sorgir amb una revolució interior, personal. Per a això elimina el valor de les disciplines, el coneixement i en menor mesura, la cultura i els sistemes educatius imperants per a optar per una alternativa de vida senzilla, contemplativa, on siga el propi individu amb les seues pròpies accions el que aconseguisca l'"incommensurable", l'amor, la llibertat i la felicitat que és realment tot un.\nLi atribuïsc una falta d'exemples que dificulta a vegades la comprensió dels continguts de l'obra. Aquesta absència d'exemples està justificada pel seu autor en què la "veritat" és una cosa única, personal i irrepetible i per tant no es pot mostrar, ja que pertany al "desconegut". És cridaner el repudi que a més assega per la imitació, que porta segons ell, a la submissió de l'individu a l'autoritat, i per tant a una desaparició de llibertat i a una falsa sensació de seguretat. Sent aquest el principal motiu pel qual no mostra cap metodologia per a aconseguir aquesta "llibertat". Convertint al llibre en una obra amb un gran contingut abstracte per a la ment "simple", encara que aqueixa no fóra la intenció final de l'autor.\nLibro La libertad primera y última de J. Krishnamurti\nAny d'edició: abril 1996 (1ª edició) septembre 2018 (16ª edició). Aquesta és l'edició que jo m'he llegit.\nPublicat el 28 Juliol, 2019 28 Juliol, 2019 Autor Vicent Navalón PardoCategories Advaita, LlibresEtiquetes J. Krishnamurti, llibre\nArticle anterior:Enfront a la mar “oceana”\nArticle següent:Més enllà de l’experiència de l’amor


El Barça vol allargar la seva ratxa amb una nova victòria a la Champions davant l'Sporting de Lisboa - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl Barça vol allargar la seva ratxa amb una nova victòria a la Champions davant l'Sporting de Lisboa\nEls blaugrana intentaran allargar la seva bona ratxa després de 7 victòries de 7 possibles entre Lliga i Champions. Aquest vespre a les 20.45\n27/09/2017 - 16.13\nEl Barça defensa aquest vespre (a les 20.45) el lideratge de grup a la Lliga de Campions al camp de l'Sporting de Portugal, un Barça que vol allargar la bona ratxa després de 7 victòries de 7 possibles entre Lliga i Champions.\nAquest serà el segon partit en què Barcelona i Sporting es mesurin a la Lliga de Campions a Lisboa (n'hi va haver un altre en Copa UEFA 1986). En l'anterior (26 de novembre del 2008), el conjunt barceloní va reafirmar el seu domini amb un clar 2-5, presagi de la superioritat que mostraria aquell curs no només guanyant la Lliga de Campions, sinó un sextet de títols.\nPer al xoc d'aquest vespre, els blaugrana van amb totes les seves armes, a excepció del lesionat Dembélé, però amb un Messi entonat (ha marcat ja 12 gols en els 11 partits oficials que ha disputat aquest curs, inclosos els dos partits amb la seva selecció) i un Luis Suárez que va tornar a veure porta en el partit contra el Girona (0-3), en què l'uruguaià va jugar el seu partit cent com a barcelonista.\nAl Barcelona s'entén que una victòria contra l'Sporting, que ve de vèncer al camp del Olympiacos (2-3), els situaria a més de líder, en solitari, amb un camí aplanat cap al primer escull, com és superar la fase de grups.\nA la llista de convocats hi destaquen els retorns de Nelson Semedo i Gerard Deulofeu respecte a la llista del passat dissabte a Girona i també la inclusió d'Ortolá, del Barça B, que ha rebut l'alta mèdica. Han quedat fora de la convocatòria per decisió tècnica Vermaelen, Arda i Alcácer, mentre que Rafinha i Dembélé continuen recuperant-se de les seves respectives lesions.\nL'Sporting de Jorge Jesús també s'aferra a l'estadística de veure com compta amb avantatge en els enfrontaments sobre els equips espanyols a casa, amb sis victòries, dos empats i tres derrotes. A més, es recorda que a la Copa UEFA 1986, el quadre lisboeta va guanyar el Barcelona (2-1), encara que, això si, va caure eliminat a causa del 1-0 a favor barcelonista de l'anada.\nEl partit d'aquest dimecres marcarà més el retrobament del defensa francès Jérémy Mathieu amb els seus antics companys, després de ser traspassat del Barcelona a l'Sporting l'estiu passat. Del costat dels verd-i- blancs jugarà també l'internacional portuguès Fábio Coentrão, cedit pel Reial Madrid, que ja compta amb diversos enfrontaments davant els blaugranes a l'esquena.\nUna de les millors escoles de futbol del món


Medea des de la distància | Jordi Sora i Domenjó\nLa companyia Thomas Noone Dance ha estrenat al Mercat de les Flors una versió audaç de la Medea d’Eurípides. Lluny de traslladar el text al seu llenguatge físic de dansa, han perfilat una lectura elegant i estilitzada que en res s’oposa al sentit tràgic de l’obra original. Es podrà veure fins al 15 de febrer.\nL’experiència de la tragèdia dels antics grecs resulta un incommensurable al món contemporani. Una de les raons té a veure amb la noció de cos. L’era moderna va catalogar, seccionar i interrogar sobre la naturalesa constitutiva de la realitat física. Aquells arquetips, que no pas personatges, que es representaven amb una màscara i que en sentit etimològic significa “persona”, al teatre van passar a corporitzar-se, amb la pretensió de convertir l’intèrpret en subjecte tràgic. El fenomen es va fer especialment intens quan la dansa va començar a abordar aquells antics textos, des la posició de control privilegiada i específica que té sobre l’organisme i el moviment. Cap altra de les arts escèniques percudeix amb tanta intensitat sobre el caràcter efímer, feble i inestable del propi cos. I servint-se de la comunicació dinàmica del gest representat. Una paradoxa insalvable si recordem que l’antiga tragèdia tenia un marcat caràcter estàtic sobre l’escenari. El resultat de tot plegat no sempre ha estat gaire reeixit. I tanmateix s’hi ha insistit una vegada i una altra. Probablement per la dificultat que comporta. A voltes, potser, pel caràcter obstinat dels seus artistes. La companyia Thomas Noone Dance també ha volgut fer aquesta arriscada aposta i presenta Medea d’Eurípides al Mercat de les Flors amb un ampli calendari de sessions: així que no hi ha excusa per renunciar a veure’n el resultat.\nPer superar el repte han trobat una intel·ligent i audaç línia de fuga. Lluny d’enfrontar-se amb el sentit tràgic, pedra angular però alhora fissura cultural inabastable, opten per dues operacions que poden semblar que van en sentit contrari. L’encertada posada en escena s’encarrega de catalitzar ambdós extrems i el resultat és certament interessant.\nLa primera té a veure amb el llenguatge de la pròpia companyia. Respecte de la fisicalitat de la Thomas Noone Dance, que és habitualment un exigent gest coreogràfic de moviments en contraposició de cossos, es dulcifica per a l’ocasió, s’apaivaga, es fa menys violenta i és més subtil. La intensa foscor de la venjança de Medea no es perd, però només s’insinua. Gran encert! No seria possible només amb el gest i el moviment copsar el caràcter polièdric d’una dona que és alhora mil personatges femenins en el seu interior. I la companyia no pretén analitzar-la en sentit psicològic, sinó només dibuixar les seves accions. Novament amb solvència, amb un encertat dibuix de grup i la complexitat coreogràfica necessària que Thomas Noone i l’ajudant de direcció Núria Martínez imposen, i que tots els ballarins presten, per bé que destaca l’elenc femení (Alba Barral, Karolina Szymura, Eleonora Tirabassi) per sobre dels nois (Javier G. Arozena, Jerónimo Forteza, Erik Regoli). Serà precisament per les múltiples lectures del personatge principal femení i a les quals no s’ha volgut renunciar.\nAquest aspecte té a veure també amb la segona opció perpetrada: el de la corporització del text. En absència de la paraula, el cos no pot pretendre dir res. Perquè tot el que pot fer és expressar el que sap. Que no és poc: perquè es troba en el cor de la mateixa tragèdia. Perquè si alguna cosa desconeixem d’aquella antiga tradició és precisament el seu caràcter catàrtic. Una altra d’aquelles experiències sobre la qual és més el misteri del seu significat que no pas el coneixement que dos mil cinc-cents anys després en tenim. Doncs bé: amb la mateixa senzillesa que aquesta companyia treballa incansablement per dur a terme el seu projecte artístic a la ciutat de Barcelona, limiten la seva textualitat a uns cossos que relaten codis indesxifrables, que mai no pretenen ser res més que significants oberts i on el públic (penso que tant els que coneixen la font directa del text, com els que només la saben per referència) poden projectar-hi els mil sentits de l’original, i rebre a canvi -ben bé com si es tractés d’un mirall- els reflexos que la intencionada escenografia blanca i nua, amb l’inestimable recurs tècnic de llums de Peter Lundin i la composició musical electrònica de Jim Pinchen, aporta al conjunt. Són el marc estàtic on el dinamisme dels ballarins transiten. I és aquí, just en aquesta operació d’inversió, on la tragèdia Medea de la companyia Thomas Noone Dance troba un punt de fuga des d’on permetre una lectura en clau dancística, en plena postmodernitat.\nEurípides Medea Mercat de les Flors Thomas Noone Dance


