NacióDigital avança un capítol del nou llibre de Martí Gironell, premi Ramon Llull | NacióDigital\nper Redacció, 24 de febrer de 2018 a les 10:15 |\nMartí Gironell, premi Ramon Llull 2018 Foto: Harold Abellan\nMartí Gironell torna a l'actualitat literària amb La força d'un destí, llibre guardonat amb el darrer Premi Ramon Llull. NacióDigital ofereix als seus lectors un avançament exclusiu de la novel·la –en concret el quart capítol–, que es posa a la venda aquest dimecres 28 de febrer.\nLa força d'un destí explica la història d'un home fet a si mateix, Ceferino Carrión, un emprenedor que marxa de l'Espanya franquista i se'n va a provar sort a Amèrica. "És el somni americà fet realitat", explica l'autor, que també detalla que l'obra s'inspira la figura de l'empresari Jean Leon.\nGironell debuta com a novel·lista amb La ciutat dels somriures (Cossetània, 2005) i, tot seguit, aconsegueix un gran èxit de lectors amb El pont dels jueus (Columna, 2007). L'any 2008 va rebre el premi Nèstor Luján per La venjança del bandoler i també és autor de L'arqueòleg (2010) o L'últim abat (2012). L'any 2014 publica El primer heroi i Strappo a Edicions B.\nDes que en Jean Leon es va instal·lar de manera permanent a Los Angeles es va dedicar, en ocasions amb una obstinació una mica malaltissa, al mimetisme. Es mirava, es comparava, imitava i reproduïa conductes o expressions que pensava que mai li sortirien amb naturalitat. Una actitud que també va traslladar al vestir. Sempre impecable. Americana i corbata per marcar l’estil i l’elegància que destil·lava i que ocultaven en part un cos encara esprimatxat i que conferien seriositat al seu rostre, sempre massa infantil. La seva llista, reduïda però selecta, de persones que van condicionar la seva manera de ser l’encapçalava Frank Sinatra. Com a mínim en tres ocasions molt concretes havia desitjat ser com ell. Arribar tan lluny com ell.\nLa primera vegada, en Sinatra vestia uniforme de mariner, i cantava i ballava «New York, New York» pels carrers de la gran ciutat al costat d’en Gene Kelly i en Jules Munshin. A la sortida del cinema havia confessat al seu cosí, en Julio, a la Lara i a l’Eva María el seu somni de ser actor. Es va sentir reconfortat per l’aspecte físic més aviat escanyolit d’en Sinatra, tan semblant al seu, que li donava algunes esperances de poder dedicar-se a la interpretació.\nLa segona vegada que havia desitjat ser com en Sinatra va ser un dia d’abril del 1953 que va presenciar la discussió del cantant amb l’Ava Gardner al seient del darrere del taxi que conduïa pels carrers de Los Angeles. En Leon, llevat d’alguna excepció, havia flirtejat amb dues menes de noies joves, les eixelebrades ingovernables i les que feien servir la seva aparent innocència com un reclam per formalitzar un compromís més durador. I ell no volia sentir a parlar de lligams, encara. Fins que es va adonar que mai havia estat amb una dona amb un temperament tan abassegador i segura d’ella mateixa com la Gardner. I va visualitzar com hauria de ser la dona que volia com a companya. L’endemà d’aquella discussió entre en Sinatra i l’Ava Gardner, en Leon va veure el cantant per tercera vegada. En Sinatra li va agrair en persona que li tornés un material molt valuós que s’havia descuidat al taxi la nit anterior. L’actor i cantant el va convidar a seure a la seva taula del Villa Capri, on, després d’examinar de quina pasta estava fet el noi, li va aconseguir una feina de cambrer al restaurant. Aquella trobada va ser determinant per a en Jean. Mentre en Sinatra parlava amb ell, mitja dotzena de persones es van apropar fins a la seva taula. El saludaven amb una inclinació de cap o amb una encaixada de mans, compartien algun comentari divertit o l’afalagaven d’una manera que sonava sincera. En Jean va intuir que estava presenciant alguna mena de cerimonial per mostrar respecte a aquell home. Aquell respecte resultava embriagador. El noi era conscient que se li escapaven els matisos, però també que si aprofitava la seva privilegiada posició per observar prou temps en Sinatra i el seu entorn acabaria desxifrant aquell codi no escrit, que seria clau per significar-se d’alguna manera en aquella ciutat, en aquell entorn, on les aparences i els miratges ho eren tot. Aquella reveladora trobada havia tingut lloc una nit d’abril del 1953.\nAra, sis anys després, era en Frank Sinatra qui s’asseia a la taula d’en Jean Leon. A la taula més emblemàtica de La Scala, el seu restaurant, i en Leon pressentia que un cercle s’estava tancant. O potser reobrint.\n—Aquesta taula va ser idea d’en Warren Beatty —li va explicar en Leon—. Ara tothom vol sopar aquí, a la cuina.\nAquella nit, en Sinatra havia escollit La Scala per sopar-hi. Anava acompanyat del seu seguici de costum, format per quatre homes i dues dones, que es van quedar en una part discreta de la barra. El bàrman els va atendre i un cambrer va acompanyar el cantant fins a la cuina, on en Leon repassava la llista de reserves de l’endemà. Per la manera de moure’s en aquell lloc, en Sinatra semblava un client habitual. Però era la primera vegada que es decidia a conèixer el local del qual tothom parlava. Es van saludar pel nom i van encaixar.\nTot massa formal. Desapassionat.\nEl maître va aparèixer i va assentir a cada indicació d’en Leon, que movia els braços amb gestos decidits, com un director d’orquestra. Era evident per a en Sinatra que aquell home, que vestia de manera immaculada una jaqueta fosca i corbata ben conjuntades, estava molt lluny del jove cambrer inexpert i servicial que s’expressava en anglès amb dificultat. Conservava, però, el rostre ingenu i infantil que el feia semblar més jove, la mirada franca i aquella elegància natural i el tracte amable que havien captivat en Sinatra des del dia que es van conèixer.\nEls van parar la taula de la cuina per a dos, coronada per dues copes d’un vi que en Jean Leon va destapar i aprovar després d’olorar-ne el tap amb molta professionalitat. Va servir el seu convidat perquè fes els honors del primer tast, i li va cedir l’ampolla perquè l’examinés, com li havia vist fer tantes altres vegades.\n—Un chianti. Una recomanació d’algú que en sap molt. N’he rebut una caixa aquest matí i estic considerant d’incloure’l a la carta.\nEn Leon havia reconegut en el seu interlocutor l’actitud esquiva que acostumava a mostrar quan no se sentia amb el control de la situació. Per experiència sabia que no aconseguiria res amb preguntes directes. Era millor deixar que la conversa fluís cap als seus interessos, sense obligar-lo a intervenir. Mentrestant, en Sinatra es deixava afalagar descaradament. En Leon li va revelar —com si continués amb una explicació ajornada el dia abans— la manera com s’elaborava la pasta fresca. El vi entrava bé. Li va recomanar que tastés les fettuccine que estava preparant l’Emilio al seu gust, tal com recordava l’antic cambrer. Un vi italià, un bon detall, va pensar la Veu. Després d’un dia per oblidar no es penedia de la seva decisió d’última hora de visitar el restaurant del seu antic cambrer, del qual es parlava tant a la ciutat.\nEl cantant intentava recordar la primera trobada amb en Leon. Però ni acabava de situar la nit del taxi amb l’Ava Gardner —tot i que era conscient que havia passat—, ni el dia que li va comunicar que el contractarien al Villa Capri.\nN’hauria tingut prou de preguntar-ho a en Leon. Però en Sinatra era massa Sinatra. Una llàstima, perquè el seu antic cambrer l’hauria transportat sense dificultats a aquella nit del mes d’abril del 1953 que, ell sí, tenia tan present.\nFeia tres anys que en Jean Leon s’havia acomiadat d’en Ceferino Carrión i havia aconseguit ser declarat no apte per l’exèrcit. La vida dibuixava al seu horitzó un reguitzell de promeses i somnis per conquerir. Encara li mancava seguretat per expressar-se amb correcció, però els darrers mesos havia avançat molt gràcies a la seva feina a Hollywood Yellow Cabs, conduint un taxi en horari nocturn.\nMalgrat que cobria la zona de Hollywood, en Jean no havia coincidit amb cap famós. Fins que aquella nit des de la central el van enviar als estudis Capitol i en Frank Sinatra va entrar al seu taxi després de deixar passar la seva acompanyant.\n—Al Villa Capri! —va ordenar el cantant de manera seca.\nEn Sinatra es va treure el barret, negre, de feltre i d’ala curta amb una vira blanca, que contrastava i feia conjunt amb el vestit de ratlla diplomàtica que portava i la corbata, negra, llarga, prima i de nus baix i estret. La dona duia un vestit de color xampany, i no es va desprendre de les ulleres de sol. De la bossa de mà que reposava sobre els genolls, en va treure un cigarret daurat, que va encendre. Era l’Ava Gardner.\n—De seguida! —va respondre sol·lícit en Leon. Estava neguitós des que havia reconegut els passatgers. Volia quedar bé i fer un servei impecable, però en arrencar el cotxe va fer una petita estrebada i la parella va ser sotraguejada. Discutien, i això va durar tot el trajecte fins al restaurant. En Leon se sentia incòmode, però va dissimular. Amb els ulls fixos a la carretera, feia veure que no els escoltava, però era impossible no sentir la disputa.\n—No el tindrem, Frank —va dir l’Ava Gardner en un to taxatiu, mentre deixava anar un núvol de fum per la boca.\n—Com que no? —va inquirir en Sinatra, que també s’havia encès un cigarret.\n—Prou que ho saps. La nostra relació és una puta muntanya russa. Amb prou feines tenim cura de nosaltres mateixos i pretens que ens fem càrrec d’una criatura?\nLa veu de l’actriu era freda i punyent, com la mirada d’en Sinatra, que ella semblava no percebre.\n—A més, a l’estudi em farien fora —li va fer saber l’actriu.\n—No hauries d’haver signat el contracte. —Com si tingués cap altra opció —va comen\ntar ella amb sarcasme—. No és el primer cop que em veig obligada a avortar. O no saps com funciona aquest món?\n—I que no és meu? —la va interrompre un Sinatra ostensiblement amoïnat.\n—De qui, si no?\nEra difícil deduir si l’aparent insensibilitat que mostrava la dona era per indiferència o per resignació. El que sí que era patent era el mal que aquelles paraules feien a en Sinatra.\n—No penso portar al món una criatura que pateixi tot aquest desgavell —va sentenciar la Gardner, que, protegida per les ulleres, es podia permetre no mirar en cap moment el seu company.\n—I la meva opinió no compta per a res?\nA en Sinatra no li agradava gens veure’s reflectit en les ulleres. No era capaç de trobar cap sortida. Ella tenia la paella pel mànec. L’Ava Gardner, que l’havia fet volar fins a la lluna, com havia cantat en aquella cançó que li havia escrit en Jimmy van Heusen, ara el feia tocar de peus a terra. Si no s’estimés aquella dona amb bogeria...\n—Mira’ns, Frank! La nostra vida és la nostra carrera, i la nostra carrera és inestable. No podem tenir fills —va sentenciar la Gardner.\n—Jo en tinc tres i...\n—I què? I què? —Semblava que l’Ava se li volgués llançar a la jugular—. Tres criatures que has abandonat, a ells i la seva mare! D’això en dius fer de pare? Au, va, Frank! A qui volem enganyar? Això de tenir fills és per als mortals, no per a nosaltres.