IBÈRIA-SEFARAD-GÒTIA-CATALUNYA per Joan Vilaseca | Institut d'Estudis Ibers (I.E.I.) – Amics dels Ibers\n← Dissabte 15 de Desembre- Tercer taller\nL’HERÈNCIA DELS IBERS →\nIBÈRIA-SEFARAD-GÒTIA-CATALUNYA per Joan Vilaseca\nPosted on 31 Desembre 2012\tby ieibers\nEl dia 22 de desembre en JOAN VILASECA ens va fer una xerrada nomenada D’Ibèria a Catalunya passant per Sefarad i la Gòtia en la que vam recórrer la història de molts dels pobles de la Mediterrània en l’antiguitat i les moltes relacions , violentes o no, establertes entre ells sempre buscant els orígens del nostre país i la influència d’aquestes cultures en la nostra identitat.\nUs adjunto un pdf amb l’assaig corresponent amb el contingut de la seva xerrada.\nAprofito per desitjar-vos una bona entrada d’any!!\n18 respostes a IBÈRIA-SEFARAD-GÒTIA-CATALUNYA per Joan Vilaseca\n2 gener 2013 a les 20:37\nHolaa companys i companyes, amics dels ibers, a tos us desitjo un bon any 2013, així ho esperem i per això trebalem.\nRespecte a l’article de Joan Vilaseca, sobre les arrels antigues de Catalunya, crec que no puc aportar gran cosa en l’aspecte històric, ja que no és la meva especialització. Però si crec que ho puc fer en l’àmbit lingüístic. En concret puc explicar un possible origen de la paraula “Hesperides”, relacionada amb Iberia.\nCom molts ja sabran en grec “hesper” és tarda i en llati “vesper”, i nosaltres també tenim la paraula “vespre”, i “vispera”, tan iguals al llatí. El grec sembla haver emmudit la “v” inicial, que, encara que en un principi no ho sembli, va derivar en diferents sons: b, v, w, u, o i muda. Aquesta variabilitat de la “b” suposadament original, fa que com altres idiomes acabin emmudin aquest so una mica complex.\nEl significat de “hes-per-ides” era cla que pels grecs significava els llocs on el sol es posava, on per la tarda el sol s’ocultava, que per la majoria dels països d’Europa i Africa del Nord era la península ibèrica, i ho és. La paraula oest, “west” amb anglès, també deriven del mateix nom, amb el canvi del morfema “-per” per “-t”, a l’igual que acaben els altres punts cardinasl: nor-d, su-d, es-t i oes-t. Així tenim que bàsicament l’arrel d'”hesper” era “bes-” una paraula que en l’idioma iber l’hem llegit en diverses vegades. Quin valor té aquesta paraula?\nCom sempre el basc ens ofereix un ram de paraules amb diferents significats, però el que més ‘apropa al seu significat de ‘tarda’ o ‘oest’ és:\n“Beste”, altre, ja que la tarda és l’altra posició del sol, la que s’oposa al neixement o sortida del sol, “ix”, ‘sortir’. També vol dir aquell que s’allunya, en el sentit que el sol no només cau sinó que marxa del cel.\nAltres paraules relacionades amb el basc i de vegades amb l’iber són:\nBana: un, a cadascú\nbakun: d’un sol element\nBanan: d’un en un\nBatzuk: uns, alguns\nBehin; una vegada\nBere: d’ell, ella, allò\nBezain: tan altre\nBezala: com altre\nBestalde: per un altre costat\nBestela: en un altre cas\nBestera: un altre manera\nResta clara la dicotomia entre l’un (bat/bana) i l’altre, el contrari, l’oposaat, el que se separa. Per tant, dins de l’iber, com del basc, com segurament en d’altres idiomes, tenia sentit anomenar l’oest, com l’altre, el que se separa, l’oposat, amb l’arrel “bes-” amb petits morfemes que espressen modalitat: “-la”, quantitat: “ain”, o propietat: “-re” o “-er”i també “-en”.\nTot plegat només és una aproximació a una paraula relacionant-la amb d’altres paregudes d’altres idiomes, i. sobretot, pouant d’aquesta llengua reliquia que tenim actualment que és el basc, i que ens permet comprendre, encara només una mica, aquest iber misteriós.\nPS: a veure si anem calentant els debats perquè el forum sigui un punt on de la disucssió surti la llum.\n4 gener 2013 a les 0:43\nSefard>esper(i)de és la mateixa arrel d’origen semític (Chartraine) de ‘i-sphan’ “illa del Nord” o “Illa de la Cova, l’abisme per on mor el sol. Occident, d’occir morir. Els púnics creien que la península era una “ínsula”. De ‘i-sphan’ sorgí la Hispània llatina, denominació obtinguda pels romans en haver-hi guanyat la guerra als cartaginesos a la península, als canaanik neo-púnics, en detriment de la denominació d’Ibèria Υπερια grega “més enllà”.\n4 gener 2013 a les 11:39\nQue sefarad i esperide siguin equivalents (mateixes consonants en mateix ordre per una mateixa localització geogràfica) sembla força probable.\nPeró el pas que fas a ispan fins on jo arribo és gratuït, en primer lloc perquè no és el mateix concepte geogràfic ni són les mateixes consonants (a més, és que ‘spn’ no existia en altres llengües? …).\nQue ‘i’ volgués dir ‘illa’ al segle IIIac és quelcom que sense evidència no puc pas acceptar.\nEl mateix passa en quant a que els púnics consideressin que l’occident europeu fos una illa, si no es presenta l’evidència – i fins on jo sé aquesta no existeix – no passa de ser una simple especulació moderna, i personalment crec que bastant descabellada. No eren els púnics uns grans navegants i hereus de la tradició fenícia? Com podien confondre l’extrem occidental d’Europa, territori immens, amb una illa; és que a més d’al·lucinats eren ignorants de totes les descripcions gregues de l’occident europeu? Aquestes laxesses a l’hora d’atribuir gratuïtament ignorància o inconsistència als antics per tal de validar alguna teoria ‘ad-hoc’, són molt semblants als esforços que alguns acadèmics han volgut fer modernament per tal d’identificar al-Andalus, nom aparescut al segle VIIIdc ni més ni menys que amb l’Atlàntida de Plató, embolica que fa fort.\nLa mateixa manca d’evidència per el que fa a ‘illa del Nord’ o ‘Illa de la Cova’.\nI encara més especulatiu és afirmar que la Hispània romana, nom que apareix en les fonts romanes al segle IIIac, sincrònicament amb la seva arribada, derivà d’aquest ‘isphan’ inventat al segle XX, i mai evidenciat en les fonts antigues, especialment, quan sí tenim evidència positiva (Plutarc, i si no recordo malament, Plini) del seu origen i etimologia romana.\n11 gener 2013 a les 12:01\nControvèrsies apart… Llegeixo en el diari que fas anys. Felicitats!\n13 gener 2013 a les 20:39\nEm remeto a García Bellido “España y los españoles hace dos mil años”. Notes al cap. 1. ..\n“El nombre latino de Hispania (de donde el actual de España) es, al parecer, de origen púnico; alude a la abundancia de conejos que tanto sorprendió a griegos y romanos (Estrabón). La voz fenicia i-shepham-im de la que se supone derivada pudo significar “costa o isla de los conejos”. La H de Hispania es añadido romano como lo es en Hiberia y en Hispalis. Los romanos debieron de usar de tal nombre por influjo de sus vecinos los carthagineses.”\nEn hebreu i púnic “illa” és “i” com “I-Besus” Eivissa, l’illa de Bes (déu líbic) i en àrab ‘I-ezira’\ni ‘ghar’ és “cova” i també “occident” d’on procedeix “Granada ‘Garnata'” (cova); Al-Garve’ i garbí “occident” “lloc on mor el sol”. Ho pots consultar en diccionaris. “Conill” en àrab és ‘arnab’ d’on el possible *gharnab perquè sovint ‘gh’ és muda. És possible, doncs, la confiusió de “cova, conill i occident en les diferents llengües semítiques.\n14 gener 2013 a les 10:47\nBueno, si creus que els romans al segle IIIac li van ‘Conillària’ a la península ibèrica tot utilitzant un terme púnic i no un de romà… Jo crec que si he de pensar que li van posar el nom perquè hi havien molts i molts i molts i molts conill, en aquest cas s’haurien decantat per dir-li Lepuria! 🙂\nJa més en serio, les especulacions s’han de jutjar amb la navalla d’Occam, i per tant, s’ha d’afavorir l’explicació més simple. No fer-ho, porta tard o d’hora a elucubracions sense massa sentit, com aquestes dels conills. En qualsevol cas, mostram un sol text púnic anterior a l’arribada del romans que identifiqui la península com ispan, i ben segur que m’ho examinaré amb tota el meu interès, mentre això no es produeixi, repetir els arguments no els farà més certs.\nFins on jo sé, la ‘iod’ hebrea no significa ‘illa’, sinó ‘ma’, i això sempre i que incorpori el só D (iad, iud, iadi, etc), sense, i al cap davant d’una paraula, pot tenir altres rols gramaticals com els de prefixe verbal, possessiu o numeral. També podries dir – i crec que amb més probabilitats d’encertar – que ‘Eivissa’ significava ‘De Bes’ o ‘Obra de Bes’ o ‘Dedicada a Bes’. I també en qualsevol cas, que hi hagi una illa que comenci per ‘I’ no vol dir que tots els topònims que comencin per I siguin illes, oi? Especialment si NO ho són.\nFinalment, que el ‘ghar’ semític significa occident – i corb, i fosc, tot sigui dit de pas – és ben cert, però la identitat que fas amb el ‘arnab’, ‘conill’ en àrab, és basa en una simple síl·laba, ‘ar’, que si ho passem al signari semític és una sola lletra, la R (la ain inicial de ‘gharb’ l’has eliminat al eliminar el ‘Gh’)! De nou, em temo que no passa de ser una pura especulació interessada. Presentem, si m’equivoco, algun cas en la literatura àrab en què es faci aquesta equiparació entre ‘corb’ gharb i ‘conill’ arnab. A ser possible del segle IIIac! 🙂\nEn resum, benvingudes siguin les especulacions sempre i quant les passem totes i cada una d’elles per la navalla d’Occam, a veure que en queda.\n14 gener 2013 a les 19:10\nEvidentment els romans no van dir res de conill en el nom de Hispània. Ells només van prendre el nom dels cartaginesos. No crec que l’eminent lingüista Solé Solà especulés. Cerca la bibliografia d’ell. En un cercador he trobat un treball que en fa esment: “Los dioses de la Ibiza cartagenesa” i te’n descric el paràgraf adhoc: “La isla de Ibiza lo adoptó (a Bes) como uno de los dioses principales; no en vano, la isla frecibe su nombre , según los estudios llevados a cabo por Solé Solà, teoria que había sido anteriomente defendida por Judas y Petric. En ella y, a través de un estudio filológico, indica que el término YBSM con que los cartagineses designaban a Ibiza, proviene de Bes de lo que resultaria el significado de Ibiza: Isla de Bes”\nPer una altra banda, agafa el diccionari hebreu, cerca “illa” i et donarà “i”. Solé Solà utilitzava molt bé la navalla que esmentes. T’accepto l’especulació d’ arnab\n14 gener 2013 a les 20:36\nEminència no vol dir ‘lliure d’especulació’ – el propi Bellido que citaves, tampoc és un qualsevol -; però aquesta és tota l’evidència per afirmar que una Y semita es pot traduir com a illa?\nEn hebreu modern illa es AY (aleph-iod), no iod sola. Mateixa partícula que hebreu clàssic tant podia indicar un interrogatiu, (qui?, com?) com una negació (ca!), com una interjecció (he!), però segons el Gesenius – i si saps un diccionari millor d’hebreu clàssic, em faries favor de dir-m’ho – no veig que illa aparegui per enlloc, i menys encara a partir de una Y sola.\nEn l’exemple que cites, jo diria que en Solà està agafant el nucli BS de YBSM com a nom del deu Bes, i la Y inicial i la M final com a afixes, que són certament ben coneguts en les llengües semítiques (com deia, Y prefixe verbal i probablement la M final com a quantificador). Però hi han centenars de noms semítics que comencen per Y i que no són pas illes, per exemple, IHD, lloc bíblic de la tribu de Dan. Hem d’extreure del fragment d’en Solà que em cites, que el lloc aquest era la ‘illa de Hud’? No ho crec pas, oi?\nRepeteixo que la Y al inici és un prefixe molt i molt utilitzat, traduir-el com un nom, el més probable és que porti a engany o a suposicions amb ben poca base. De nou, Occam.\n14 gener 2013 a les 21:22\nCorrecció. El Gesenius sí esmenta ‘AY’ (aleph-iod) com a illa o costa – derivat de AWH ‘signe, marcar’ – en hebreu clàssic. Però he de mantenir lo de què una Y inicial no es pot traduir per ‘illa’, Occam et. al. 🙂\n15 gener 2013 a les 12:48\nUn altre dels possible origens d’Espanya, és el basc “ertz-bain”, ‘llavi’, ja que la peninsula ibèrica, junt amb el nord de Marroc feien de “llavis” a la boca que era l’estret de Gibraltar. La paraula “ertz-bain” es composa de dos noms: “ertz”, ‘fronter’, ‘límit’, d’aqui la paraula “ertz-zaina”, el que guarda la frontera, i “bain”, ‘buit’, ‘oquetat’, i en conjunt hem d’entendre que se citava a Espanya com el límit del “buit”, que seria el mar Mediterrani”. Del nom “bain”, es deriven els nostre “bany”, “banyera”, “vano”, etc. Bé, és una aportació en base a la llengua basca i la seva semblança entre llavi i la situació geogràfica d’Espanya.\n16 gener 2013 a les 10:25\nSincerament no en tinc ni idea, perquè d’iber o vasc ni papa, però els problemes d’un orígen pre-romà al terme Hispània són dobles.\nPer una banda, i molt important, és la manca d’evidència contemporània; el terme apareix a les fonts amb l’arribada dels romans, i fins on jo sé, cap altre font anterior l’esmenta. I per l’altra, és que ha de competir (la navalla d’Occam que dèiem) amb la teoria de l’origen llatí, que al meu entendre és molt més sòlida, ja que sí té evidència antiga (dels primers segles de l’era cristiana), i és coherent etimològica, històrica i mitològicament.\nEtimològicament, ja que com diu Plutarc, del nom del deu Pan, es derivà Pania (terra de Pan) i d’aquí Ispania (és terra de Pan).\nHistòricament, ja que el terme apareix en les fonts romanes a partir de la seva arribada aquí, en són els promotors, i és de naturalesa ‘administrativa’, ja que tal i com Estrabó escrigué, els romans creen tantes Hispànies com els hi és convenient.\nI mitológicament, ja que el deu Pan (el deu dels pastors, el cabró, amb banyes i potes de cabra) – juntament amb la seva contrafigura femenina la deessa, pastora, Pale – és una figura ben coneguda, lligada en el cas de la mitologia específicament romana al cercle mític de Saturn (n’és un fill),i amb episodis mítics també ben coneguts que el situen específicament en terres ‘peninsulars’. I a més tant ell, com la seva ‘partenaire’ Pale, són deus documentats – fins a dates molt avançades – en la península.\n15 gener 2013 a les 18:50\nJo no he estudiat semítiques. Però vaig haver de consultar a la Universitat de Barcelona al departament d’hebreu sobre aquesta qüestió en un treball que vaig fer sobre el topònim de la locatitat de Senitja de l’illa de Menorca (el pots trobar a internet). El professor em va assegurar que “illa” és ‘i’ tal com diu el diccionari que tinc “français-hébreu/ hébreu-français” [אי [ז (l’àlef porta un punt a sota que no el tinc) però la pronunciació és ‘i’. Naturalment que totes les paraules que comencin per ‘i’ no han de voler dir “illa”. En aquest cas és una sola paraula.\nEn aquell temps els habitants de la península no tenien noció de la seva extensió territorial i de la forma que tenia. ‘Ezpain’ “llavi” en basc no té res a veure amb Espanya, malgrat la homofonia, seria un anacronisme. Més aviat té a veure amb el llatí “explicar”>ezpelicar>ezpeni(car).\n15 gener 2013 a les 19:31\nHome, ara sí que em desconcertes, llavors si resulta que no estaves dient que totes les paraules que comencin per ‘i’, són ‘illa de xxx’, (i crec que has insistit molt sobre això) qui decideix quan representa que s’ha de traduir així? Jo? Tu? Alguna autoritat celestial? Quan es tracti d’illes? Els dimarts?\nNo veig que et pugui seguir en cap d’aquestes possibilitats… i em sap greu, perquè la possibilitat que Israel volgués dir ‘Illa de Sarral’ era força engrescadora!\nPer cert, jo sí he estudiat una mica d’hebreu clàssic, rudiments, només farà aviat quaranta anys que m’hi barallo, i la paraula AY (alef-iod), es pot dir de més d’una manera que no pas ‘i’, el professor que vas consultar t’ho podrà confirmar.\n16 gener 2013 a les 0:59\nEls parlants són els qui donen el valor semàntic diferent a morfemes del mateix valor fonètic. Per exemple en català: “cap”, “cap”, “cap”. Crec que quan un parla en hebreu sap diferenciar una “illa” del que no és. Àlef + iod en “illa” és “i”. En altres paraules el mateix signe es pronunciarà d’una altra manera com passa en la majoria de les llengües que una lletra té diferents pronunciacions: anglès, francès, alemany. Exemple català: Pere.\n16 gener 2013 a les 10:06\nOi tant! I com que Hispania era una illa…. (QED) 🙂\n5 Març 2013 a les 10:25\nAhir vaig tenir l’oportunitat de llegir l’article d’en Solà, que la teva referència citava. Tota una delicatessen. Merces!\nPer el que fa a Eivissa, tens tota la raó, la Y de YBSM, sí es pot traduir per illa, no perquè sigui una Y, sinó perquè en el cas d’Eivissa, es documenta també la forma AYBSM, amb àlef inicial, (literalment illa de Basam), i per tant sí resulta acceptable imaginar que la forma YBSM és una reducció per pèrdua d’aquesta àlef inicial (fet força comú). De fet, ambtot, es podria pensar que tal vegada el català Eivissa, si hagués mantingut el record d’aquesta àlef, en la E d’Eivissa. I posats a buscar paral.lels, fins i tot el terme català ‘illa’, tal vegada tingui a veure amb el semític AY, ya que per exemple llegeixo en el Gènesi la primera menció al terme ‘illes’ ho fa sota la forma AYY (un intensiu, més que no pas un plural), que bé s’hagués pogut pronunciar ‘iyya’, molt proper doncs al nostre ‘illa’ actual, tota vegada que el pas de ll a y no és pas desconegut.\n16 gener 2013 a les 14:20\nEl terme “Ez-pain”, ‘llavi’, pot ser un terme acunyat pels llatins o pels ibers en dates anteriors a la romanització. Ja llavorse les naus solcaven el Mediterrani i sabien de la forma de la península, del Mar Mediterrani, i de les columnes d’Hercules, d’on s’anaba al oceà Atlàntic, que per cert, també té una significació basada en part en el iber i el basc: Atal-ans, que seria el nom original vol dir: davant (igual que el nostre nom “ans”, davant, abans) i “atal”, ‘zona d’entrada’ o també ‘part tallada’, i d’on deriva el nostre verb “tallar”. L’oceà atlàntic era, doncs, el que estava ‘davant’ de la zona tallada o estret de Gibraltar, les columnes d’Hercules. Per facilitat de pronuncia “atalanç” va deriva a “atlant” i “atlas”, les dos possibles derivacions del nom, que han deixat nom en la serralada de l’Atlas i en l’oceà Atlàntic.\nLes hesperides, també situades al mateix lloc, no eren més que les zones situades en el “ves-per”, és a dir la tarda, l’oest, el lloc on es posa el sol, i d’aquest nom deriva els nostres “oest”, i l’anglès “west”. La pèrdua de la “b” inicial de “bes-” es bastant habitual i de “vespre” va quedar “hesper” del grec. Bé són etimòlogies amb lògica lingüística i que no contradiu la realitat històrica.\n17 gener 2013 a les 10:17\nL’altre dia, arran de la meva intervenció, vaig anar lligant caps: estirant dels fils d’aquestes paraules, Hesperia, Hispània, … vaig veure que dos paraules que, en principi, semblava que no tenien res a veure entre elles, em refereixo a “beste”, ‘altre’ en basc, provinent de “bertze”, i “ertz”, ‘límit’, ‘frontera’, em vaig adonar que que “b-ertz-e” no és una paraula simple, sinó composta.\nPer una banda tenim el nom simple de “be”, ‘ell’, i “bere”, ‘d’ell’, que crec són les que s’aglutinen a una segona paraula: “ertz”, ‘límit’. A més a més, “b-” és un fonema que significa precissament ‘separació’, i per això dona nom a la tercera persona dels pronoms, doncs és la persona que no participa a la conversa, la que està absent, separada. Així doncs, “b-ertz”, de la qual es deriven les nostres paraules “vers”, “envers”, etc. (veure detall més a baix), podria significar ‘el límit del que se separa’, ‘el límit d’ell’. Per una qüestió fonètica “bertz” va passar a “bes”i “vert”, i són les paraules bases per formar els noms abans citats, Hispania, també Espanna, i Hesper, i “vesper”, ‘tarda’, que ha acabat donant els nom d’oest, i “west”.\nA “bes”, se li afegeixen dos suficos, per una banda “-te”, que forma noms com “beste”, ‘altre’ en basc, o “oest”, del nostre lèxic, però també “ves-per” i “hes-per” amb el sufix “-ber” o “-per”, que crec seria, com he dit al principi, el possessiu de “be”, ‘ell’, i per tant, “vesper” seria ‘la seva frontera o límit d’ell’ referit al punt el sol marxa, s’oculta, se separa del cel, i que dona nom a la nostra tarda. L’emmudiment de la “b-” inicial del grec “hesper” és quelcom corrent en un moment on la “b” es disgrega en diferents sons: v, u, w, f, p,…\nCom podeu veure en la paraula “vers” i les seves paraules derivades es donen tots aquests fenòmens fonètics:\nVers, envers, versió,\nDivers, i també di-ver-g-ir, i diver-t-it\nConvers, i també conver-g-ir, i con-ver-t-it\nRevers, i també re-vés\nTravés, o tra-bes,\nSub-ver-t-ir, i també sub-ver-s-iu\nAs-per-s-i´´o, i també as-per-g-ir\nVess-ar, i també ver-t-ir\nVert-ic-al, i també ver-t-igi\nI molts altres mot derivats d’una paraula tan simple, amb les dues arrels que la composen: “b-” i “-ertz”.


Vols barats de Pamplona a Oslo a Iberia\nVols barats Oslo Pamplona-Oslo\nVols barats de Pamplona a Oslo (OSL) de Pamplona a Oslo Pamplona-Oslo, Noruega\nConsulta l’oferta de vols de Pamplona a Oslo i reserva el teu bitllet d’avió en línia. Iberia et garanteix els millors preus d’última hora per a la nostra oferta de vols barats de Pamplona a Oslo.\nEls preus mostrats corresponen a cerques de vols a de Pamplona a Oslo fetes recentment per clients. Poden canviar segons la disponibilitat de places, possibles variacions de tarifes, taxes i altres suplements en el moment de fer la consulta. Els preus per trajecte són aplicables comprant bitllets d’anada i tornada.


Anglès Infantil – Academia CECOM\nAl llarg de les diferents etapes de Primària els nostres alumnes van aprenent a llegir i escriure en anglès, vocabulari, gramàtica, educant la seva oïda en aquesta llengua i aprenent a comunicar-se en anglès.\nEls nostres alumnes consoliden l’anglès escolar i adquireixen un alt nivell en la llengua. Utilitzem, per aconseguir-lo, els millors materials en el mercat que complementem amb activitats variades i estimulants per facilitar l’adquisició de les diferents competències de la llengua de manera còmoda i amena.\nTreballem amb grups reduïts d’un màxim de deu alumnes.\nMantenim el seguiment de l’alumne amb exàmens per cada unitat i informe trimestral.\nDisposem d’un servei de repàs d’anglès gratuït per ajudar els alumnes dels nostres cursos d’anglès que ho necessitin, y tallers de Nadal en anglès també gratuïts.