\nEn Jean Leon va aturar el taxi davant la porta del Villa Capri. I la parella va callar, deixant aparcada per un moment la seva discussió, que no semblava haver quedat ni molt menys tancada.\n—Senyors, hem arribat —va gosar anunciar en Leon amb un fil de veu i la mirada fixa al davant.\nLa Gardner no va esperar en Sinatra i va entrar sola al restaurant. El cantant va allargar un bitllet de vint a en Leon i va sortir del taxi visiblement enfurismat. Tant, que no es va adonar que s’havia descuidat la bobina on hi havia enregistrades les cançons del seu nou disc. El noi se’n va adonar quan tornava a les cotxeres de l’empresa. L’endemà entrava per primera vegada a l’exclusiu Villa Capri i demanava per en Sinatra.\nEs va esperar mentre contemplava fixant-se fins en el més petit detall aquell restaurant que era focus d’atenció constant de famosos i paparazzis. Qualsevol aspirant a actor es delia per poder aconseguir-hi taula. Era el lloc on s’havia d’anar per veure i per ser vist. El local era ampli i es dividia en dues zones ben diferenciades. D’una banda el bar, amb parets de pedra vista i fusta, amb una barra reforçada per una franja encoixinada on es recolzaven els clients mentre feien una copa asseguts als tamborets. De l’altra, la sala del restaurant, on destacava la disposició de les taules, orientades per escoltar la música que sortia del piano que hi havia al costat de la màquina expenedora de tabac. En aquelles hores el local era buit, cosa que va decebre una mica en Jean Leon.\n—Busca el senyor Sinatra? —La pregunta inquisitiva d’aquell home que venia d’una zona interior el va incomodar.\n—Ahir el vaig portar amb el taxi fins aquí i es va deixar això —i li va ensenyar la bobina.\nL’actitud de l’interlocutor va canviar i va allargar la mà perquè li lliurés l’objecte.\n—Estic convençut que el senyor Sinatra li sabrà agrair les molèsties. Si és tan amable de dir-me com podria contactar amb vostè...\nEn Jean Leon li va allargar una targeta amb el telèfon de l’empresa de taxis i el seu nom. Però es va atrevir a insistir a lliurar la bobina personalment al cantant. El maître el va mirar despectivament i li va etzibar:\n—Que no et refies de mi?\n—No, senyor, no és això... ja m’entén —va dir en veu molt baixa en Jean.\nEl maître el va tornar a mirar de dalt a baix i va desaparèixer remugant algun comentari aspre sobre els desgraciats que aprofiten qualsevol ocasió per buscar una propina. Al cap de pocs segons, el mateix Sinatra apareixia per la porta que comunicava la sala amb la cuina. Va indicar al taxista que s’apropés i s’assegués amb ell en una de les taules més properes a la barra.\nAl cap d’una setmana en Jean començava a treballar de cambrer en el torn de nit al Villa Capri. Mantenia encara la feina de taxista per arrodonir el sou. I també les distàncies amb en Sinatra, les que ell havia marcat des d’un principi. En Leon, tot i estar-li agraït, es mostrava cautelós, i es va acostumar a les salutacions formals i fredes d’en Sinatra. Com ara, amb l’encaixada a la cuina de La Scala.\nPer sort, de mica en mica, la Veu s’anava destensant. Fos pel menjar —a la taula de la cuina de La Scala s’anava desplegant un repertori culinari capaç de desmuntar el caràcter més esquerp— o per la capacitat evocadora del vi —accentuada per la benvinguda de la segona ampolla, que no l’última, d’un espectacular Bardolino amb matisos balsàmics de cirera.\n—Encara seguiu junts, la Katie i tu?\nAquest era el punt fort d’en Sinatra. La capacitat de recordar els noms de totes les persones que li interessaven, i de les seves parelles, exparelles o fills. Per si algú ho dubtava, volia deixar clar que ell ho sabia tot de tothom, que ho controlava tot.\nPerò alhora el tema tocava el punt feble d’ambdós homes. Les relacions familiars. I, per primer cop, en Jean no va saber com respondre. Tampoc es va esforçar a semblar convincent amb el seu assentiment de cap. El cantant li va dedicar una mirada més compassiva. Va deixar de banda aquella forçada indiferència, es va aixecar per omplir de nou les copes i, apropant la seva a la d’en Leon, va brindar:\n—Per les nostres dones, que no ens han fet embogir del tot. —El to d’en Sinatra era més aviat sorneguer—. No com la Marilyn al pobre DiMaggio. Te’n recordes?\nI tant que se’n recordava. Havia estat a partir d’aquell episodi que en Sinatra s’havia començat a interessar veritablement per aquell cambrer que havia contractat en senyal d’agraïment. Com per oblidar-se’n! Era la una de la matinada tocada del 5 de novembre de 1954.\nEn Frank Sinatra entrava al Villa Capri provinent de la Capitol Records, la seva discogràfica, que era només a dos blocs de pisos del restaurant. En èpoques d’enregistraments i concerts a Los Angeles acostumava a sopar al restaurant i allargar al màxim la vetllada. Mai estava sol. Aquella nit, per exemple, l’acompanyava el seu amic i mànager Hank Sanicola. En Jean Leon els va conduir fins a la taula del cantant i els va servir un sopar, que va transcórrer de manera tranquil·la fins que a les postres va irrompre un alterat Joe DiMaggio.\n—És una meuca, un pendó!\nL’estrella del beisbol, que era soci d’en Sinatra en alguns negocis, anava acompanyat d’un detectiu privat, un tal Barney Ruditsky, que treballava per a ell. No feia ni un mes que havien iniciat els tràmits del divorci amb la Marilyn Monroe i no suportava la idea d’haver estat reemplaçat tan aviat. Els noms de possibles candidats eren insofribles; els més punyents eren l’actor Robert Mitchum, el músic Hal Schaefer i una lesbiana reconeguda de qui només en sabia el nom. Sheila.\n—Seu, Joe, calma’t! —li va demanar en Sinatra, que va trobar la resposta sol·lícita d’en Jean en mirar cap a la barra.\n—És que no es pot esperar que arribin els papers del divorci? —En DiMaggio bramava de desesperació.\n—No t’omplis el cap amb aquestes coses —mirava en Frank de tranquil·litzar el seu amic.\n—En Ruditsky —en DiMaggio va assenyalar el detectiu— diu que té una font molt fiable i assegura que la Marilyn està amb el seu manso ara mateix.\n—Ara? I on són?\n—En uns apartaments del carrer Waring —va intervenir en Ruditsky—. Li he dit a en Joe que hi puc anar a fer fotos i comprometre-la de cara al judici.\n—Això no em serveix —va sentenciar el jugador, buidant d’un glop la copa que li havia servit en Leon.\nA en Sinatra, en DiMaggio i en Sanicola els va faltar temps per aixecar-se de la taula. En Ruditsky els va imitar. Tots quatre van pujar al cotxe del mànager, en direcció als apartaments del carrer Waring. Un trajecte curt, de no més de cinc minuts, a aquelles hores intempestives. Volien sorprendre in fraganti la Marilyn. Només havien de localitzar l’apartament, que donava al carrer, segons les informacions d’en Ruditsky. Van sortir del cotxe en silenci i es van dirigir a l’entrada de l’habitatge, que estava a les fosques. Es van situar a banda i banda de la porta. En DiMaggio, com que no obria ningú i estava molt alterat, va decidir tirar pel dret i va clavar una puntada de peu a la porta que la va esbotzar.\nHi van entrar amb intenció de donar una lliçó als amants, i en DiMaggio va començar a apallissar una de les dues persones que eren al llit.\n—No és ella, no és ella! —cridava en Ruditsky, que va veure com la noia s’aixecava del llit i corria al lavabo a amagar-se. Era morena i amb els cabells llargs, res a veure amb la Marilyn.\nMentrestant, un DiMaggio fora de si es desfogava descarregant la seva ira i frustració contra el suposat amant de la seva dona, un paio calb i grassonet que va entomar mitja dotzena de cops de puny d’un dels millors braços de les Grans Lligues. El Jardiner o outfielder, tal com se’l coneixia per la posició d’en DiMaggio al camp, no va deixar res per verd, i clavava uns mastegots amb tanta força que hauria arrencat un arbre de soca-rel.\nQuan en Sinatra va ser conscient de l’error, va ordenar la retirada.\n—Fotem el camp!\nVan haver d’estirar en DiMaggio, que estava encegat per l’adulteri. L’havien espifiat i ho podien pagar car. En Ruditsky no sabia què dir.\n—No sé què ha pogut passar...\n—Ja n’hi ha prou! No vull que surti cap més paraula d’aquest cony de boca o si no jo mateix m’encarregaré de cosir-te-la perquè callis, m’has entès? —La Veu treia foc pels queixals.\nEs van afanyar a tornar al Villa Capri. Eren les dues de la matinada i no hi havia ni una ànima pels carrers. Al restaurant, només hi quedaven dos cambrers, en Burt Tender i en Jean Leon.\n—Què ha passat? —va gosar preguntar en Leon, que estava endreçant darrere de la barra, en veure la fila que feien.\nEn Sinatra tenia una habilitat innata per detectar si podia confiar o no en una persona. I va decidir explicar als cambrers el que havia passat.\n—Per si de cas, nosaltres no ens hem mogut d’aquí, entesos? —va dir, buscant la complicitat dels empleats.\nLa policia va irrompre al Villa Capri, buscant els possibles implicats en l’agressió d’una parella, que havia posat una denúncia contra quatre homes. Justament el nombre de clients que seien en aquella taula. Dos van ser identificats de seguida per la víctima. En Sinatra i en DiMaggio eren massa coneguts per passar desapercebuts. Les estrelles brillen en la foscor i això els va delatar.\n—Inspector... —va iniciar en Sinatra en un to conciliador—. Som uns bons amics que havíem quedat per sopar, i ara com pot veure ja ens en anàvem. Oi, nois?\nTots van mentir. I també els cambrers, que van ser interrogats pels inspectors. En Leon va prendre la iniciativa i les seves explicacions van resultar prou convincents. Amb tot, no van poder evitar rebre una citació per declarar en el judici, que es va celebrar al cap d’un temps. Però com que els acusats tenien dos testimonis al seu favor, i els denunciants cap, el cas es va haver de sobreseure.\nDes d’aquell moment, i gràcies a aquest episodi, en Frank Sinatra va cuidar de manera especial en Jean Leon. Cada nit li donava una propina de cent dòlars. En Leon era conscient que a partir d’aquell moment passava a estar dins el cercle de confiança d’en Sinatra. Era un dels seus, i això no ho podia dir tothom.\n—I tant que me’n recordo. —En Leon va tornar el brindis—. Em van dir que a la redacció del Confidential aquella nit els va arribar un rumor bastant creïble que la Marilyn era en un dels apartaments.\n—El mateix Hal Schaefer m’ho va confessar temps després. Tots dos estaven junts allà, i van sentir tot l’enrenou que vam muntar. Em va dir: «Si ens haguéssiu arribat a enxampar, ara seria home mort» —va reconèixer en Sinatra.\n—Jo us vaig veure marxar i tornar. Dono la raó al pobre paio —va afegir en Leon.\nEn Sinatra va encendre un altre cigarret, mentre l’últim es consumia al cendrer.\n—Sempre he valorat la lleialtat i la discreció —va admetre, reconduint la conversa—. Aquella nit em vas demostrar que eres digne de confiança.\n—Amb el temps he après la importància de guardar un secret —va confessar en Leon—. Ara fa uns anys algú que em va salvar la vida em va explicar, entre altres coses, que el que fa fortes les persones és saber guardar un secret. Si no el saps guardar, ets dèbil.