Anar a: [ Pou ] [ Pou i C ] [ Pov ] [ Prades ] [ Prat ] [ Prat i B ]\nL'acomplexament no ens fa només porucs, sinó també rucs. (Josep Maria Terricabras)\nPou, Bernat de (Catalunya, s XIII – Barcelona, s XIV) Pintor. Havia treballat a Balaguer fins al 1313, on fou protegit per l'infant Alfons, el futur rei Benigne. El príncep el recomanà a Jaume II.\nPou, far d'en (Formentera, Eivissa) Far situat a la petita illa des Porcs (o illa d'en Pou), al nord de s'Espalmador.\nPou, Francesc (Vic, Osona, s XVIII – Barcelona, 1834) Canonge magistral de Barcelona. Formà part de la tertúlia de Fèlix Amat. Durant el trienni liberal fou vicari general de la diòcesi de Barcelona després de l'expulsió del bisbe Sitjar i del governador de la mitra P.J. Avellà. En restablir-se l'absolutisme, fou empresonat al convent de servites de Sant Boi de Llobregat, perquè havia fet pastorals favorables al règim constitucional, malgrat la seva moderació. El 1822 publicà una Carta crítica a la historia de fray Gerundio de Campazas.\nPou, Francesc (Palma de Mallorca, 1573 – 1630) Frare carmelità. Fou catedràtic de teologia a l'estudi general. En algunes ocasions seria prior del convent de la capital mallorquina. Deixà diversos escrits de caràcter religiós.\nPou, Francesc (Catalunya, s XIX - Barcelona, s XIX) Jurista. Exercí l'advocacia a Barcelona. És autor de nombroses obres de caràcter jurídic. Col·laborà a algunes publicacions periòdiques.\nPou, Gabriel (Catalunya, s XV – Girona, 1543) Pintor. El 1502 treballava a Barcelona. Ho féu a Girona del 1518 fins l'any de la seva mort.\nPou, Melcior (Catalunya, s XVI) Frare dominicà. El 1541, quan era provincial de l'orde i residia al convent de Lleida, enllestí el recull de sermons marians titulat Mariale.\nPou, Onofre (Girona, s XVI) Gramàtic. Era doctor en arts. Fou catedràtic de filosofia a la Universitat de Perpinyà. És autor d'una obra titulada La gramàtica d'Erasme en romanç, amb exemples de Ciceró (1582), que, segons Villanueva, es conservava al monestir de Bellpuig de les Avellanes, i d'un Thesaurus puerilis, de caràcter docent, del qual seria feta la segona edició a Barcelona el 1600.\nPou, Pere (Catalunya, s XV) Cavaller. El 1458 i des del monestir de Valldonzella de Barcelona signà el Deseiximent contra lo fals amor a imitació de les lletres de batalla i dels cartells de deseiximens, al qual respongueren en prosa Joan Francesc Boscà, Joan Almogàver, Pere Joan Ferrer i altres, famosos com a homes d'armes, com Francí Desvalls.\nPou, Pere de (Grècia, s XIV - Tebes, Grècia, 1362) Senyor de la Grècia catalana. Lloctinent del vicari general Mateu de Montcada als ducats catalans d'Atenes i de Neopàtria. Les injustícies que cometé contra la població catalanogrega aixecaren una revolta que acabdillà Roger de Lloria, un dels nobles perjudicats. Pere de Pou trobà la mort en un enfrontament prop de Tebes.\nPou, pla de (Paterna, Horta) Veure> Pla del Pou, el.\nPou, Simó (Catalunya, s XVI – s XVII) Mestre d'aixa. Se'n conserva l'interessant projecte de la galera Sant Jordi, construïda el 1621 a les drassanes de Barcelona, molt notable pels seus aspectes decoratius de fusteria artística.\nPou, son (Santa Maria del Camí, Mallorca Septentrional) Possessió (o son Pou de Coanegra), al nord del terme, al peu de la serra de Tramuntana, al comallar de Coanegra. Prop de les cases hi ha el conegut avenç de son Pou (dit antigament cova des Coloms i, també, cova d'en Botó), important cova natural de 70 per 147 metres, il·luminada amb claror natural per una gran obertura a la part superior; s'hi penetra actualment per un tunel excavat a la roca. Costa i Llobera li dedicà el poema L'avenç de Coanegra, i en homenatge al poeta hi ha tingut lloc festes culturals i el Primer Concurs de Poesia de son Pou de Coanegra (1971).\nPou, Tomàs de (Catalunya ?, s XIV - Grècia ?, s XIV) Cavaller. Probablement de la família del lloctinent dels ducats Pere de Pou. Era una figura destacada de la Grècia catalana. S'oposà al reconeixement de la sobirania de Pere III sobre Atenes i Neopàtria, però no pogué evitar-lo. Capitanejà un petit grup d'oposició caracteritzat en aquell sentit, que fracassaria en imposar-se el parer general favorable al rei Pere ja el 1377.\nPou, Vicenç (Catalunya, s XVIII – França ?, s XIX) Escriptor i eclesiàstic. Fou catedràtic de la universitat de Cervera. Durant la Primera Guerra Carlina dirigí el diari de l'exèrcit carlí. Publicà l'opuscle Carlos V, rey legítimo de las Españas (1837) i aplegà els seus articles a "El Restaurador Catalán", de Berga, en un volum (1840). En acabar la guerra, s'exilià a França. El 1843 publicà a Montpeller Noticia de la última guerra civil de Cataluña....\nPou de la Riba, el (Atzeneta del Maestrat, Alcalatén) Grup de masies, al sector nord-occidental del terme.\nPou de Sant Vicent, el (Llíria, Camp de Túria) Veure> Sant Vicent de Llíria.\nPou d'en Calbo, el (les Useres, Alcalatén) Caseria, 1 km a l'oest de la rambla de la Viuda.\nPou i Berard, Jaume (Palma de Mallorca ?, v 1497 - Roma, Itàlia, 1563) Cardenal. També anomenat Giacomo del Pozzo, fou conegut amb el sobrenom de Puteus. Instructor de la Rota a Roma durant quinze anys i defensor de la reforma catòlica, va intervenir en la preparació del concili de Trento. Nomenat cardenal el 1551, el seu pensament jurídic quedà recollit al volum Decisiones, publicat a Lió el 1583.\nPou i Bonet, Emili (Palma de Mallorca, 1830 – 1888) Enginyer. Era membre de l'Academia de San Fernando de Madrid i d'altres corporacions doctes. Gaudí de bon prestigi al seu temps.\nPou i Bonet, Lluís (Palma de Mallorca, s XIX – 1893) Tècnic agrònom. Germà d'Emili. Fou catedràtic d'història natural i agricultura a l'Institut de Palma. És autor de diverses obres sobre qüestions agrícoles.\nPou i Camps, Joan Maria (Girona, 1801 – Madrid, 1865) Farmacèutic i metge. Estudià farmàcia a Barcelona. Ocupà la plaça de catedràtic del Colegio de Farmacia de Pamplona (1829-38), ciutat on es llicencià en medicina (1837) i de química i d'anàlisi química de la Universidad Central de Madrid. Havia estat diputat per Girona a les corts espanyoles (1838). Revisà i amplià una nova edició de la Filosofía de la elocuencia, d'A. de Capmany (1836) i de la traducció castellana de la Histoire Naturelle de Buffon. Interessat per les primitives tècniques fotogràfiques, publicà una Exposición... y descripción del daguerrotipo y del diorama (1839). Intervingué activament a Madrid durant l'epidèmia de còlera del 1865 a causa de la qual morí.\nPou i Magranet, Jeroni (Palma de Mallorca, s XIX – 1922) Polític republicà. Advocat, fou el principal organitzador del Partit d'Unió Republicana el 1896 i fundador i director la major part del temps del diari "La Unión Republicana" (1896-1904). Regidor (1897 i 1901) i diputat provincial (1911), formà part de la conjunció republicana-socialista en 1910-12, però després se n'anà amb Melquíades Álvarez i fundà a Mallorca el Partit Reformista (1913). En 1917-18 s'uní al Bloc Assambleista. El 1910 creà el setmanari "El Ideal".\nPou i Martí, Josep Maria (Santa Eugènia de Berga, Osona, 1882 - Roma, Itàlia, 1961) Historiador franciscà. Residí a Roma on ensenyà, durant molts anys, ciències històriques i inventarià els arxius de l'ambaixada d'Espanya a la Santa Seu. Fou un dels primers consultors de la secció històrica de la Congregació de Ritus. Publicà diverses obres, entre les quals es destaquen una notable Història de la ciutat de Balaguer (1913) i Visionarios, beguinos y fraticelos catalanes (siglos XIII-XV) (1930).\nPou i Mas, Joaquim (Sant Pol de Mar, Maresme, 1892 – 1966) Dirigent rabassaire. Participà en la fundació de la Unió Socialista de Catalunya (1923). Empresonat arran dels fets d'octubre de 1934, posteriorment fou conseller d'agricultura del 7/mai al 25/jun/1937.\nPou i Moreno, Ferran (Palma de Mallorca, s XIX – s XX) Advocat i polític republicà. Regidor, fou a partir de 1912-13 reformista. El 1917-18 figurà en el Bloc Assembleista. S'uní el mar/1931 al Front Antimonàrquic i el 14/abr/1931 es féu càrrec amb Francesc Julià i Jaume Bauzà de la diputació. Assolí una gran anomenada com a advocat laboralista (defensà en diverses ocasions Llorenç Bisbal i d'altres dirigents obrers) i intervingué en alguns judicis molt populars (així el 1934 com a acusador privat contra els carrabiners que mataren els contrabandistes germans Isern Vidal a Alcúdia).\nPou i Ordinas, Antoni Josep (Palma de Mallorca, 1834 - Caldes de Malavella, Selva, 1900) Jurista i filòsof. Fou catedràtic de dret romà a Barcelona. Defensor del tomisme, hi dedicà una gran part dels seus articles i conferències. Són obres seves: Prolegómenos o introducción general al estudio del derecho y principios de derecho natural (1877) i Historia externa del derecho romano (1884).\nPou i Puigserver, Bartomeu (Algaida, Mallorca, 1727 – 1802) Filòsof i neohumanista, jesuïta. Professor de grec, retòrica i filosofia a Cervera, Calataiud i Tarragona. Expulsats els jesuïtes, va translladar-se a Itàlia; el papa Pius VI va cridar-lo a Roma i el nomenà el seu teòleg consultor. Anà després a Bolonya, on fou rector de la universitat durant uns quants anys. Tornà a Palma de Mallorca. Entre les seves obres, cal esmentar Los nueve libros de la Historia de Herodoto de Halicarnoso (1846). Deixà, a més, algunes obres manuscrites.\nPou i Reus, Antoni (Palma de Mallorca, s XIX - s XX) Polític liberal. Regidor el 1909 i el 1911, fou batlle de Palma en 1912-13. Posteriorment fou senador, i s'apropà al reformisme de Melquíades Álvarez. El 14/abr/1931 es féu càrrec del govern civil, però no pogué consolidar la seva influència política en negar-se a marxar juntament amb la coalició republicana-socialista. Resultà vençut en les eleccions a corts constituents del jun/1931 i les complementàries d'octubre del mateix any.\nPou i Riera, Bernat (Mancor de la Vall, Mallorca, 1896 - París, França, 1956) Anarco-sindicalista. Exiliat a França sota la Dictadura de Primo de Rivera, figurà dins la Federació de grups anarquistes de llengua espanyola. El 1930 formà part del comitè regional de la CRT de Catalunya com a delegat del sindicat de la construcció de Barcelona. Hi actuà com a secretari i tingué un especial paper en la reaparició de "Solidaridad Obrera" i en la formació d'un comitè revolucionari amb elements militars. Fou empressonat pel des/1930 arran del fracassat intent de Fermín Galán. Durant la República s'apropà al grup republicà federal d'Abel Velilla. En l'exili s'alineà amb Frederica Montseny. Col·laborà regularment a "Cultura Obrera" de Palma de Mallorca i a "Acción" (1930-31) i a "Tierra y Libertad" de Barcelona. Escriví, amb R. Magrinyà, Un año de conspiración (antes de la República) (1933).\nPou i Serra, Josep Maria (Mollet del Vallès, Vallès Oriental, 1944 - ) Actor. Fonamentalment vinculat al teatre, debutà el 1968 al muntatge Marat Sade. Integrant de diverses companyies de Madrid i Barcelona, entre les seves interpretacions destaquen La galas del difunto i La hija del capitán (1978), Lorenzaccio, Lorenzaccio (1988), Desig (1991), de Benet i Jornet, La verdad sospechosa (1991), La corona d'espines (1994), de Sagarra, Àngels a Amèrica: El mil·lenni s'acosta (1996), La gavina (1997) i Arte (1998). En cinema destaquen títols com ara La noche más hermosa (1984), Madrid (1986), El complot dels anells (1987, premi Sant Jordi de Cinematografia, al millor actor), Remando al viento (1987), El pájaro de la felicidad (1993), El crimen del cine Oriente (1996), Subjúdice (1997), Amic/Amat (1998) i Goya (1999). Ha treballat també a la televisió, a la ràdio i com a traductor d'obres teatrals.\nPou i Vila, Francesc (Barcelona, 1897 - Catalunya, s XX) Pintor. Ha estat escenògraf ben notable, després de formar-se a diversos tallers de l'especialitat, com els de Chia i d'Alarma. A partir del 1920 establí taller propi. Del 1922 al 1927 treballà a l'Amèrica Llatina. Entre els seus decorats n'hi ha alguns per al Liceu i d'altres per a la Passió d'Olesa de Montserrat.\nPoublanc (Montfort, Vinalopó Mitjà) Llogaret, al nord del terme. És l'únic nucli de població de llengua catalana de la comarca.\nPoudevida (Folgueroles, Osona) Masia. Existia des del s XII. El seu nom es relaciona amb la llegenda de Sant Francesc-s'hi-moria, en realitat Sant Francesc Salmunia, que recorda la capella existent no lluny del mas. Es diu que sant Francesc fou retornat amb aigua del pou de vida que dóna nom al mas.\nPOUM Sigla del Partit Obrer d'Unificació Marxista.\nPourtet, Nicolau (Perpinyà, 1797 – 1867) Músic. Durant més de trenta anys es dedicà a l'ensenyament musical a la seva ciutat natal. Escriví nombroses composicions religioses, en especial càntics i motets. De les seves obres es destaquen un Stabat Mater i un Miserere per a veus i gran orquestra.\nPous, Anna de (Palaldà, Vallespir, 1908 - Catalunya Nord, s XX) Historiadora i arqueòloga. Especialitzada en història i arquitectura medieval del Rosselló i del Llenguadoc meridional. Entre les seves obres cal esmentar: Le Perapertusès et ses châteaux (1939), Les tours à signaux des vicomtés de Castellnou et de Fenollède aux XIè siècle (1949), Les tours à signaux du Conflent (1951), Le Perapertusès (1962), Le Termerès (1962), Histoire de la "Fidelíssima vila de Perpinyà", Vilefranche, capitale du Conflent, cité du marbre (1966), Architecture militaire occitane (1969).\nPous, Antoni (Manlleu, Osona, 1932 - ) Escriptor i eclesiàstic. Residí a Igualada. És autor d'una Antologia de la poesia igualadina (1963).\nPous, Enric (Barcelona, 1942 – 2000) Actor. Debutà el 1965 al teatre Poliorama amb La zapatera prodigiosa. Interpretà obres de M. Aurèlia Capmany (Un lloc entre els morts), J.M. de Sagarra (El cafè de la Marina) o La Trinca (Mort de gana show). Treballà amb diversos directors. El 1992 féu Timó d'Atenes i Lo desengany i el 1997 El florido pensil. Es popularitzà en programes televisius com Ahí te quiero ver o Una nit amb Vittorio Gassman, conduïts per Rosa M. Sardà. Es caracteritzà per la seva verbositat i un humor que s'esforçava a posar en relleu els absurds sil·logismes de la parla quotidiana.\nPous, Josep Maria (Figueres, Alt Empordà, 1854 - Catalunya, s XX) Autor teatral. Format en l'ambient de la Renaixença, escriví teatre popular i humorístic. És autor d'una gran quantitat d'obres teatrals curtes en català, de caràcter còmic, com Lo patró Aranya (1883), Un músic de regiment (1884), Tot per les dones (1886), Innocents (1886), Un dinar a Miramar (1890), Fets i pastats (1894). També escriví la lletra d'algunes sarsueles, amb música de mestres famosos: Un marido a línea corta, Les reformes, La perla de Getafe, El gorro de Fermín, etc.\nPous i Marés, Pere (Barcelona, 1859 – 1892) Escriptor. Escriví a bon nombre de periòdics. És autor d'un recull poètic aparegut el 1887. Moltes de les seves poesies són de tema cinegètic, fet comprensible, ja que fou un dels impulsors i també secretari de l'Associació de Caçadors de Catalunya. També és autor d'obres teatrals en un acte.\nPous i Pagès, Josep (Figueres, Alt Empordà, 1/feb/1873 – Barcelona, 15/feb/1952) Escriptor i periodista. Fill d'un metge i propietari d'Avinyonet de Puigventós, començà els estudis de medicina a Barcelona, que abandonà per dedicar-se a la literatura. Col·laborà a les revistes "L'Avenç", "Catalònia" i al diari "El Poble Català", del qual fou redactor. A vint-i-nou anys es donà a conèixer amb Sol ixent (1902), la seva primera peça dramàtica. Uns anys després publicà la seva primera novel·la Per la vida. A través del teatre, la novel·la i la premsa menà una campanya d'agitació d'idees, per la qual fou processat i condemnat. Tota aquesta experiència, desencadenada a conseqüència de les seves idees, fou recollida en el llibre de memòries De l'ergàstula (1909). La producció novel·lesca s'estén del 1903 al 1914, i comprèn obres tan remarcables com Quan es fa nosa (1904), Revolta (1906) i, sobretot, La vida i la mort d'en Jordi Fraginals (1912). Com a novel·lista s'adherí a les tècniques naturalistes, i... Segueix...\nPous i Palau, Antoni (Sabadell, Vallès Occidental, 1870 - Catalunya, s XX) Pintor. Conreà l'aquarel·la i celebrà diverses exposicions de paisatges i de natures mortes. Sobresortí més com a escenògraf, dins la línia de Soler i Rovirosa.\nPous i Solà, Pere (Centelles, Osona, 1887 – 1936) Eclesiàstic i biblista. Estudià al seminari de Vic i el 1904 fou enviat a Roma, on es graduà en Sagrada Escriptura. Fou professor de la seva especialitat i de grec i hebreu al seminari de Vic. Col·laborà en diverses publicacions religioses i en especial a la "Gaceta de Vic" i a "Analecta Sacra Tarraconensia". Traduí els Psalms i Isaies per a la Bíblia del Foment de la Pietat. Morí assassinat al principi de la guerra civil.\nPovill i Adserà, Joan (Vilalba dels Arcs, Terra Alta, 7/oct/1903 - Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 1/nov/1985) Crític, escriptor i dramaturg. Traslladat a Olesa de Montserrat d'infant, hi desenvolupà amb molta dedicació una important tasca cultural. Fundà una acadèmia (1931), a la qual dedicà pràcticament tota la vida. Mestre en Gai Saber (1929). Publicà el recull Les flors de l'ànima (1923) i les novel·les Esclavitud (1928) i Vida nova (1930). Però fou el teatre la seva més ferma vocació: Poema d'odi i d'amor (1924), Santa Mare (1932), La tragèdia d'Antígona (1962) i Jesús, l'infant d'Israel (1962). L'obra més ambiciosa d'extensió i qualitat és el drama sacre en vers La Passió i Mort de N.S. Jesucrist (1948), que substituí el text d'Antoni de Sant Jeroni en les representacions de l'espectacle popular de la Passió d'Olesa. Destacà també per les innovacions artístiques i escèniques de la Passió, considerades modèliques en el seu moment. Col·laborà en "La Nau" com a crític teatral.\nPovo i Audenis, Marta (Barcelona, 1951 - ) Fotògrafa. Ha realitzat fotografia publicitària i documental. Ha publicat Oficis artesans de la ciutat (1984), N. M. Rubió i Tudurí. El jardí obra d'art (1985) i Balnearis de Catalunya (1986).\nPovo i Peiró, Francesc (València, 1879 – 1960) Pintor. Era escenògraf i cartellista. El 1919 presentà a Madrid una bona exposició de paisatges pintats per a ventalls, que cridà molt l'atenció. Des d'aleshores es dedicà quasi totalment a aquesta especialitat.\n48 ESTAT ESPANYOL - HISTÒRIA\nPozo Rubio, marquesat de (Múrcia) Títol concedit el 1887 a Àngela Roca de Togores i Aguirre-Solarte, filla dels marquesos de Molins, sobre una antiga senyoria murciana que els Roca de Togores havien heretat dels Carrasco. La grandesa d'Espanya li fou annexada el 1910 en memòria dels serveis del seu difunt marit Raimundo Fernández- Villaverde y García-Rivero, president del consell de ministres.\nPozzali i Crotti, Paulina (Itàlia ?, s XIX - Cornellà de Llobregat, Baix Llobregat, 1953) Escriptora. Es casà amb Arnau de Mercader i de Zufia, segon comte de Bell-lloc. Escriví articles i opuscles de caire feminista, com Orientaciones femeninas (1944). Llegà terrenys a l'ajuntament de Cornellà per a la construcció d'una residència per a estudiants.\nPrada (Conflent) Municipi i cap de la comarca: 10,87 km2, 357 m alt, 5.835 hab (2013), (fr: Prades). Situat entre els contraforts septentrionals del Canigó i la vall de la Castellana, a la dreta de la Tet, a la conca del riu de Prada. L'economia es basa en l'agricultura: els conreus de regadiu s'estenen al llarg del riu i es destinen al conreu de fruites, que és el principal recurs (presseguers, albercoquers, pomeres), i d'hortalisses i vinya. Dins el terme hi ha instal·lat un petit complex industrial, amb indústries dedicades al tèxtil i a la construcció. La seva importància radica, però, en les seves funcions com a centre comercial i administratiu, en centralitzar els productes agrícoles de tot el sector comprès entre Illa i Vernet. Des del 1968 és seu de la Universitat Catalana d'Estiu i des del 1950 s'hi celebra el Festival Internaciona de Música, fundat per Pau Casals. La vila és a la dreta de la Tet. Església parroquial de Sant Pere (s XVII), de base romànica. El municipi comprèn, a més, el poble de la Sagristia i l'antic nucli de Sant Martí de Canoà. Ajuntament (en francès) - Turisme (en castellà)\nPrada (Llívia, Baixa Cerdanya) Veure> Sant Llorenç de Prada.\nPrada (Massalavés, Ribera Alta) Despoblat.\nPrada, Andreu de (València, s XVII) Escriptor. És autor d'obres narratives.\n54 CATALUNYA NORD - CULTURA\nPrada, Festival de (Prada, Conflent, 1950 – ) Cicle d'audicions musicals, fundat per Pau Casals. La idea fou suggerida per Albert Schweitzer, inicialment com un únic cicle de concerts commemoratius del bicentenari de J.S. Bach. Pau Casals hi accedí i trià Prada com a mitjà d'actuar als Països Catalans sense fer-ho a l'estat espanyol, del qual s'havia exiliat el 1939. Acabat el cicle, Pau Casals decidí repetir-lo l'any següent, amb música de cambra d'autors diversos, i així esdevingué un festival de caràcter anual. Se celebra habitualment a l'església de Sant Pere, de Prada, i ocasionalment a Sant Miquel de Cuixà, a Perpinyà i a diverses esglésies romàniques de la comarca. Intervenen grans directors i intèrprets de música clàssica. Les actuacions de Pau Casals com a violoncel·lista (també actuà com a director d'orquestra) esdevingueren cèlebres i acabaven sempre amb la interpretació del Cant dels ocells. El Festival gaudí de la presència de Pau Casals fins el 1966, en què hom commemorà els 90 anys del fundador. Festival Pau Casals\nPrada, serra de (Catalunya) Sector de l'alineació muntanyosa que s'estén del congost de Collegats, al Noguera Pallaresa, al dels Tresponts, al Segre, limitat a l'oest pel cap del prat d'Olient (1.895 m alt), on enllaça amb el massís de Boumort, i, a l'est, per la serra d'Ares (1.817 m alt). Separa la vall de Cabó (damunt la qual forma una llarga i alta cinglera) de les valls de la Guàrdia, Taús i Arcalló. Els grans altiplans que constitueixen el seu cim són molt aprofitats per la ramaderia.