\n—Certament, Jean —i en Sinatra va fer una altra pausa per acabar-se el cigarret en dues xuclades més—. He d’admetre que te n’has sortit prou bé —va concedir, fent una escombrada lenta amb la mirada per aquell local—. Qui s’ho hauria imaginat...\n—N’he après dels millors —va reconèixer en Jean.\nQuan deia els millors, en Leon es referia al mateix Sinatra, però també a un dels seus col·laboradors, Jimmy van Heusen. Amb el seu paper en aquell afer rocambolesc i esperpèntic de la denúncia, les atribucions d’en Jean Leon es van ampliar. A les nits, després de tancar el restaurant, en Sinatra el sol·licitava per assistir, en qualitat de cambrer i xofer, a les festes privades que organitzava a casa d’en Jimmy van Heusen, on s’havia instal·lat després de divorciar-se de l’Ava Gardner.\nEn Van Heusen —Chet o Chester per als amics— era compositor i lletrista d’en Sinatra. El seu aspecte extern rude no s’adeia amb la seva personalitat. Era alt i fort, de coll gruixut. El cap rapat i la veu greu eren del tot impropis d’un home de caràcter afable, reconegut per la seva elegància en el vestir i la manera d’expressar-se.\nDesprenia un magnetisme especial, sobretot entre el sector femení, que el considerava un cavaller que tocava el piano —i les dones— com volia.\nMoltes de les festes privades d’en Sinatra se celebraven a casa del músic, i allà en Leon va ser testimoni d’excepció de la intimitat menys glamurosa del Hollywood mitificat. Va veure com estrelles i polítics destacats perdien les formes i la vergonya, mentre ell feia gala d’una manera d’estar gens intrusiva, que de seguida va seduir les celebritats. La seva discreció es basava a oblidar el que veia i callar el que li havia estat confiat. No ho compartia amb ningú. Ni tan sols amb la Katie. I aquella reserva va acabar aixecant un altre mur en la relació amb la seva dona. El terreny que guanyava amb els actors i actrius el perdia amb la Katie.\nA la Costa Oest dels Estats Units van gaudir d’un hivern de clima suau, que convidava a celebrar les festes tant a l’interior com a l’exterior. La zona més concorreguda a casa d’en Van Heusen era la terrassa. A la barra improvisada instal·lada davant de la piscina, en Chet escurava el seu got de bourbon i donava consells al jove i molt receptiu Jean Leon.\n—No et permetis fer el número com ells. —Apuntava la barbeta cap a la gentada que s’aplegava al voltant de la piscina, sense assenyalar ningú en concret.\nEl noi podria haver escrit un valuós manual de bones maneres amb l’aportació dels consells que li va donar en Van Heusen: Preocupa’t per les teves maneres, tant a dins com a fora de la feina. Procura tenir prou mà esquerra per posar punt final a una discussió. En cas de conflicte, demana perdó, fins i tot quan tinguis tu la raó. No beguis gaire... (Això l’hi deia quan a la seva copa, l’única que es permetia, només quedaven els glaçons, que li agradava assaborir. Els aguantava a la boca i, abans que l’escalfor els fongués, els rosegava amb un parell de mossegades i se’ls empassava.) Vés-te’n aviat de la festa. No siguis el centre d’atenció permanent, però fes-te notar. No intentis persuadir amb les paraules, les coses es demostren amb els fets. No facis res per obtenir reconeixements. Sigues generós sense esperar res a canvi. No trenquis mai una promesa. Vesteix bé. L’ocasió no importa. No abaixis el llistó per ningú. No jutgis i no et conformis. Sempre es pot millorar. La cavallerositat mai passarà de moda.\n—Ah! I la regla d’or és: «Les dames primer». Perquè el carisma d’un home es mesura pel somriure de la dona que l’acompanya.\nQuan a la copa no hi quedava res, en Chet s’integrava entre la multitud de cares conegudes que socialitzaven al voltant de la piscina. Coneixia tothom i tothom el saludava. Sabia com es deien, què volien, què els agradava i què somiaven. Interpretava a la perfecció el paper d’amfitrió de les estrelles, de confident de les estrelles, d’amic de les estrelles. Tenia l’habilitat de congregar grups de persones i mantenir allunyat qui destorbava. Sabia què havia de fer i com ho havia de fer.\nI en Leon no el perdia de vista. Va ser en aquelles festes que va entendre que s’havia d’adaptar a una cultura, a una llengua i a un nou món. Un entorn canviant, un paradís ple de llum, de voluntat, però també de riscos. Va aprendre a tractar cada persona de manera diferenciada. Era una habilitat gairebé innata que en aquell ambient es transformava en l’eina idònia per triomfar. I va ser decisiu per a ell adoptar el que anomenava l’estil Chester. De mica en mica va reproduir-ne les maneres, el comportament, el llenguatge... i hi va imprimir el seu propi segell.\nEl noi havia après dels millors. Sens dubte. Lliçons vitals que el van marcar per sempre. Va entendre, primer, que per arribar a ser algú s’ha de confiar en un mateix.\nDesprés, que l’excel·lència suposa representar tants papers a la vida com espais es volen ocupar. I des d’aquell moment en Jean Leon es va escindir en dos. El perfecte amfitrió del restaurant que aspirava a dirigir, i el pater familias, decidit a enterrar la imatge d’immigrant que encara arrossegava per adaptar-se al sofisticat american way of life i acabar adoptant-lo.\nI, finalment, va haver d’acceptar que si volia ser respectat —i realment aspirava a ser-ho— com en Sinatra només ho aconseguiria, paradoxalment, tan lluny com pogués volar d’ell i del seu àmbit d’influència. I això en llenguatge Sinatra significava traïció.\nEn Jean Leon recorda el nerviosisme que sentia el dia que va comunicar a en Frank la seva intenció d’obrir el seu propi restaurant. Ho havia estat assajant tota la tarda i no va saber trobar la manera adequada perquè no s’ho prengués malament.\n—L’hi he de dir jo mateix. No se’n pot assabentar per una altra persona. No m’ho perdonaria mai i no ens podem permetre tenir en Frank en contra.\n—El temps ens va en contra —li recordava en Jimmy Dean, que estava d’acord amb el seu raonament—. L’hi has de dir com abans millor.\n—D’aquesta nit no passa.\nI d’aquella nit no va passar.\nTot i que en Sinatra va arribar al Capri més ofuscat que de costum. Es va asseure a la seva taula sol. I en Leon va dubtar. Només un instant breu. Perquè també va pensar que si havia de trobar el moment més indicat potser no ho faria mai.\n—Bona nit, Franky! Tot bé? —En Leon li servia una copa de bourbon, que es va convertir en doble sense necessitat que ho demanés.\nEl noi reconeixia l’estat d’ànim de la Veu només per la mirada. N’hi va dedicar una de breu i glaçada que el va fer estremir. El que li enterbolia el caràcter podia ser el nou disc que estava enregistrant, unes escenes extres que s’havien de filmar de la seva darrera pel·lícula, els maldecaps amb l’Ava Gardner, o qualsevol altra cosa. En Leon va dubtar. Però es va imaginar com seria mantenir durant més temps aquella feina, la rutina que comportava, el seu paper de segona fila..., i això li va donar forces per parlar.\n—Quan tinguis un moment, hauríem de parlar —li va deixar caure sense donar-hi més voltes. «Ja està. Ara només he de recordar les paraules que he assajat». —Tu diràs.\n—Ara? Vull dir, em puc esperar que et vagi bé. Puc esperar a tancar el restaurant.\n—Deixa’t estar de misteris. Seu aquí i digue’m el que m’hagis de dir.\n—Entesos, com vulguis. —Es va asseure al seu costat, patint perquè s’havia quedat en blanc.\nEn Sinatra es va servir ell mateix una altra copa i la va escurar d’un glop llarg. Va repetir l’operació dues vegades més, mentre en Leon es dedicava a respirar fondo i controlar la respiració. Va decidir anar al gra.\n—Obriré... Més ben dit, obrirem un restaurant aquí a prop. A Santa Monica Boulevard.\n—Un restaurant? Tu i qui més?\n—En Jimmy Dean i jo.\nEn Sinatra va fer un somriure sorneguer. —Us la fotreu!\n—No hi ha espai per a un altre restaurant en aquesta zona. La clientela, la bona clientela, ja està ben repartida entre el Villa Capri, el Romanof i el Chasen.\n—Hem pensat fer una cosa diferent. Un altre tipus de cuina en un espai acollidor.\n—I ja està? —En Sinatra va riure amb un cert menyspreu—. Aquesta és la vostra recepta per triomfar amb un restaurantet?\nA en Jean Leon li costava fer sortir les paraules amb claredat. Li tremolava la veu i sentia com si tingués tot el cos banyat en una suor freda.\n—Ah! És clar. Ara ho entenc —va bramar en Sinatra—. Voleu que us doni suport, segur que ja has començat a entabanar la nostra clientela perquè vagin al vostre local. No m’ho esperava de tu, Jean. De tu, no.\n—No és això, Frank. Si em deixes explicar-t’ho...\nPerò en Sinatra no volia sentir res més.\nEn Jean es va quedar sense poder fer-li entendre que era un repte personal, una necessitat gairebé vital. «Vull volar sol, Franky», li hauria dit. «Crec que és el meu moment i no vull deixar passar l’oportunitat». En Jean s’havia establert a Califòrnia a la recerca d’oportunitats que mai s’acabaven de concretar, però ara, amb el suport del seu amic, en James Dean, estava convençut que l’havia trobada. No era la primera vegada que n’hi parlava, a en Sinatra, de la seva idea de tenir un restaurant propi. Fins i tot el cantant s’havia ofert a ajudar-lo. Però no semblava una proposta ferma, i en Jean Leon no veia com podria establir una relació entre iguals per muntar el seu negoci amb les idees que li bullien al cap. No veia viable associar-se amb en Frank Sinatra. Però sí que li era necessària la seva aprovació per no fracassar. Li estava molt agraït per tot el que havia après d’ell.\nQuan el silenci ja s’havia allargat massa, en Jean Leon es va acomiadar. En Sinatra va fer un bon trago, llarg, per mirar d’empassar-se la notícia, es va eixugar els llavis amb el revers de la mà i va mirar com l’altre marxava.\n—Que us vagi bé.\nA partir d’aquella nit, la relació entre ells es va refredar. Havien hagut de passar sis anys perquè es produís un nou apropament. El primer pas l’havia fet en Jean. Perquè era cert que en Sinatra era un home intransigent que mai oblidava. Però, per sobre de tot, era un home de paraula. Deu dies abans que la Veu aparegués per La Scala, en Jean Leon li havia trucat. Tenia un problema i necessitava ajuda.\n—Ha quedat resolt, l’assumpte? —li preguntava ara en Sinatra, que, amb un gest molt sicilià, com ell mateix, li assenyalava el blau que en Leon lluïa al pòmul.\n—Gràcies als meus, daixò, «nebots» que em vas enviar. Aquell paio no em tornarà a molestar. T’estic agraït.\nEn Jean Leon presumia de tenir pocs amics, però molt fidels, i cap enemic. O, com a mínim, si en tenia no n’era conscient. L’èxit de La Scala havia despertat certes enveges i havia creat situacions compromeses, de les quals ell s’enorgullia de sortir ben parat. Fins aquella matinada de no feia ni deu dies en què, mentre tancava el restaurant, absort en els seus pensaments com de costum, un soroll l’havia alertat. Des que s’havia instal·lat a Los Angeles i havia deixat enrere els maldecaps de les reclamacions de l’exèrcit espanyol, mai abans s’havia preocupat per si el seguien. I va ser massa tard quan algú el va empènyer cap a la foscor d’un carreró buit. Eren dos individus. L’un el va immobilitzar per darrere amb les seves mans enormes, escanyant-lo de tan fort com li premia la nou del coll. Li costava respirar. L’altre el va començar a bufetejar, abans de posar-se a estomacar-lo de valent, clavant-li un reguitzell de mastegots que repartia entre la panxa, el pit i la cara. Quan el van tenir ben masegat i abans que no perdés el món de vista, el van deixar caure a terra de quatre grapes.