\nPrada, Vicenç (Catalunya, s XVII) Abat de Poblet (1680-84). Succeí a Antoni Rossell al tercer mandat d'aquest. Fou així el LXIX abat de la comunitat pobletana, i el XV dels quadriennals. Seria succeït per Josep Tresànchez. Féu pintar divuit quadres de figures il·lustres de Poblet. Impulsà algunes obres al monestir.\nPradaltes (Muntanyola, Osona) Masia i caseria, que comprèn l'antiga parròquia de Caraüll.\n58 ANDORRA - HISTÒRIA\nPradarrodó (Canillo, Andorra) Antic llogaret i església (Sant Pere), prop de Soldeu, a la dreta de la confluència de la vall d'Incles amb la Valira.\nPradell, Josep Eudald (Ripoll, Ripollès, 1721 – Madrid, 1788) Gravador i tipògraf. Com el seu pare, Josep Pradell, fou encepador de l'armeria de Ripoll. S'establí a Barcelona, on, a estones lliures, gravà punxons de lletres per a fer matrius de diferents cossos d'impremta, tot i que era illetrat. El 1763 s'adreçà a la Junta de Comerç de Barcelona i li oferí de fer matrius en caràcters grecs i llatins en canvi d'una pensió. El capità general, marquès de la Mina, el recomanà a Carles III, que li oferí una pensió important en canvi que s'establís a Madrid, cosa que féu (1765) encara que no sabia parlar castellà. El 1767, a petició seva, fou admès com a membre de la Conferència Fisicomatemàtica de Barcelona, de la qual fou el primer artesà ingressat.\nPradell de la Teixeta (Priorat) Municipi: 21,77 km2, 463 m alt, 183 hab (2015). Situat al límit amb el Baix Camp, accidentat pels vessants occidentals de la serra de l'Argentera, dita també serra de Pradell, que el coll de la Teixeta separa del puig Cerver. La superfície inculta és ocupada per pasturatges, garriga, bosc i roquerals. Al secà hom conrea vinya, avellaners, oliveres, cereals, ametllers, i, al regadiu, cereals i avellaners. Hi ha una cooperativa agrícola. Hom explota pedreres de guix. El poble és a la vall de Pradell, capçalera de la riera de Marçà. L'església parroquial és dedicada a santa Magdalena. La població sorgí a la fi del s XII dins el territori del monestir d'Escornalbou i formà part de la baronia d'Escornalbou. El municipi comprèn a més el barri de l'Estació de Pradell, del ferrocarril de Saragossa a Barcelona (el túnel de l'Argentera passa pel terme), i el raval de la Torre, pròxim a la Torre de Fontaubella. Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades\nPradell de Sió (Preixens, Noguera) Poble (317 m alt) (o de la Baronia, o de la Baronessa), a la dreta del Sió, a la zona de regadiu del canal d'Urgell. De la seva església parroquial (Santa Maria) depèn la de les Ventoses. L'antic castell de Pradell és anterior al s XV, molt reformat el 1738, que fou convertit en lloc de residència. La jurisdicció pertanyia, en 1365-70, a Arnau de Riu-de-set; el 1381 n'era senyor Simó de Torres i, més endavant, la jurisdicció pertanyia als Montlleó i, finalment, als Margalef.\nPradell i Pujol, Damià (Barcelona, s XIX – s XX) Escultor. Estudià a l'Escola de Belles Arts. Era deixeble de Venanci Vallmitjana i de Rossend Nobas. Amplià la seva formació a París. Sobresortí en algunes exposicions importants a Barcelona i a Madrid, pels anys 1897-1901.\nPradell i Ventura, Joaquim (Badalona, Barcelonès, 1921 - ) Restaurador d'obres d'art. Format a Llotja i a l'Escola Oficial d'Arts Aplicades. Fou restaurador dels Museus Municipals d'Art de Barcelona des del 1935 i restaurador en cap des del 1968. Ha dut a terme campanyes d'arrencament de murals romànics i gòtics reinstal·lats al Museu d'Art de Catalunya i ha restaurat, entre altres, obres de Pere Serra, el retaule de Banyoles i La Vicaria de Fortuny. Té diverses publicacions.\nPrades (Baix Camp) Municipi: 32,61 km2, 950 m alt, 623 hab (2015). Situat a l'extrem nord-oest de la comarca, accidentat per les muntanyes de Prades, al límit amb la Conca de Barberà i el Priorat. L'agricultura és de secà: cereals, avellaners. Ramaderia de bestiar porcí, avicultura i apicultura. Centre d'estiueig i de segones residències. Regressió demogràfica: el 1900 tenia 911 h. L'anomenada vila vermella, conserva restes de la muralla; església parroquial de Santa Maria, de base romànico-gòtica i conserva una portalada lateral romànica. Al centre hi ha una gran plaça porxada amb una font de bella arquitectura. El municipi comprèn, a més, el santuari de l'Abellera. S'han fet troballes del període eneolític i romà i sembla que en època islàmica hi hagué una fortalesa que depenia de la de Siurana. Fou el centre del comtat de Prades. Àrea comercial de Reus. Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades - Informació - Pradesonline - BTT Prades - Escola\nPrades (Catalunya, s XIV - s XV) Família sorgida dels comtes de Prades i formada per l'infant Pere, fill del rei Jaume II de Catalunya-Aragó i de Blanca de Nàpols. Fou primer comte d'Empúries (Pere I d'Empúries) i comte de Ribagorça i Prades. Del seu fill gran, Alfons, davalla la família dels Gandia i la dels Villena. Altres fills seus foren Elionor de Prades, reina de Xipre, el cardenal Jaume de Prades i Joan de Prades, que el succeí en el comtat de Prades i baronia d'Entença. Aquest fou pare de Pere de Prades i d'Arenós.\nPrades, comtat de (Catalunya) Títol i jurisdicció senyorial, creat el 1324 per Jaume II a favor del més jove dels seus fills barons, Ramon Berenguer (1324-41), però el 1341, amb el seu germà, el comte Pere, van permutar-lo pel comtat d'Empúries. Comprenia una extensa baronia que arribava des del Priorat i la serra de Prades fins al mar, per l'Hospitalet de l'Infant, amb les poblacions, entre altres, de Prades, Falset, Tivissa, Siurana, Móra, etc. La baronia era gran, encara que poc poblada, si bé l'explotació d'unes mines n'augmentà considerablement les rendes.\nPrades, illa d'en (Tortosa, Baix Ebre) Antiga illa de l'Ebre, dins el terme general de Tortosa, vora mar, on hi hagué des del s XV unes salines.\nPrades, Josep (Vilafermosa, Alt Millars, 1689 – València, 1757) Músic. Estudià amb Antoni T. Ortells a la seu de València i fou nomenat mestre de capella de l'església d'Algemesí. Del 1717 al 1728 ocupà el mateix càrrec a l'església de Santa Maria, de Castelló de la Plana, i, al cap d'un quant temps, fou mestre de capella d'aquesta ciutat. La seva producció comprèn unes quatre-centes obres: misses, de vuit a dotze veus, amb acompanyament instrumental, misereres, motets i salms. És autor de nadales dins la tradició de l'escola valenciana, de l'Ópera al Patriarca San José, a cinc veus (1708), i de la composició Cantada a San Francisco de Asís (1718).\nPrades, muntanyes de (Alt Camp / Baix Camp / Conca de Barberà / Priorat) Conjunt orogràfic de la Serralada Prelitoral, que s'esten en direcció nord-est - sud-oest. Als seus vessants neix el Francolí, al qual aflueixen les aigües de la banda oriental (riu Brugent); les de la part occidental (Montsant, Siurana) s'escolen cap a l'Ebre. Són constituïdes per una cobertora de conglomerats, que cobreix el basament paleozoic corresponent al sòcol de la Depressió Central, elevat per intenses pressions; els materials antics del subsól hi afloren a través de la calcàries mesozoiques a causa de l'erosió. La massa forestal és escassa, a conseqüencia de la duresa del rocam. Hi ha conreus mediterranis de secà: vinya, oliveres, ametllers, i també castanyers. L'altitud màxima és de 1.201 m al tossal de la Baltasana. Muntanyes de Prades\nPrades de la Molsosa (la Molsosa, Solsonès) Poble (799 m alt), assentat en un altiplà que domina les valls de Coaner i de Vallmanya, al nord-est del cap del municipi. La seva església (Sant Abdó i Sant Senén) depèn de la parròquia de la Molsosa.\nPrades del Terri (Cornellà del Terri, Pla de l'Estany) Caseria de l'antic terme de Sant Andreu del Terri, a la dreta del Terri, aigua avall de Santa Llogaia.\nPrades i d'Arenós, Jaume de (Catalunya, a 1389 – Sicília, Itàlia, 1408) Noble. Primer conestable d'Aragó. Fill de Joan, comte de Prades, i de Sança Eiximenis d'Arenós. Es casà amb una filla del duc de Gandia, cosina germana seva. Ostentà la dignitat del senescal per intervenció del rei Martí, reconegut pels serveis de Jaume a Sicilía l'any 1392 i per la seva oposició a la privadesa dels amics de Carrossa de Vilaragut. El rei Martí, quan abandonà Sicília l'any 1396 per possessió de la corona catalano-aragonesa, hi deixà, com un dels principals consellers del seu fill, el rei Martí el Jove, Jaume de Prades, i li donà la conestablia d'Aragó. Martí el Jove afegí a aquesta dignitat la d'almirall de Sicília i, a més, li donà la baronia de Xurtino, Jaume de Prades, durant dotze anys més, donà proves de dots rellevants com a diplomàtic i com a almirall. Fou l'agent de confiança de Martí l'Humà prop de Martí de Sicília. Realitzà missions delicades com la de treure el príncep de Tàrent de Nàpols i portar-lo a Provença (1398) o l'alliberament del papa Benet XIII. Morí a Sicília sense descendència masculina. La reina Blanca prengué sota la seva protecció una filla seva, Violant, i la prometé amb Frederic de Luna, però el casament no arribà a realitzar-se. Més endavant, Violant va casar-se amb el fill del comte de Mòdica (Bernat Joan de Cabrera).\nPrades i d'Arenós, Lluís de (Catalunya, s XIV - Roma, Itàlia, 1429) Bisbe de Mallorca, preconitzat de Tortosa i partidari i cambrer de Benet XIII. Fill de Joan de Prades i de Foix, comte de Prades. El 1389 era a Avinyó a la cort de Climent VII esperant algun benefici important. El 1390 li fou cedit el bisbat de Mallorca, on anà el 1392. Governà la diòcesi activament entre el 1393 i el 1403, donant diversos decrets, impulsant les obres de la catedral i visitant l'illa i Menorca. El 1403 fou promogut a la diòcesi de Tortosa, on pràcticament no residí, car estigué sempre en les corts de Benet XIII. De nou fou confirmat per bisbe de Mallorca el 1407, però continuà a la cort papal, on exercí de cambrer de Pero de Luna, a Sant Mateu i a Peníscola. Féu un viatge a Mallorca amb Vicent Ferrer el 1412, però visqué sempre amb Pero de Luna. La diòcesi de Mallorca era regida per vicaris i algun bisbe titular que hi anava a conferir ordes. Vers el 1422 estava enemistat amb el rei Alfons el Magnànim a causa de la seva fidelitat al papa de Peníscola. Morí a Roma, on es trobava amb Alfons de Borja.