\n—Us equivoqueu de persona —els cridava en Leon, a pesar de tenir el llavi partit i sagnant.\nUn dels paios li va subjectar la mà dreta, mentre l’altre es dedicava a trencar-li els dits d’un en un. En Leon udolava de dolor, amb els ulls negats en llàgrimes. No entenia per què el sotmetien a aquella tortura.\n—Què voleu de mi?\n—Això és de part del senyor Durán —va anunciar un dels esbirros després d’assegurar-se que li trencava l’últim dels dits—. Demà passarem a cobrar el deute. Deu mil dòlars.\nEls atacants el van llançar contra la paret i van marxar sense gaires presses. «Durán? Durán?». En Leon estava desconcertat. I mentre mirava de posar-se dret, una imatge com un flaix li va venir a la ment. Un home grassonet, calb i amb bigoti que vestia de manera estrident. I va recordar en José Durán, aquell peculiar representant d’artistes, que li havia encarregat que anés a Espanya a convèncer l’Antonio i la Rosario de treballar a Hollywood. Havien passat uns deu anys, i en Jean s’havia oblidat del tot d’informar en Durán del seu fracàs. Després de tornar d’Espanya no es va preocupar mai més de trobar-lo. Però no n’hi havia per a tant! No semblava prou motiu per enviar-li dos sicaris a apallissar-lo d’aquella manera.\nVa sortir a un carrer més transitat i va aturar un taxi perquè se l’endugués a l’hospital. Allà li van curar les ferides, sobretot la mà destrossada. I va esperar fins l’endemà per buscar una solució al seu nou problema. Va aparèixer al restaurant ranquejant d’una cama, masegat i amb ulleres de sol per dissimular els profunds ulls de vellut que li havien fet aquell parell. Estava irrecognoscible. A més, anava vestit de manera informal, amb uns pantalons i una camisa texans. No anava de vint-i-un botó com solia. Era ben clar que estava de baixa i que no s’havia mudat per treballar. Però era allà, a La Scala. No va voler respondre les preguntes preocupades del seu maître.\n—Si demanen per mi un parell de paios amb cara de pocs amics, els tractes com si fossin vips i m’avises. Entesos?\nEn Jean es va tancar al seu despatx. Era el seu petit reducte privat, on posava en ordre les idees i donava vida als seus projectes. En aquella ocasió li va servir per demanar un favor. Va entrar a batzegades i es va deixar caure, molt a poc a poc, a la butaca que tenia en un racó poc il·luminat. Recordava les paraules exactes: «Si alguna vegada has de solucionar un problema...». I en Jean Leon en tenia un de ben gros. Hi ha homes que mantenen la seva paraula amb consignes que no caduquen mai. En Leon va marcar un número de telèfon. Els homes d’en Durán van arribar al restaurant, on van ser rebuts amb tota mena d’atencions que no s’esperaven. En Leon volia guanyar temps.\n—Poden prendre el que els vingui de gust —els va explicar el cambrer de sala.\nI van quedar aclaparats pel bon servei i pel menjar i el vi de qualitat. Els dos pinxos es van anar estovant i ni es van adonar de la presència de dos individus tan fornits com ells, que estaven apostats a la barra i que d’una manera discreta controlaven els seus moviments.\n—Som els «nebots» d’en Jean Leon —es van presentar al bàrman, amb la contrasenya pactada.\nEls dos paios d’en Durán van ser convidats a marxar quan van deixar de guardar les formes que s’imposaven al local. Els «nebots» d’en Leon van aprofitar per oferir-se a acompanyar-los. L’expressió insolent els va canviar quan van distingir un amenaçant revòlver encanonant-los de manera resoltament dissuasiva. Un cop fora del local, se’ls van endur a la part del darrere, un carreró lluny de la vista dels vianants, i van aconseguir, gràcies a una sèrie calculada de cops contundents, l’adreça del senyor Durán.\nSituada a la part alta dels turons de Beverly Hills, la mansió d’en José Durán era un fidel reflex de la seva personalitat. Exagerada i histriònica. Era un casalot que depassava els límits del bon gust i de la decència arquitectònica, extraviat en una barreja d’estils que desvirtuava la paraula eclèctic. Amb aquestes referències, als «nebots» els va ser fàcil identificar des de lluny la casa, il·luminada en aquella nit tancada amb extrema presumptuositat. No els va costar gaire burlar les escasses mesures de seguretat. I trobar el seu objectiu a la piscina exterior, surant com si estigués —premonitòriament— fent el mort. Els va semblar un regal. En Durán no va veure venir la mà que el va empènyer cap al fons de la piscina. Que li impedia respirar. Que l’ofegava. Era una mà poderosa, de la qual era impossible desfer-se amb èxit. Xipollejava i esquitxava amb desesperació. Va aconseguir esgarrapar la mà i l’avantbraç que el mantenien enfonsat, però aquella grapa, impertèrrita, continuava pressionant-lo cap avall. Va fer una sèrie d’espeternecs amb les cames, que movia violentament, per mirar de regirar-se dins l’aigua per aconseguir treure’s de sobre aquella llosa que li impedia respirar. Es quedava sense aire. Es moria. Quan la sèrie de moviments de cames que feia en Durán va deixar de ser tan violenta, la mà va cedir i ell va poder treure el cap de l’aigua. Respirava amb molta dificultat i tenia la vista borrosa; només va notar com l’agafaven per l’espatlla, l’alçaven i el tiraven al terra enrajolat de la vora de la piscina. Va sentir que una veu engolada l’amenaçava.\n—Som els «nebots» d’en Jean Leon —van anunciar per darrera vegada.\nI van marxar.\nAquell mateix vespre, a prop del restaurant, la policia detenia dos homes lligats de mans i atordits, arran d’una denúncia anònima que els acusava d’haver coaccionat amb violència un conegut restaurador. Missió complerta, però encara no tancada.\nAl cap d’uns dies, en Frank Sinatra i en Jean Leon compartien la taula especial de la cuina de La Scala. Novament. Fins a altes hores de la matinada. Com només podien acabar les vetllades inesperades, dedicades als records i les confidències, i a recuperar un temps inexplicablement perdut.\nCultura i Mitjans, Premi Ramon Llull 2018, novel·la, literatura catalana, Lluís Llach, Martí Gironell


L’objectiu d’aquest projecte ha estat predir i analitzar totes les selenoproteïnes i proteïnes de maquinària del genoma de Python bivittatus, una espècie de serp originària de les selves i els pantans del sud-est asiàtic. Per fer-ho, hem utilitzat els programes tBLASTn, Exonerate, T-COFFEE i Seblastian.\nPer obtenir les seqüències problema a buscar en el genoma de P. bivittatus, hem consultat la base de dades selenoDB, on hem trobat les selenoproteïnes de les espècies Anolis carolinensis i Homo sapiens. Anolis carolinensis és una espècie molt propera filogenèticament a la nostra, i per això, hem partit de la base que podriem trobar moltes selenoproteïnes semblants entre elles. Des d’un principi, la nostra idea era alinear les selenoproteïnes del llangardaix Anolis, però degut a errors d’anotació en aquesta espècie, en alguns casos hem hagut de recórrer a les proteïnes d’Homo Sapiens. \nSegons els nostres resultats podem afirmar que Python bivittatus presenta 24 selenoproteïnes i 3 proteïnes homòlogues en cisteïna: GPx7, GPx8 i MsrA. A més, en l’anàlisi realitzat, hem trobat 7 proteïnes de maquinària, de les quals una d’elles (SPS2) és una de les 24 selenoproteïnes de la pitó.\n-SELENOPROTEÏNES: Sel15, GPx1, GPx2, GPx3, GPx4, DI1, DI2, DI3, SelH, SelI, SelK, SelM, SelN, SelO, SelP, SelR1, SelS, SelT, SelU1, SelW, Tr1, Tr2, Tr3 i SPS2.\n-HOMÒLOGUES EN CISTEÏNA: GPx7, GPx8, MsrA.\n-MAQUINÀRIA: eEFSec, PSTK, SecS, SPS1, SPS2, Secp43, SBP2.\nUna vegada analitzades, es va realitzar un estudi mitjançant Seblastian per observar la presència d’elements SECIS en l’extrem 3’UTR dels gens predits. En la majoria de casos, es confirma la presència d’una selenocisteïna amb la presència d’un element SECIS. Tot i que, Gpx1 i Gpx3 contenen selenocisteïna i no tenen un element SECIS, i SPS1 té un element SECIS tot i no ser una selenoproteïna.\nPer últim, ens agradaria remarcar les limitacions d’aquest treball. La primera és que tot el nostre estudi es basa en comparacions per homologia; això vol dir que només hem pogut identificar les selenoproteïnes anotades en les altres espècies. Podria ser que P. bivittatus tingui altres selenoproteïnes addicionals que encara no han estat anotades.\nUna altra limitació d’aquest estudi és que la majoria de les selenoproteïnes en espècies ortòlogues no estan ben anotades, per tant, vam haver de recórrer a les selenoproteïnes de l’espècie humana, ja que el seu selenoproteoma està molt més investigat. També cal remarcar que les bases de dades de selenoproteïnes, com ara la SelenoDB o NCBI, tenen unes anotacions incompletes, per això, a l’hora d’executar el t-coffee es formaven gaps al principi o final de la cadena peptídica.\nAmb aquest projecte hem pogut adquirir les suficients competències per entendre determinades bases de dades, diversos programes que relacionen la informàtica amb la biologia i com realitzar una pàgina web html. És un projecte que, per tal de dur-lo a terme, hem hagut de generar una gran quantitat de dades i és per això que surt a la llum la gran importància de la bioinformàtica.


Els Socialistes d'Inca elaboren el programa electoral de manera participativa\nEls Socialistes d'Inca han iniciat un procés per elaborar el programa electoral de manera participativa de cara a les properes eleccions municipals.\nsocialistesinca.org 11/02/2019 - 12:43:07\nEl batle i candidat a la reelecció, Virgilio Moreno, ha explicat que "volem comptar amb el màxim de persones i col·lectius per elaborar les línies estratègiques dels propers anys. Inca som tots i el nostre compromís és continuar escoltant i treballant amb tothom per sumar esforços, forces i il·lusions per decidir el futur".\nEl coordinador del programa electoral dels socialistes d'Inca, Jaume Tortella, explica que "hem començat a celebrar reunions sectorials per recollir propostes ciutadanes en cada una de les àrees i matèries de la gestió municipal. També hem iniciat trobades amb diferents entitats i col·lectius per recollir les seves propostes i demandes".\nAixí mateix, els Socialistes d'Inca estan duent a terme reunions amb els veïns de totes les barriades d'Inca on recullen idees i iniciatives que s'incorporaran al programa electoral. "Volem fomentar el diàleg permanent amb la ciutadania i escoltar activament els veïns", ha dit Jaume Tortella.\nFinalment, els socialistes inquers celebraran tres taules de debat obertes a tothom. "Els socialistes escoltam, dialogam i confrontam idees. Volem sumar en positiu pel bé de totes les inqueres i els inquers", ha explicat Virgilio Moreno.


Tribuna Ganxona » Els carters reials arriben demà, divendres ho faran els Reis d'Orient\nPortada » Portada » CULTURA I OCI » FESTES I CULTURA POPULAR » Els carters reials arriben demà, divendres ho faran els Reis d’Orient\nEls tres reis d'orient ens tornaran a visitar, com cada any, la nit del 5 al 6 de gener (MENUTSGIRONA.CAT)\nDivendres 5 de gener arriben a la nostra ciutat Ses Majestats els Reis Mags d’Orient, però el dia abans, el 4 de gener, es fa una recepció dels carters reials per mar (18.30h zona Creuers), amb una rebuda màgica, que segueix en comitiva fins al Monestir on es pot veure un mapping i altres sorpreses que Televisió Costa Brava emetrà en directe.\nL’acte del dia 4 ha anat agafant rellevància en els últims anys, amb un gran desplegament tècnic i alta presència de públic.\n-A les 18h Benvinguda als Patges Reials, amb animació infantil i jocs dirigits pel Centre de Lleure Esquitx. Hi haurà xocolatada popular. A la plaça Salvador Espriu.\n-A les 19h Arribada dels Patges Reials, i recollida de cartes fins les 20h. Al Museu d’Història de la Joguina, a la rambla Generalitat i a la plaça Salvador Espriu.\n-A les 18.30h Arribada per mar dels Carters Reials (platja, zona creuer) i desfilada fins al Monestir.\n-A continuació encesa de l’Estel de Nadal del Monestir amb un espectacle audiovisual, i recollida de cartes amb l’assistència dels Carters Reials, a la Porta Ferrada.\n-A les 19h Cavalcada de Ses Majestats els Reis Mags d’Orient. Recorregut: des de la zona esportiva Vilartagues, ctra. Girona, rambla A. Vidal, passeig del Mar, av. Juli Garreta i plaça Monestir.\n-A Continuació acte de benvinguda i lliurament de les Claus de la ciutat a Ses Majestats amb espectacle audiovisual i recollida de cartes amb l’assistència dels Reis Mags, a la Porta Ferrada.\nSecció: FESTES I CULTURA POPULAR, CULTURA I OCI | Etiquetes: reis d'orient\nActivitats relacionades amb els patges i Reis d’Orient


60 desallotjats per un incendi a l'aparcament d'un edifici a Sabadell\nSabadell. Els bombers han hagut de desallotjar una seixantena de persones per un incendi a l'aparcament d'un edifici al carrer Comte de Reus de Sabadell. L'avís ha tingut lloc a tres quarts de nou del matí i s'hi han adreçat vuit dotacions. Quan han arribat al lloc dels fets, els bombers han comprovat que l'incendi s'havia originat en un automòbil, i que un altre cotxe al costat també cremava. Els agents del cos d'extinció d'incendis han desallotjat una seixantena de persones de l'edifici com a precaució. Tres dels desallotjats han estat atesos per inhalació de fum, però no ha calgut traslladar-los a cap centre hospitalari.\nPublicat per Lidia Sanchez a 21.4.10 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Font: 3cat24.cat, Sabadell\nL’Ajuntament arranja l’aparcament de l’avinguda Montserrat Roig, al costat de l’estació de Mira-sol\nSant Cugat del Vallès. L’Ajuntament, a través de l’àrea de Serveis Urbans, ha iniciat unes obres d’arranjament a l’aparcament de terra ubicat a la cruïlla entre l’avinguda Montserrat Roig i el Camí de Sant Cugat al Papiol (entre l’escola la Farga i l’estació dels FGC de Mira-sol). Els treballs consisteixen en les següents actuacions:\n· Pavimentació amb asfalt de la superfície de l’aparcament i dels seus accessos (1.100 metres quadrats)\n· Creació de 37 places d’aparcament per a vehicles: 28 per a cotxes, 2 per a minusvàlids i 7 per a motocicletes\n· Instal·lació d’una columna d’enllumenat amb projectors\n· Construcció de jardineres al voltant de l’aparcament\nLes obres, a càrrec de l’empresa Carlos Martínez SL, tenen un cost de 40.000 euros. Està previst que finalitzin a mitjans del mes de juny.\nEl Servei Municipal d´Ocupació disposarà d´un nou espai de recerca activa de feina\nBadia del Vallès. El proper dilluns dia 26 els usuaris i usuaries del SMO comptaran amb un nou espai de recerca activa de feina (ERAF). Un servei pensat per donar una major resposta a la creixent demanda d´utilització d´aquest servei. El nou espai estarà ubicat a una de les aules del SMO, substituint a l´anterior Club de feina i disposa de més superfície i de 8 punts informàtics, 5 més que l´anterior.\nA l´actualitat el Servei Municipal d´Ocupació (SMO) està impartint el nivell 1 en coneixements sobre TIC. En l´actualitat són 12 les persones que estan rebent la formació amb la finalitat de rebre l´acreditació pertinent.\nUn cop finalitzat el curs, es coordinarà des del SMO amb el Vapor Llonch, centre acreditador del territori, les dates en que els alumnes podran assistir a l´examen per tal de rebre l´acreditació. Aquesta acreditació te caràcter transversal en l´àmbit de l´ocupació i es preveu que en un futur proper sigui un element important al CV de cara a la inserció. Per obtenir més informació poden cal adreçar-se al SMO o accedir al portal informàtic ACTIC de la Generalitat de Catalunya.\nD´altre banda, des del servei també s´està duent a terme una actuació conjunta amb la Fundación Laboral de la Construcció per facilitar que els usuaris/es vinculats a aquest subsector puguin obtenir la Tarja Professional per a la Construcció (TPC) , que a partir de 2012 serà obligatòria per poder treballar en activitats de construcció però que actualment ja estan exigint moltes empreses.\nFins el moment han estat informades de l´actuació 111 persones; 44 ja han realitzat la formació i poden tramitar la tarja i 26 es troben en llista d´espera per rebre la formació.\nL’alcalde de Terrasa, Pere Navarro, expressa el seu condol per la mort de Joan Antoni Samaranch\nTerrassa. L’alcalde de Terrassa, Pere Navarro, ha expressat el seu condol per la mort de Joan Antoni Samaranch Torelló, avui, 21 d’abril, als 89 anys d’edat. Al llarg de la seva trajectòria, Samaranch va ocupar diversos càrrecs, però ha estat conegut especialment per la presidència del Comitè Olímpic Internacional (COI) durant més de vint anys, concretament entre el 1980 i el 2001. Des d’aquest any i fins a la seva mort, Samaranch ha estat president honorífic de la institució.\nL’alcalde de Terrassa ha mostrat la seva solidaritat amb la família i ha destacat especialment la seva contribució al món de l’esport i la tenacitat amb què Joan Antoni Samaranch va treballar per aconseguir que Barcelona fos la seu dels Jocs Olímpics de 1992. Un fet que, al mateix temps, va fer possible l’elecció de Terrassa com a subseu olímpica d’Hoquei. En aquest sentit, Pere Navarro ha recordat que la celebració dels jocs olímpics del 92 “va contribuir a la projecció de la ciutat arreu del món. Però, sobretot, va suposar un repte i que va reforçar el sentiment d’orgull i de pertinença a una ciutat amb un gran futur”. Per aquest motiu, l’alcalde de Terrassa considera que “caldrà tenir present a la nostra història com a ciutat l’aportació cabdal de Samaranch en la celebració dels Jocs”.\nPalau-solità i Plegamans. La regidoria de Via Pública ha engegat actuacions per augmentar les places d’aparcament en els barris centrals del municipi, on ha crescut notablement la demanda en els darrers anys. Cal destacar el pla especial de reestructuració de places d’aparcament als voltants de la Zona de Vianants que s’està creant en els carrers més cèntrics de la vila. “L’Ajuntament ha creat noves places d’aparcament en zona blava als carrers que envolten la futura Zona de Vianants mirant de donar resposta a les demandes dels comerciants”, explica el regidor de Via Pública, Josep M. Serraviñals.\nParal·lelament, ja s’han creat noves places d’aparcament sense limitació de temps a diversos carrers dels barris centrals, actuació que en alguns casos ha obligat a transformar carrers de doble sentit en vies de sentit únic. Actualment, la regidoria estudia repetir aquesta actuació en altres carrers per guanyar més estacionaments. Aquesta remodelació de places d’aparcament va acompanyada de reestructuracions de passos de vianants, de voreres i d’altres elements per millorar la seguretat dels vianants i la visibilitat dels conductors, facilitant les maniobres d’aparcament i el trànsit en general.\nN’és un bon exemple la disposició dels aparcaments en semibateria de l’av. Diagonal després del canvi de sentit de la via. Ara els conductors de vehicles surten de cara de la seva plaça d’aparcament, millorant molt la visibilitat. La regidoria de Via Pública continua estudiant la possibilitat de crear nous llocs d’aparcament, tant de zona blava com d’estacionament lliure, als carrers del centre i a d’altres punts del municipi per fer compatibles i donar resposta les demandes de col·lectius com els comerciants i els veïns de Palau-solità i Plegamans.