\nPrades i d'Arenós, Pere de (Catalunya, s XIV – v 1395) Noble. Primogènit de Joan de Prades i de Sança Eiximenis d'Arenós. Devers el 1386 es casà amb Joana de Cabrera. El 1392, amb el seu germà Jaume, anà a Sicília amb l'expedició de l'infant Martí, futur rei. Morí molt abans que el seu pare. Deixà cinc filles: Joana, muller de Joan Ramon Folc de Cardona; Margarida, segona muller de Martí l'Humà; Timbor, casada (1403) amb cònjugue ignorat; Elionor, muller de Francesc de Vilanova, i Isabel, morta soltera el 1403. Tant les filles com la muller foren protegides pel rei Martí.\nPrades i de Cabrera, Joana de (Catalunya, 1387 ? - d 1441) Quarta comtessa de Prades i baronessa d'Entença (dita també Joana Gonçalva Eiximenis d'Arenós). Filla de Pere de Prades i d'Arenós i de Joana de Cabrera. Heretà el títol per mort del seu aví el comte Joan de Prades. En morir el seu pare, la mare i llur tres filles restaren sota la protecció del rei Martí, que es casà amb una d'elles, Margarida (1409). Joana es casà el 1424 amb el vescomte de Vilamur, hereu del comte de Cardona, futur comte Joan Ramon Folc II. Sembla que el títol comtal de Prades estigué en litigi a partir del 1414, fins que el 1425 fou reconegut a favor de Joana i el seu marit.\nPrades i de Foix, Jaume de (Catalunya, 1340 – València, 30/mai/1396) Eclesiàstic. Era fill del comte Pere I d'Empúries, comte de Ribagorça i després de Prades. Conegut també per Jaume d'Aragó. El papa Innocenci VI el nomenà bisbe de Tortosa a 21 anys (1362). Donà algunes disposicions sobre el costum de portar la cinta o relíquia de Santa Maria de la Cinta de Tortosa a les parteres (1363), i altres constitucions (1364-68). Regulà també l'ofici del canonge lectoral (1365). Fou nomenat bisbe de València el 1369. Des del 1388 es veié complicat en la posició ambigua de la cort catalano-aragonesa respecte al cisma d'Avinyó. Per gestions de Pere III, el papa Urbà VI el féu cardenal de Santa Sabina (1387), però per causa de la posició de l'infant hereu Joan, duc de Girona, partidari de Climent VII d'Avinyó, acceptà tot seguit... Segueix...\nPrades i de Foix, Joan de (Catalunya, a 1358 – 1414) Tercer comte de Prades i baró d'Entença. Segon fill del comte Pere I d'Empúries i de Ribagorça i de Joana de Foix. Succeí el seu pare en el comtat de Prades en retirar-se aquest a la vida religiosa (1358). Fou molt addicte a Pere el Cerimoniós. Durant el regnat d'aquest actuà com a capità general de les forces que el 1363 defensaven Aragó contra la invasió castellana, i després lluità al costat del rei al Regne de València. Formà part del consell militar reial quan l'infant de Mallorca amenaçava d'envair el Rosselló el 1374, i més tard actuà en la campanya per sotmetre al comte Joan I d'Empúries. Estigué al costat de la reina Sibil·la, però no consentí que la seva filla Timbor es casés amb el germà d'aquella, Bernat, la qual cosa refredà una mica les relacions amb el rei; més tard la maridà amb el vescomte Bernat IV de Cabrera. En temps de Joan I participà en la lluita contra la invasió armanyaguesa, el 1390. El 1412 presentà la seva candidatura a Casp, amb bon dret com a nét de Jaume II per línia masculina, però després de la designació de Ferran d'Antequera li prestà fidelitat. Es casà amb Sança Eiximenis d'Arenós, i heretà els seus drets la seva néta Joana, filla de Pere, que li havia premort.\nPrades i de Villena, Violant de (Catalunya, s XV – 1471) Filla de Jaume de Prades i d'Arenós. Darrera representant de la família. Aportà les baronies de Càccamo, Alcamo i Calatafimi als Cabrera.\nPrades i Perona, Lluís (Castelló de la Plana, 1929 - ) Pintor. Amplià la seva formació a París. Ha efectuat una quinzena d'exposicions a Castelló de la Plana, València, Barcelona, Madrid i Alacant. Té obres al Museu d'Art Contemporani de Barcelona.\nPradet, Et (Canejan, Vall d'Aran) Caseria deshabitada, la més alta de la vall de Toran.\nPrado Hermoso, baronia de (Catalunya) Títol concedit el 1849 a Joan de Clarós i de Ferran, doctor en dret civil i professor de l'Academia Matritense de Jurisprudencia y Legislación (mort a Barcelona el 1871), nét del brigadier Joan Clarós i Preses.\nPrasquiró (Gavet de la Conca, Pallars Jussà) Caseria (fins al 1970 del terme de Sant Salvador de Toló), al sud-oest del poble.\nPrat, aeroport del (el Prat de Llobregat, Baix Llobregat) Veure> Barcelona, aeroport de.\nPrat, Àngela Margarida (Manresa, Bages, 1543 – Barcelona, 1608) Fundadora. Introductora als Països Catalans de l'orde femení de caputxines clarisses, fundat a Nàpols el 1538. De jove serví a Barcelona. Es casà a Manresa amb Francesc Serafí, d'on se la conegué també per la Serafina, i un cop vídua retornà a Barcelona, on vestí l'hàbit de beata dels caputxins (1588). Reuní un grup de noies per fundar una comunitat caputxina femenina, però diferents oposicions feren retardar la fundació fins el 1599, que fou ajudada per la marquesa de Montesclaros. S'establí aleshores al carrer del Carme i el 1604 el papa Climent VIII autoritzà la fundació, donant-los la regla de Santa Clara i les constitucions de les caputxines italianes. Morí amb fama de santedat i deixà algunes poesies i cartes publicades el 1643. El 1665 s'inicià el seu procés de beatificació. L'orde s'estengué tot seguit de la seva mort a Girona (1609), València (1609), Saragossa (1613) i Manresa (1638). Hi ha cases també en alguns llocs de l'estat espanyol i de l'Amèrica Llatina.\nPrat, Antoni (Catalunya, s XVII) Eclesiàstic. Destacà com a teòleg i llatinista. És autor de diversos escrits.\nPrat, Bernat de (Catalunya, s XV - Vic, Osona, s XV) Historiador i notari. Escriví unes Noticias eclesiásticas de la diócesis de Vich, que restaren inèdites i guardades a l'arxiu de la seu.\nPrat, can (Puig-reig, Berguedà) Colònia tèxtil, situada al nord de la vila, a la dreta del Llobregat, vora el límit amb el terme de Casserres de Berguedà.\nPrat, Domènec (Barcelona, 1886 - Buenos Aires, Argentina, s XX) Guitarrista. Tingué per mestre Miquel Llobet. Emigrà a Buenos Aires, on es dedicà a l'ensenyament, seguint el mètode de Tàrrega. Fou professor del Conservatori Nacional argentí. Escriví música per a guitarra.\nPrat, el (Baix Camp) Nom popular de Pratdip.\nPrat, el (Isona, Pallars Jussà) Santuari de la Mare de Déu del Prat (fins al 1970 del mun. de Figuerola d'Orcau), prop de la vila. És esmentat ja el s XVII.\nPrat, el (Sant Joan de les Abadesses, Ripollès) Antic santuari (la Mare de Déu del Prat), a l'esquerra del Ter, a l'extrem nord-oriental de la vila.\nPrat, el (Llinars del Vallès, Vallès Oriental) Veure> Santa Maria del Prat.\nPrat, Josep (Barcelona, 1726 - Cadis ?, Andalusia, 1790) Arquitecte. És l'autor de la capella de Santa Tecla de la catedral de Tarragona, obra de gust italianitzant feta amb marbres i jaspis (1760-75). Entre el 1761 i el 1781 va dirigir, també, les obres de la Seu Nova de Lleida, seguint el pla de l'arquitecte Cermeño. Projectà i dirigí l'ampliació de l'església de Passanant (1770-78) i acabà el campanar de Sant Martí de Maldà (1776-79). Tenia un pregon coneixement tècnic i una fina sensibilitat i gust en la disposició dels materials. El 1774 fou nomenat acadèmic de San Fernando, i a més de les obres esmentades en va fer d'altres a diferents indrets del Camp de Tarragona i a San Carlos (Cadis).\nPrat, Josep (Barcelona, s XIX – 1932) Anarquista. Evolucionà del republicanisme a l'anarcosindicalisme, i assistí al Congrés Anarquista de Londres del 1896. Fundà amb Ricardo Mella la revista "Natura", i col·laborà en altres publicacions, com ara "Tierra y Libertad" o "El Productor". Traduí nombroses obres de teòrics anarquistes i publicà diversos escrits: La barbarie gubernamental en España (1897), amb Mella, i La burguesia y el proletariado. Apuntes sobre la lucha sindical (1909), on exposa les seves teories anarcosindicalistes.\nPrat, pantà del (Torreblanca, Plana Alta) Zona d'aiguamolls, situada a la costa, entre Torrenostra i el límit amb el terme de Cabanes de l'Arc, on es continua amb l'albufera d'Albalat dels Ànecs.\nPrat, Ramon (Vic, Osona, s XIV - Manresa, Bages, s XIV) Mestre d'obres i pedrapiquer. Vers el 1344 treballà per al convent de predicadors de Manresa. El 1351 es va comprometre amb Jaume Figuera a fer, al convent del Carme, una capella ajuntada a la de Sant Salvador, que fou dedicada a sant Cosme i sant Damià. Des del 1366 treballà a la Seu de l'Alba de Manresa, de la qual fou nomenat mestre major el 1379.\nPrat de Comte (Terra Alta) Municipi: 26,38 km2, 364 m alt, 164 hab (2014). Situat al sud-est de la comarca, al límit amb el Baix Ebre, a la dreta del riu Canaleta, afluent de l'Ebre i accidentat pels ports de Beseit, entre la serra de Pàndols i de l'Espina. El territori és molt muntanyós; la superfície inculta és ocupada per garriga i bosc (pinedes). Agricultura de secà, amb conreus mediterranis (vinya, cereals, oliveres). La ramaderia (especialment el bestiar porcí i oví) hi té una certa importància. Explotació d'argiles refractàries. El poble és enlairat a l'esquerra del barranc a Xalamera.\nPrat de la Riba i Sarrà, Enric (Castellterçol, Vallès Oriental, 29/nov/1870 – 1/ago/1917) Polític. Criat en un àmbit rural, els seus pares pertanyien al món de la pagesia benestant. Seguí la carrera de dret, es dedicà a la lectura dels clàssics catalans i s’afeccionà a la historiografia romàntica. El seu pensament polític conservador fou influït pel positivisme de Comte i Le Play, el tradicionalisme de Taine i l’escola històrica del dret, un dels caps de la qual era Savigny, antiliberal i defensor de la tradició i de les nacionalitats. La seva actuació política no solament obtingué el suport de la burgesia catalana, sinó que en sintetitzà i potencià els elements doctrinals. El procés històric de la burgesia catalana i el veritable desenllaç de l’acció política de Prat es resumien en dues finalitats: la personalitat pròpia de Catalunya i la unitat ibèrica; no es tractava solament de reivindicar les llibertats per a Catalunya, sinó de lliurar-se a una tasca urgent per aconseguir institucions pròpies. A divuit anys començà... Segueix...\nVinc a parlar-vos de la pàtria catalana, que, petita o gran, és l'única pàtria nostra... (Enric Prat de la Riba, 1890)\nPrat de Llobregat, el (Baix Llobregat) Municipi: 31,4 km2, 8 m alt, 63.014 hab (2015). Situat a la dreta del delta del Llobregat, on hi ha els estanys de la Ricarda i el Remolar, al sud-est de la comarca, a límit amb el Barcelonès. El sector agrícola es troba en regressió davant la pressió urbanística i d'infraestructures. La construcció del canal de la Infanta i els regatges derivats mitjançant sèquies possibilitaren, a principis del s XX, el canvi d'una agricultura de secà cap a una de regadiu (productes d'horta preferentment), la qual es beneficià amb posterioritat de l'aprofitament de les aigües del subsòl (aqüifer deltaic, sobreexplotat en l'actualitat). La principal activitat del municipi és, però, el sector industrial; ja a principis del s XX, s'instal·laren les primeres grans empreses (de la seda i del paper). Actualment, sobresurten per la seva producció, els sectors tèxtil, químic, del paper, alimentari, metal·lúrgic i dels transformats metàl·lics. El sector serveis pren cada cop més importància, gràcies a... Segueix...