Fenologia i Meteorologia a l'Alta Segarra: Dades 22 de febrer de 2017\nDades 22 de febrer de 2017\nAvui hem tingut un dia novament molt estable,amb algunes boires a primera hora, menys extenses que no pas les d'ahir, i amb intervals de núvols prims sense més conseqüències a tot elpaís i durant tota la jornada. De cara a la propera nit es podria formar alguna boira molt local, i les mínimes seran lleugerament més altes que les d'avui. Demà tindrem més sol al matí i més núvols sobretot a la tarda i vespre, i no es descarta que la nit de dijous a divendrees caigui alguna pluja feble degut a l'arribada d'una pertorbació feble. Divendres ja s'allunyaria i la temperatura baixaria una mica, a l'igual que dissabte. Diumenge tornaria a pujar de nou, i sembla que aquesta tònica de temps tranquil i amb temperatures suaus podria durar uns quants dies més.\nLes màximes avui han pujat de forma clara, amb valors entre els 15 i 21ºC, mentre que les mínimes han anat entre els 6 i -1ºC, i amb notable inversió tèrmica. La humitat ha estat moderada, la visibilitat més aviat dolenta i el vent ha bufat fluix de mestral.\nFenomens observats: rosada, boirina, parheli\nDades 28 de febrer de 2017\nDades 27 de febrer de 2017\nDades 26 de febrer de 2017\nFotografies de la setmana (20 al 26 de febrer de 2...\nDades 25 de febrer de 2017\nDades 24 de febrer de 2017\nDades 23 de febrer de 2017\nDades 21 de febrer de 2017\nDades 20 de febrer de 2017\nDades 19 de febrer de 2017\nFotografies de la setmana (13 al 19 de febrer de 2...\nDades 18 de febrer de 2017\nDades 17 de febrer de 2017\nDades 16 de febrer de 2017\nDades 15 de febrer de 2017\nDades 14 de febrer de 2017\nDades 13 de febrer de 2017\nDades 12 de febrer de 2017\nFotografies de la setmana (6 al 12 de febrer de 2017)\nDades 11 de febrer de 2017\nDades 10 de febrer de 2017\nDades 9 de febrer de 2017\nDades 8 de febrer de 2017\nDades 7 de febrer de 2017\nDades 6 de febrer de 2017\nDades 5 de febrer de 2017\nFotografies de la setmana (30 de gener al 5 de feb...\nDades 4 de febrer de 2017\nDades 3 de febrer de 2017\nDades 2 de febrer de 2017\nResum mes de gener de 2017\nDades 1 de febrer de 2017


🚨 Porta una pistola pel carrer sense tindre llicència en València\nDetingut un xic, de 23 anys, per portar una arma pel carrer sense tindre llicència en València\nL'arrestat ha manifestat que l'arma era propietat de son tio\ndissabte, 16 de maig 2020 - 15:55h\nEl detingut, sense antecedents policials, ha passat a disposició judicial | Policia Nacional\nAgents de la Policia Nacional han detingut a València a un xic de 23 anys, d'origen espanyol, com a presumpte autor d'un delicte de tinença il·lícita d'armes per portar una arma en una butxaca sense tindre llicència ni documentació.\nEls fets han ocorregut este dimecres, sobre les 20.30 hores, quan els agents feien labors de prevenció han observat a dos homes caminant junts fora de les hores establides per l'estat d'alarma. En adonar-se de la presència policial, estos han fet la intenció d'anar-se'n.\nEn este moment han sigut interceptats per la patrulla que els ha identificat i els ha preguntat pel motiu de la seua presència en la via pública. Durant la identificació els agents han localitzat en la butxaca del jupetí d'un\nuna pistola detonadora negra i munició, cartutxos detonants modificats.\nEls agents li han sol·licitat la documentació de l'arma i la llicència per a portar-la, manifestant l'home que no era el propietari i que li l'havia donat son tio i li l'anava a deixar a un amic sense donar més dades.\nFinalment i després d'algunes comprovacions els policies l'han detingut com a presumpte autor d'un delicte de tinença il·lícita d'armes. El detingut, sense antecedents policials, ha passat a disposició judicial.\n"Brutal robatori en una fruiteria de València" "Brutal accident entre dos camions en València"


50.000 visites, 2.320 comentaris, 182 entrades, dos anys de dur treball i resultats incerts. Tot el món que ensenye sap que educar és com plantar i esperar que agafe. També es pot dir que és abonar i esperar que els pesticides (n’hi ha molts!), o les pluges fortes, no facen malbé la collita. Ara és temps de xafegada. Hi ha qui diu que pedregarà i tot! Però nosaltres, mentre no ens caiga, anem fent... com sempre. Perquè és necessari. Perquè és urgent. Perquè estem vives i vius ara. I la salut sexual, i els drets de les persones, no es poden deixar per a una altra dècada!!!\nEnhorabona, continua endavant. Cal, i tant que cal, fins i tot aquest blog i la teua faena és imprescindible\nAdelante, siempre adelante. Eso es lo importante.\nEnhorabona. Karici.es és necessari en els temps que corren. És una pedra que fa paret. No ens permetem a nosaltres mateixos caure en la depressió (encara que en tinguem, de motius). Força, besets, i endavant. Josepa i Roger\nGràcies estimats, jo no estic gens deprimida; al contrari. Però tots sabeu dels filtres de conselleria a qualsevol producte que tinga l'arrel sex-, especialment si va acompanyada d'homo-, trans-, etc. Això em preocupa.\nA mi em pareix que el blog és necessari perquè a la gent li pareix desagradable parlar d’açò (a l’esglesia i també ho censuren a les biblioteques, etc) i si no estiguera aquest blog ningú parlaria; aleshores no hi hauria coneixement.\nJo crec que el meu treball durant tot l’any no ha sigut molt bo, però ara al meu pareixer estava millorant, perquè fea els comentaris més llargs i no repetia tant les idees dels altres comentaris.\nLes entrades que més m’han agradat són:\n1.“El único cálculo que tienes que resolver es...” , perquè sempre m’han agradat els Simpsons. És una sèrie divertida, entretinguda i reflecta molts problemes de la realitat. En aquest cas és el masclisme.\n2.“Transgèneres” perquè es veuen les diferències entre la vida d’un home i la d’una dona i açò és molt interessant ja que demostra com és la societat en realitat.\n3.“Sexualitat i discapacitat”, perquè és una entrada en la que es defenen els drets de les persones amb discapacitats, no sols a l’amor sinó també al treball, a la diversió, etc.\nEn el bloc la gent pot expressar el que realment pensa d’aquestos temes. En aquest bloc m’han agradat molts vídeos però el que més m’ha agradat ha sigut el de “el dia internacional de les dones” perquè he aprés com les dones han anant canviant les lleis per aconseguir els mateixos drets que els homes encara que no és del tot així. L’altre vídeo és “princeses, boxejadors, cavernícoles... o persones”. El que m’ha agradat d’aquest vídeo és que demostra com crien a les xiques i als xics i com es suposa que han de ser els homes. També eixa idea de que quan passe un temps ja no haurà més masclistes i tot això. I l’últim vídeo és “nines” que em pareix que vol transmetre que no et fa falta canviar i que el model d’una dona no te perquè ser com posen en els comercials.\nTambé m’he adonat que gracies a aquest bloc he après molt, al començament dels meus comentaris no sabia expressar-me molt, posava algunes frases que no tenien molt de sentit i tenia moltes faltes. Ara ja no em costa tant com abans expressar-me, i fins que ara tinc faltes no són tantes com abans i les frases ja tenen sentit encara que les pose molt llargues.\nEn aquests mesos que hem estat fent comentaris de vídeos i/o textos al blog ens servit per a adonar-nos de faltes que cometíem, millorar la nostra forma d’expressar-nos i donar opinions, a més de fer textos amb oracions que tingueren sentit i lògica, i no un text ple d’oracions curtes... A més encara que a vegades no ens abellira fer comentaris, perquè no se’ns acudia res, he de dir que també hem après sobre altres temes.\nPotser que la majoria de les vegades haguem fet comentaris pareguts als que ja s’havien fet, o que després es van fer, encara que des del meu punt de vista en algun comentari vam aportar alguna cosa creativa que no havia dit.\nEl que vull afegir és que gran part dels casos de fracàs escolar és per la forma de donar les lliçons. Ja que a la gent que no li agrada estudiar o que simplement no té una gran capacitat de concentració i/o de memorització es deprimeix de vore com no trau bones notes que li fan la vida impossible perquè a causa d’ açò els seus pares els omplin des càstigs. Des del meu punt de vista crec que d’alguna manera haurien de pensar en alguns mètodes que feren les classes més amenes; i en les que participaren més els alumnes, i no simplement explicant matèria i manant exercicis; a més per a les persones que tan sols els agrada estar a l’ordinador aquesta manera pot ser els agradaria, i és una forma diferent per a que aprengueren sobre uns temes que no sabien.\nEls vídeos que més m’han agradat han sigut:\n1. “Sexting, amoring i altres –ing”: perquè ens informa dels perills de la xarxa i ens avisa de que si ens fem fotos no hi ha que enviar-li-les a ningú per la nostra seguretat.\n2. “Transgèneres”: perquè gràcies a aquesta entrada hem après que no són tan sols els homes els que es vesteixen de dones, sinó que també hi ha dones (encara que són poques) que es vesteixen d’homes.\n3. “Nines”: perquè jo crec que eren uns bons vídeos per a adonar-nos de que cadascú ha de ser com ell/a és, i deixar de ser com els demés vulguen.\nAna 2nd B ha dit...\nJo crec que he millorat un poquet comentant les entrades, però intentaré millorar més. També he après molt dels continguts del blog i per supost m’han agradat.\nLes tres entrades que més m’han agradat son:\n1-“Sexting, amoring i altres –ing”, m’agrada perquè té molta raó, si envies una foto teua mig desnuda a algú tu no saps si eixa persona la tornarà a enviar al seu amic, es molt perillós.\n2-“La irresistible menstruació”, m’agradat perquè jo mai havia pensat en això del que de veritat havia de passar en la película i aquesta entrada ens ha dit la veritat.\n3-“Nines”, perquè m’ha ensenyat a que no tinc que ser com els demés, perquè sinó el mon seria molt avorrit i no cal canviar res, si l'amiga no et vull com ets, no es una amiga de veritat.\nLucía :) ♥ 1er A (L) ha dit...\nPense que els meus comentaris han evolucionat amb el pas del temps, perquè Rosa ens ha ensenyat moltes coses i, cada vegada sabíem més del tema, aleshores no posem tantes xorrades... Al principi sí que no sabíem què fer, perquè no sabíem tampoc molt sobre el tema, abans fèiem comentaris sense molt de sentit i d’una o dues línies, ara escrivim molt més i més enterats. M’ha agradat parlar sobre totes les coses de Karicies, perquè es interessant saber més. Els que més m’han agradat han sigut el de Drag King, ha sigut el més interessant per a mi, perquè em resultaria atrevit i divertit, saber actuar, vestir... com un xic, i l’altre que també m’ha agradat molt ha sigut el de la parodia de l’acadèmia de deixar de ser homosexual, representa molt bé les burrades que fa la gent quan té un homosexual prop de la seua vida.\nLucía :) ♥\nBárbara ♥ ;) 1er A ha dit...\nEls meus comentaris son un poquet curts, uns mes que altres, la majoria les he fet jo sola.\nAl principi, com que no tenia massa experiència eren molt més curts i no s’entenien molt\nperò ara s’entenen i són mes llargues.\nTenia massa faltes ortogràfiques.\nA vegades em donava vergonya que les demes classes els voren i em digueren alguna cosa\nsobre ells. :S\nMoltes gracies Rosa per ensenyar-me a fer aquests comentaris.\nBesets, Bárbara (:\ngemma i maria 1ra ha dit...\nAquest bloc ens a paraigüet molt bona,perquè defensen molt bé a les dones,t’expliquen coses que passen en altres llocs i tu no saps que passa això .Per exemple en un vídeo que vam veure és feia en Amèrica que era una família que tenien una filla i pensaven que ella era lesbiana,i la envien a una acadèmia de homosexuals,però ella si que era lesbiana però no volia que ningú heu sabera per a no jugar-la.\nFet per : maria i gemma 1ra.\nCarla :) ha dit...\nLa meua opinió personal:\nJo vaig descobrir Karícies aquest any, quan la meua tutora Rosa Sanchis ens va dir per primera volta que anàvem a baixar als ordinadors del nostre institut per a fer comentaris de text.