\nPrat de Provençana, el (l'Hospitalet de Llobregat, Barcelonès) Nom de la marina de Santa Eulàlia de Provençana (els Banyols) (o deçà Aigua).\nPrat i Ballester, Jordi (Pineda, Maresme, 1917 - Barcelona, 1/mai/1987) Editor i escriptor. Llicenciat en dret, fundà l'editorial Hispano-Europea, de temes econòmics i científics. Fou fundador, com a liberal cristià, de l'Institut d'Estudis Europeus, de la secció espanyola de la Lliga Europea de Cooperació Econòmica, de l'Institut d'Estudis Nord-americans, i exercí, a temporades, el periodisme polític. Publicà La lucha por Europa (1952), La democracia como objetivo (1978), Unos granos de cordura (1982), etc.\nPrat i Colom, Josep Melcior Veure> Prat i Solà, Josep Melcior (forma errònia del nom de l'escriptor).\nPrat i Esteve, Joan (Sabadell, Vallès Occidental, 18/jun/1904 - Viena, Àustria, 1971) Escriptor. Conegut pel pseudònim d'Armand Obiols. Amb Joan Oliver i Francesc Trabal formà un grup d'amistat literària, col·laborà en el "Diari de Sabadell" i fundà la col·lecció "La Mirada" (1925). Col·laborà en "La Veu de Catalunya", signant White, "La Publicitat" i a "La Nau", amb el pseudònim de Buirac. Redactor en cap de la "Revista de Catalunya" (1938 i 1947), li donà un estil ben europeu. S'exilià el 1939. Malgrat una sòlida cultura, per abúlia i per hipercriticisme no publicà cap llibre. Els seus Poemes (1973) representen la quinta essència del millor noucentisme.\nPrat i Figueres, Francesc (la Bisbal d'Empordà, Baix Empordà, 24/gen/1950 - ) Poeta. Estudià filologia catalana i hispànica a la Universitat de Barcelona. Inicià la seva trajectòria poètica amb Paradís de cendra (1982) i l'ha continuada amb El soldat rosa (1983, premi Vicent Andrés Estellés), i Larari (1986, premi Crítica Serra d'Or). Es tracta d'una poesia de transparències emotives, que a vegades es presenta com un aplec de notes disperses o un dietari.\nPrat i Gaballí, Pere (Barcelona, 1885 – 1962) Tècnic publicitari i escriptor. Fou el principal implantador de les modernes tècniques publicitàries a Catalunya i un dels fundadors de Publiclub. Col·laborà a moltes revistes humorístiques i modernistes i publicà El temple obert (1908), Poemes de la terra i el mar (1912), Oracions fúnebres (v 1915), a cavall del modernisme i del noucentisme, a part del "divertimento" d'avantguarda XHP (1931) i Moments (1962), classicitzant. De la seva bibliografia de gran publicitari cal destacar La publicidad en nuestro tiempo (1916) i L'ensenyament comercial i la formació comercial de venedors hàbils (1918).\nPrat i Mas, Joan (Catalunya, s XIX) Tècnic agrònom. Ensenyà al seminari de Barcelona. És autor de diversos escrits sobre la seva especialitat.\nPrat i Mas, Miquel (Catalunya, s XIX) Eclesiàstic. Germà de Joan. Era catedràtic del seminari de Solsona. Publicà algunes obres piadoses.\nPrat i Pujoldevall, Manuel (Batet, Garrotxa, 1873 - Amoy, Xina, 1947) Religiós dominicà, missioner i bisbe. Entrà al convent d'Ocaña (1888) i acabà els estudis a Àvila (1897). Essent diaca anà a les Filipines, on fou ordenat de sacerdot el 1897. Fou missioner a Formosa i vicari provincial de l'illa del 1898 al 1916. Pel seu zel missional fou consagrat bisbe i vicari apostòlic d'Amoy (Xina), on residí, i governà la diòcesi del 1916 a la seva mort. Sofrí persecucions i empresonaments, però donà un impuls a la tasca missionera de la seva vicaria. És autor d'obres piadoses en xinès i de relacions missionals publicades en revistes evantgelitzadores.\nPrat i Solà, Josep Melcior (els Prats de Rei, Anoia, 20/mai/1781 - Sant Sebastià, País Basc, 21/ago/1855) Escriptor i polític. De tendència liberal, fou diputat a corts i s'exilià el 1823. Visqué a Anglaterra, on es relacionà amb Antoni Puig i Blanch. Traduí obres per als protestants de l'Amèrica Llatina. És important la seva versió catalana de Lo Nou Testament (sense signar), considerat com un dels textos de la prerenaixença, on l'idioma recupera part de la seva qualitat literària. Fou publicat a Londres. De retorn de l'exili (1833), s'establí a Barcelona i, en un ambient absolutista, continuà amagant la paternitat de la seva traducció en dues noves edicions. Després dels aldarulls del 1835, fou nomenat governador civil de Barcelona, restaurà i presidí l'Acadèmia de Bones Lletres i aplegà un gran nombre de llibres que procedien de les\nPrat i Ubach, Pere (Terrassa, Vallès Occidental, 1892 – Barcelona, 1969) Dibuixant i escriptor. Després de la primera etapa formativa a Barcelona, en què participà als Salons dels Humoristes, anà a París, on fou influït pel mestratge de Bernat Naudin. En tornar a Barcelona continuà exposant, alhora que, pel seu humor, en la línia de Cornet i Junceda, col·laborà com a dibuixant en diverses revistes i diaris. Publicà la biografia Junceda, home exemplar (1958) i Els tòpics de l'humorisme (1961). També il·lustrà diversos llibres i féu ex-libris.\nPrat Rexach i Martí, Francesc (Vic, Osona, s. XVIII) Eclesiàstic. És autor d'opuscles sobre sant Bernat Calbó i sobre el mosaic de l'església barcelonina de Sant Miquel.


FOTOS El pare i la filla que reien de les bombes a Síria aconsegueixen fugir de la guerra | NacióDigital\nper NacióDigital , 27 de febrer de 2020 a les 13:40 |\nEl pare i la filla sirians que es van fer famosos per un vídeo viral on reien de les bombes han aconseguit finalment fugir de la guerra. Així ho ha explicat el mateix periodista que els va donar a conèixer.\nSalwa i els seus pares són ara al sud de Turquia, en un camp de refugiats. Feia temps que al família pensava a creuar la frontera, però el pas estava restringit i no tenien els diners per poder creuar-la il·legalment.\nLa seva història va donar la volta al món fa tot just deu dies amb un vídeo que registrar 2,7 milions de visualitzacions. Va ser llavors quan les autoritats d'Ankara es van posar en contacte amb la família per dur-los a Turquia.\nLa tendresa – i alhora duresa- del vídeo i el paral·lelisme amb la pel·lícula "La vida és bella" va fer que les imatges travessessin fronteres i arribessin arreu del món. El pare, Abdullah al-Mohamed, va explicar la història que s'hi amaga al darrere en una entrevista al mitjà Al Jazzera. I és que la nena ha conviscut sempre amb la guerra. El passat mes de desembre la família va viure un dels atacs més sagnants de tot el conflicte, el de Saraqeb, i van decidir fugir per refugiar-se en un poble proper a la frontera síria amb Turquia. A partir d'aquell moment, la petita ha agafat molta por i el pare va decidir inventar aquest joc.\nInternacional, guerra, bombes, bombardeigs, La vida és bella, pare, vídeo, Síria


El nou curs serà presencial però amb grups de fins a 15 alumnes - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEn el cas de primària, les classes només podrien tenir tretze nens i nenes | Els centres que no disposin del nombre d'aules suficient haurien de combinar la docència telemàtica amb la presencial\nacn 17.05.2020 | 23:45\nL'escola la Font de Manresa sense cap infant arxiu / oscar bayonaz\nL'escola la Font de Manresa sense cap infant\nEl departament d'Educació planteja que el proper curs els centres funcionin amb grups «reduïts» d'entre 12 i 13 alumnes a primària i de 15 a secundària. Així ho va explicar ahir el director general de Centres Públics, Josep González-Cambray, a TV3, on va afegir que l'objectiu és «que tota la formació sigui presencial». És en els casos en què no hi hagi espais suficients per acollir aquest augment de grups que s'haurà de fer modalitat «híbrida», amb classes presencials i i una part telemàtiques, que també s'havia plantejat darrerament. Pel que fa al retorn el mes de juny, va reiterar que l'objectiu és començar a obrir centres a la fase 2, però no per fer activitat lectiva. Educació presentarà aquesta setmana el pla de desconfinament per reobrir els centres.\nEl pla, elaborat també amb el departament de Salut i el d'Exteriors per saber què s'està fent arreu d'Europa, haurà de ser validat pel Govern i pel Procicat i, posteriorment, es donarà a conèixer a la comunitat educativa. El director general va explicar que la proposta de Catalunya serà «menys restrictiva» que la que ja han plantejat algunes autonomies.\nDe cara al setembre, l'objectiu sí que és poder iniciar el curs de manera presencial per a tothom. Això implicarà trobar més espais i més docents per acollir l'augment de grups que les mesures de distanciament obligaran. Amb els criteris que estableixi la conselleria, cada centre haurà de fer el seu propi pla de desconfinament. González-Cambray va destacar que un dels treballs que cal fer és estudiar tots els espais de què es pot disposar per acollir aquests grups, que han de permetre «establir la traçabilitat» en cas que sigui necessari.\nL'augment de grups implica un augment de docents, i Educació assegura que farà «el possible» perquè així pugui ser. En els casos en què no sigui possible que tots els alumnes vagin a l'escola per manca d'espais, González-Cambray va dir que s'hauria de veure «quins nivells i grups educatius es prioritzen».\nEl subdirector de Protecció Civil, Sergio Delgado, va dir també al 3/24 que cal evitar pensar que els centres educatius puguin obrir i reprendre l'activitat educativa «automàticament» un cop els territoris vagin entrant a la fase 2. Així, i com ja havia fet Educació, va afirmar que l'objectiu no és obrir les escoles per tornar a l'activitat lectiva, i que les activitats que s'hi puguin fer hauran de garantir totes les mesures de seguretat. En aquest sentit, va fer referència al fet que cal un «bon pla de desconfinament», que haurà de passar pel Procicat, i va explicar que la seva aplicació té «un procés», «unes prioritats» i ha de tenir en compte les incerteses que existeixen.\nSegons el subdirector de Protecció Civil, s'han de prioritzar els infants i els col·lectius més vulnerables i, pel que fa al setembre, va assegurar que l'inici de curs no serà com havia estat fins ara. En una línia semblant es va referir als casals i les activitats d'estiu, que també han de prioritzar els infants i joves més vulnerables i només s'han de fer quan es donin les circumstàncies que garanteixin la seva seguretat. «No tindrem un escenari de normalitat a curt termini», va manifestar. Per aquest motiu, va plantejar que hi ha activitats que no es podran fer perquè requereixen contacte físic.\nBudó es desmarca de l'obertura d'escoles durant la fase 2 de desconfinament. Arreu