\nDes del primer moment que vaig començar a vore entrades de Karícies, em varen entrar ganes de comentar. Poquet a poquet em vaig sentir immersa en el mon de la sexualitat sense buscar-ho. Cada entrada era diferent però al mateix temps al•lucinant, cadascuna d’elles ensenyava una cosa diferent i era mes al•lucinant encara...\nGracies a les entrades, comentaris... he après moltes coses de les quals estic satisfeta. M’ he creat un mon diferent del que tenia al cap i m’he adonat de moltes coses que mai en la meua vida hauria descobert.\n1º-A la meua tutora Rosa Sanchis per ensenyar-me tot el que se del tema.\n2º-Gracies a les entrades perquè per ami son com persones que te informen i ensenyen de forma cinematogràfica.\n3º-Gracies a tota la gent que ha contestat els meus comentaris, per haver-los llegit i haver tingut el plaer de dir-me la seua opinió.\nTampoc crec haver millorat molt però... si que he après a comentar i a saber opinar i aprendre sobre algunes paraules que no coneixia.\nKarici.es es una pàgina molt interessant i et fa aprendre paraules noves i a entendre-les millor.\nEls apartats que més m’han agradat són: Transgèneres, Carlota i la flor de la vida i Princeses,boxejadors...\nTransgèneres;m`ha agradat perquè he après lo que en realitat significa eixa paraula.\nEl vídeo és molt xulo perquè una dona es disfressa de home.\nEl home també es disfressa de dona i esta molt interessant, pareix realment que la xica siga un xic i que el xic siga una xica.\nCarlota i la flor de la vida;m´agradat perquè és una de les pel•licules que parla del sexe obertament.\nPrinceses, boxejadors...;m’agrada no perquè siga sexista sinó perquè reflexiones i està molt xulo.\nLa meua entrada favorita ha sigut H d’Heroi.\nPerquè a part de que m’agrada mol Tres Metros Sobre El Cielo, l’entrada em pareix molt bona.\nTambé Princeses i Boxejadors i Qui vol anar per “bon” Camí.\nEl blog té unes entrades molt bones i m'agrada que cada dimecres comentem en les entrades per que m'agrada dar la meua opinio a la gent.\nPense que els meus comentaris han evolucionat amb el pas del temps, perquè Rosa ens ha ensenyat moltes coses i, cada vegada sabíem més del tema, aleshores no posem tantes xorrades...També es veritat que al principi de curs solament ficaven xorrades i desde que Rosa va es començar a explicar-nos totes les faltes que teníem i que teníem que corregir-les etc...\nI també volia dir que hem millorat molt i que sabem mes del que sabíem abans.\nl.p.m. ha dit...\nKarici.es m-ha agradat molt és interessant.\nLes entrades que mes m-han agradat son:\nCarlota i la Flor de la Vida, Qui vol anar pel bon camí? i Transgeneres.\nel llopis ha dit...\nCrec que cada vagada escric millor. El fet de ver tantes entrades fan que sàpiga molt més. El millor que he après és a sever defensar els meus ideals...Els que més m’han agradat són: “Carlota y la flor de la vida”; “Qui vol anar pel von camí?”Y “Trangèneres”.\nDANI 1ºA ha dit...\nJo pense que els meus comentaris, sincerament, no me he esforçat molt, ni tampoc l'hi he posat moltes ganes.\nTampoc he aprofitat el temps que hem dedicat a Karici.es, l'any que vé, encara que Rosa, no estés, comentaré, faré igual que Aida, que hi ha comentat moltiissimes págines i s¡ha esforçcat molt amb aquesta página.\nI per últim, donar-te l'enhorabona per la página que has creat, que al final ha acabat sent una página en la que hem dedicat hores d'aquest curs, i en la que hem aprés coses sobre la sexualitat molt importants e intersants per al nostre futur.\nEspere que aquesta página segueixca tenint tant d'exit!\nAxel: Bé, jo crec la veritat que no he fet molts comentaris però això no vol dir que no m'hagi semblat interessant aquest bloc, perquè en realitat és un bon blog\nOrlando : Aquest blog em sembla una pàgina on es pot expressar el que sent la persona en veure com és la vida en realitat :)\nMARIA 1ºA ha dit...\nMoltes felicitats! M'alegre molt i les teues entrades són molt interessants.\nZoe Olmos 1ª A ;) ha dit...\nJo pense que, des de que va començar el curs, he millorat molt en fer comentaris i en redactar però m’agradaria millorar molt més.\nGracies a Rosa Sanchis i al seu bloc m’he donat compte de que expressar els teus sentiments i les teves opinions deuria de ser el mes normal del mon però que no es així... que la gent no se dona compte de que sempre ens estem reprimint i vergonyant de les coses que fem o volem dir.\nPense que gràcies a aquest bloc tinc una oportunitat d’expressar les coses que vuic dir quan m’avellisca i que pose el que poses era la meva opinió i, encara que la gent tinga una altra opinió, la meva sempre será aceptada.\nCrec que, cada dia que comente, aprenc una lecció de la vida i pense d’una forma diferent als meus amics i amigues.\nI que debatre i conversar amb ells de ixes coses son coses bones per a el nostre creixement ...\nBo, la meva conclusió es que m’agrada aquest bloc i comentar en ell i que estic orgullosa de mi mateixa perquè, afortunadament, eh passat de fer dos línies a fer quasi dos pàgines i que se que Rosa també esta orgullosa del meu avanç i del de tota la classe de 1ª A.\nJo volia donar-li les gracies a dani per confiar en mi i també volia dir que la gent que fica comentaris que insulten que no el fassen perque aquesta pagina es per a una altra cosa no per a insultar com, diu Rosa no es per a utilitzar-la per ha insultar\nValoració personal: Me pareix que he anat millorant. Els tres comentaris meus que mes m’ han agradat han sigut el primer que vaig fer ja que va ser la primera experiència de comentari sobre masclisme etc.. després també m’ agradat el que vaig fer el 8 de març. Jo crec que he reduït text però cada vegada son millors i amb més fondament. També els comentaris del blog han anat millorant amb el temps.\nLes tres entrades que més m’han agradat han sigut:\nQui vol anal pel “bon” camí, la de Nines i H d’Heroi.\nPerquè tenen molts bons vídeos i estan molt ben explicats i resumits. També m’han agradat perquè van ser molt divertits pel seu\ncontingut del vídeo i de l’entrada.\nVita y claudia ha dit...\nHe notat com cada nou comentari que escrivia era més complet, que posava més informació, que era més llarg i es comprendia millor... Es nota també en la forma d’escriure, és a dir, té més sentit ara que abans. Les meues tres entrades favorites són: ‘’Qui vol anar pel bon camí?’’, l’explicació del dia de la dona treballadora i el que vam veure de ‘’Reacciona Ecuador’’ . També he vist com em molestava que hi haguer en dos colors diferents i cada un discriminatiu: El blau i el rosa, es a dir, que el pares ens ensenyaven que hi ha un color per a cada sexe: si eres xica i t’agrada el blau,no pasa res, péro si ets un xic i t’agrada el rosa et van a considerar maricó per a la resta de la teua vida.\nHola Rosa, moltes felicitats xls 50.000!!!! Ara, a l'escola de la meva filla, volem fer un treball amb mares i mestres feministes x la coeducació! gràcies pels materials i per fer-nos sentir que no som les úniques 'salidas'!!!! jajaja\nMaria, mestra ha dit...\nRosa, enhorabona. Has d’estar molt contenta tant per les 50.000 visites al bloc, com pels comentaris de l’alumnat , que és cert, cada dia són més llargs i, més raonats. Elles i ells han trobat un espai i una mestra que els permet parlar de coses que els interessa.\nA mi també m’interessen i és d’agrair l’esforç que tu fas i que la resta aprofitem amb el nostre alumnat. Gràcies. Maria\nMªJesús 1ºC ha dit...\nLa meua valoració de com he evolucionat en els comentaris ha sigut de començar a fer-los curts i ara fer-los llargs, de tenir moltes faltes d’ortografia a ara no tenir quasi ni la meitat de les que tenia abans, i també a raonar-los millor ja que abans els feia amb el que agafava de les coses que havia posat Rosa a l’entrada.En canvi ara pense més le coses i em pose en la posició del xic o de la xica del video o text...\nA mi les 3 entrades que més m’han agradat han sigut:\nQui vol anar pel “bon” camí?\nM’ha agradat perqué la xica es comporta bé però és que els pares d’ella la porten a eixa escola per a aprendre a ser hetero, però és que no tenen dret a portar-la a eixe lloc perquè ella pot ser el que vuiga, aleshores no hauria de ser així.\nH de heroi:\nEl que m’ha cridat molt l’atenció d’aquesta entrada és que el xico este pensa que si eres un macarra amb moto, el xic de moda o el xulo del grup, les xiques et van a voler, aleshores tio, vas de cantó!, perquè si ho penses bé les xiques et volen pel fisic i no per la forma de ser.\nJo d’aquesta entrada pense que en veritat no li hem de donar tantes explicacions als xics. És que ells ens donen explicacions a nosaltres? veritat que no? doncs hem de deixar de donar-li més, aixi que mentres que ells no ens donen explicacions d’on estan i amb qui… nosaltres tampoc els ho direm.\nAna H 1º C ha dit...\nEls meus comantaris a nivell de llargària estan pràcticament iguals, és veritat que abans eren més curts i ara són més llargs, però de totes maneres, no han canviat molt.\nTambé pense que abans el que volia dir no s’entenia res respecte a ara, no m’expressava bé i tenia més faltes ortogràfiques, ara s’entenen millor i hi ha menys faltes d’ortografia.\nCrec que ara són molt més interessants i expressen més el que vull dir.\nLes tres entrades que més m’han agradat són:\n-El único cálculo que tienes que resolver...\n-San Valentín, tín, tín...\nLa primera em va agradar perquè mostra com Lisa Simpson no es conforma amb les matemàtiques de l’escola de xiques i vol anar a l’escola dels xics perquè són matemàtiques de veritat, no com les altres (les de l’escola de xiques) que és de sentir els números i cosses d’eixe tipus. Al final encara vestint-se de xic consegueix donar matemàtiques de veritat.\nLa segona em va agradar perquè Carles pregunta si hi ha que ser com H per tindre novia, tindre moto, abdominals, passar de tot, barallar-se... M’ha agradat sentir com diu estes cosses i com patix per ser igual que ell perquè a la realitat les xiques, normalment, no busquen xics ‘’macabres’’.\nLa tercera m’ha agradat perquè algunes respostes en roig són gracioses i són millors que les negres: més reals, és el que fem i pensem normalment les xiques.\nEm pareix que he millorat un poquet perquè comet menys faltes i també faig millor els comentaris. També he de millorar perquè faig els comentaris massa curts i els he de fer més llargs. Ara que llig els meus comentaris del principi no entenc res. També crec que he sigut un poquet repetitiu perquè quan llig els altres, m’avorreix molt perquè en tots posa el mateix, fins en el meu es repetia també. De veritat crec que ens eduquen per a no pensar. Espere que això canvie un poquet.\nM’han agradat molt tres entrades:\n1r Nines: M’ha agradat perquè em pareix graciós i macabre a la vegada i també m’ha agradat perquè parla d’una cosa que passa en el món i de vegades la gent no s’adona. També m’agrada perquè está fet amb nines perquè si s’haguera fet amb persones haguera quedat molt mal.\n2nTransgeneres: M’ha agradat perquè les dones volen ser com els homes,volen tindre una mica de poder, perquè és veritat que les dones estan infravalorades i jo, que sóc un home, crec que és veritat. No pot ser que les dones estiguen amb aquestes condicions. De veritat espere que això canvie.\n3rCavernicoles: M’ha agradat perquè és molt graciós i també explica d’una manera un poquet exagerada com els homes tracten a les dones. També és un poquet exagerat la forma en la que el cavernícola assetja a les dones pel carrer o contracta a les dones més guapes.\nEn conclusió la pagina és divertida te coses importants i també mola, però tinc una pregunta : Perquè la pagina s’anomena Karicies?, també volia donar l’enhorabona Rosa per els 500.000 comentaris.\nEn conclusió: la pagina és divertida, té coses importants i també mola, però tinc una pregunta: Perquè la pagina s’anomena Karicies? També volia donar l’enhorabona a Rosa pels 50.000 comentaris.\nJaimeSR 2n B ha dit...\nLo primer... Enhorabona Rosa.\nUna de les entrades que mes m'ha agradat ha sigut l’ultima, que s'anomena "Qui vol anar pel "bon" camí? " ja que reflexa un problema que moltes persones homosexuals sofreixen, els pares no els accepten i les envien a una escola, i encara que ells no ho creguen acaba sent un timo. Sempre hi ha un pare estúpid que ho fa.\nUn altra ha sigut (encara que no massa) “NINES”que presenta el rebuig per les persones o les coses diferents en el segon vídeo, i al primer presenta a un pare que s’espera que totes les nines que hi ha a la tenda siguen iguals , però no es així.\nLes escoles de hui en dia (la majoria) ensenyen una disciplina molt rígida , no deixen opinar i manen al 100% el que has de fer, això ens deixa amb una baixa capacitat d’argumentació i escriptura , ja que expliquem les coses amb els textos dels llibres i escrivim sempre el que manen , mai un altra cosa…\n1.- Valoració del blog\nEn conclusió el blog es una molt bona idea ja que es un blog en el que poden participar les persones, vore el que opinen els demes sobre aquest tema, que la majoria de les persones no acaben d’acceptar.\n2.- Valoració dels meus comentaris\nTots el comentaris que he fet son, al meu parèixer, massa curts llevant u o dos. No estan ben escrits i la majoria d'ells esta ple de faltes. He de millorar el valencià en una gran mesura ja que mai se m'ha donat be. Es cert que podria usar el recursos, però mai o quasi mai els utilitzava fins farà un mesos.\nI ara els comentaris i les entrades van a augment , cada vegada més Molt bon blog Rosa .\nJo, sincerament, crec que he millorat del primer comentari que vaig fer a l’ultim en tots el sentits. He millorant en l’ortografia, la puntuacio, la forma d’argumentar l’escriptura... Per aixo estic molt satisfeta del que he progressat. I amb la meua companya Belen ens hem rigut molt veient videos. Estic segura de que a poc a poc anire aprenent a fer molt bons comentaris.\nLes tres entrades del blog de karicies que mes m’han agradat han sigut:\nEL "PUTO AMO" EN CADIRA DE RODES PERQUE ES LA MEUA SERIE FAVORITA.\nCARLOTA I LA FLOR DE LA VIDA PERQUE HE APRES MOLTES COSES SOBRE LA SEXUALITAT.\nQUI VOL ANAR PEL "BON" CAMÍ? PERQUE HI HAVIA PARTS DEL VIDEO QUE EM FEIEN GRACIA.\nPd: Falten tots el accents perque l’ordinador no accentuava.\nKarla Perez ha dit...\nHe vist els meus comentaris, crec que he millorat comentant en aquest bloc, de segur que més avant aniré millorant i comentaré més.\nHe de facilitar a Rosa per “Karicies” perquè en aquest bloc podem aprendre moltes coses, a més ens dóna l’oportunitat d’expressar la nostra opinió.\nSeguix aixina amb el bloc Rosa!:)\nEn conclusió aquest blog ensenya uns dels valors mes importants de la vida, i demostra que les dones i als que se consideren “diferents” no son inferiors als homes.\nM’ ha agradat perquè mostra com és la vida masclista d’ara i com poguera ser la vida en un mon on tots foren iguals.\nSexting, amoring i altres -ing\nEn aquesta entrada mostra els perills de posar imatges o publicacions en les xarxes socials, també que si unes imatges que no es vol que estiguen a les xarxes que no és facin.\nPerquè algunes persones pensen que els que son diferents no agraden, en canvi, a les persones que son mes comprensives els agraden les persones diferents perquè son úniques i tenen les seues pròpies característiques.\nL’entrada que més m’agrada’t és la de “Feas” perquè no em pareix ve que les xiques és fasen mal per estar boniques. El dit que diu que “para estar guapa hay que sufrir” no em pareix ve perquè fa que les xiques es estopegen la cara con tants cosmètics. La gent te que aprendre a acceptar als demes i no tant de jutjar. I m’agrada’t perquè diu la veritat a les xiques. Bo un abraçada per a tots. \nruth y laura 1ªc te queremos mucho ha dit...\nBueno pues nada Rosa que nos a gustado mucho la clase contigo a lo largo del curso te hemos cogido muchocariño y eres una profe distinta a los demás nunca habíamos hablado con otro profesor de los temas que hablamos contigo ni bajábamos a la pecera a comentar el tú bloc jajaja q ha sido muy divertido jajaja ruth y yo te vamos a echar mucho de menos esperamos q siempre t acuerdes de nosotras aunque algunas veces no nos portamos bien pero de todas formas nosotras si nos acordaremos de ti y aunque no estés comentaremos tu bloc jejeje+, te queremos mucho\nAtt: disculpa q este en castellano jeje y que no nos hayamos esforzado tanto .


València Barça: “La responsabilitat en les sancions és de tothom i de ningú” | Esports | EL PAÍS Catalunya\n“La responsabilitat en les sancions és de tothom i de ningú”\nLuis Enrique evita pronunciar-se sobre la possible sanció al Madrid per alineació indeguda i destaca Messi, Suárez i Neymar: “És la millor davantera de la història”\nBarcelona 4 DES 2015 - 15:21\tCET\nL'última vegada que el València va perdre a Mestalla va ser contra el Barça de Luis Enrique, el 30 de novembre passat. Més d'un any després el quadre blaugrana torna de visita a casa de l'equip txe, que estrena Neville a la banqueta. “És un equip que canvia d'entrenador i això presenta dificultats ja que el treball de seguiment que havíem fet fins ara genera dubtes”, ha explicat el preparador del Barça. I ha destacat la feina de l'últim tècnic del València. “Per mi el treball de Nuno va ser més que destacat”.\nNo viatjaran a València ni Sergi Roberto ni Mathieu, però el Barça recupera Messi (no va entrar en la convocatòria del partit contra el Villanovense per precaució) i Samper, del filial, se suma al primer equip. “El Leo està bé, sempre ho ha estat, i té ganes de jugar”, ha resolt l'asturià; “no estic content amb els resultats del Barça B, però hi ha jugadors com Samper que ens poden donar un cop de mà. Encara han de millorar moltes coses i han de canviar els resultats del filial si volen pujar al primer equip”.\nLuis Enrique ha evitat pronunciar-se sobre la situació del Reial Madrid i la seva possible eliminació de la Copa del Rei per alineació indeguda davant del Cadis. “No tinc cap intenció d'entrar en aquesta polèmica”, ha dit. I quan se li ha preguntat de qui considerava que era la responsabilitat de fer jugar Txérixev ha respost: “De tothom i de ningú”.\nEn canvi, l'entrenador del club blaugrana sí que ha tingut paraules per a Messi, Neymar i Suárez. “És la millor davantera de la història del Barça i m'atreviria a dir que és el millor trident de la història del futbol”, ha conclòs Luis Enrique.


La reforma de mínims de la Via Laietana inquieta el comerç\nEl govern de Colau retirarà l’estàtua d’Antonio López i instal·larà un panell per explicar que a comissaria es torturava\nL’eliminació de les semirotondes és una de les mesures urbanístiques que criden més l’atenció (Kim Manresa)\nLa inquietud creix entre els veïns i comerciants de la Via Laietana. Ahir el govern de l’alcaldessa Ada Colau va anunciar que la resta del mandat es gastaran un parell de milions d’euros en diverses millores urbanístiques. De fet, parlem de mesures necessàries però de caràcter pal·liatiu, de l’eliminació de la semirotonda de la catedral, de l’ampliació d’algunes voreres, de l’obertura de nous camins escolars i passos de vianants... Les iniciatives municipals que criden més l’atenció d’aquest pla, malgrat que els pròxims mesos generaran una gran polèmica, amb prou feines incidiran en la vida quotidiana de la zona. I és que el govern municipal planeja instal·lar plafons informatius davant la comissaria de la Policia Nacional per explicar que, en aquell immoble, durant molts anys, es va torturar molta gent. A més a més, l’Ajuntament vol retirar abans de finals d’any l’estàtua de l’esclavista –entre moltes altres coses– Antoni López, i també canviar el nom de la seva plaça.\nPerò la regidora del districte de Ciutat Vella, Gala Pin, amb prou feines va detallar la interioritats dels plans del govern per dur a terme la molt esperada reforma integral d’aquesta menystinguda via. Un cop més, la regidora Pin va assenyalar que la gran remodelació de la Via Laietana es farà al llarg del pròxim mandat, i que abans del 2019 tindrà lloc el procés participatiu que permetrà dissenyar el seu projecte executiu. A mitjans de l’any passat la mateixa Pin va subratllar que el projecte executiu de la nova Via Laitena estaria a punt aquest mandat, que les obres començarien tan bon punt l’Ajuntament pogués apartar al voltant de 20 milions d’euros. Ara sembla que aquestes previsions es dilueixen...\n“Ara hem de fer un procés participatiu per poder fer el projecte? –va lamentar ahir Xavier González, president de l’associació de veïns i comerciants del singular viari–. Ara fa un any més de cent entitats vam firmar un manifest en què demanàvem a l’Ajuntament que accelerés la urgent reforma de la Via Laietana. Però no ens fan cas. Entenem que falta\nvoluntat política. Fa més de quatre mesos que esperem tenir una reunió amb algú del govern, amb algú de BComú, però no hi ha manera. Únicament ens va rebre el socialista Jaume Collboni, per una qüestió de cordialitat...”.\n“Tot s’està demorant d’una manera innecessària –continua González–. Les mesures que ara anuncien ens semblen del tot insuficients. Però nosaltres estem disposats a donar-los idees”. L’associació de veïns i comerciants de la Via Laietana acaba de firmar un conveni amb l’ Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona de la Universitat Politècnica de Catalunya amb l’objectiu d’elaborar propostes per revitalitzar aquest carrer. No és més que una manera de pressionar l’Ajuntament perquè prioritzi la reforma d’aquest vial. Aquí entenen que després de les obres de Balmes, passeig de Gràcia, Diagonal i Paral·lel és el torn de la Via Laietana.\nTot i així, ara per ara els plans municipals només preveuen intervencions menors. Pin va explicar que el principal objectiu d’aquestes primeres mesures és millorar la connexió entre els barris del nucli antic i el Gòtic, donar més protagonisme al vianant i, d’aquesta manera, reduir els alts nivells de contaminació acústica i atmosfèrica que es registren en aquesta inhòspita via. Per això el govern preveu eliminar la semirotonda de la plaça Antoni Maura, entre la catedral i el mercat de Santa Caterina, a fi d’ampliar les voreres. “ D’aquesta manera es crearan nous espais de què podran gaudir els veïns”, va destacar Pin.\nTambé està previst ampliar les voreres de la majoria de les cruïlles de la via i reparar un munt de clots. Les obres es licitaran el primer semestre del 2018 i estaran acabades a començaments del 2019.


El mónFILMAT tanca una sisena edició "prudent" amb poques projeccions presencials, però "molt heterogènies" La República\nACN Amposta.-El Festival Internacional de Cinema i Paisatge mónFILMAT clou aquest diumenge a la nit quatre dies de certamen amb la projecció dels films ‘Homenatge a Judes’ i ‘Pedra pàtria’ […]\nACN Amposta.-El Festival Internacional de Cinema i Paisatge mónFILMAT clou aquest diumenge a la nit quatre dies de certamen amb la projecció dels films ‘Homenatge a Judes’ i ‘Pedra pàtria’ al Lo Pati – Centre d’Art Terres de l’Ebre, d’Amposta. En la sisena edició, s’han programat tretze llargmetratges, 22 curts i un “work in progress” i s’ha recuperat la presència dels directors. “Ha estat una edició molt prudent, amb poques sessions presencials, però molt heterogènies”, ha dit a l’ACN el programador del festival, Xavier Miró. El certamen ha mantingut la virtualitat amb una desena de projeccions a través de la plataforma Festhome. També s’han visionat pel·lícules a la Ràpita i, per primera vegada, a Tortosa, coincidint amb la seva capitalitat cultural.\nSegons Miró, el públic s’ha entusiasmat amb la pel·lícula ‘La Niñas’, de la directora Pilar Palomero i ha pogut veure films “molt arriscats” com ‘Lúa Vermella’. “Aquest any, hem aconseguit el maridatge entre l’espai de projecció i la pel·lícula, no es tracta de projectar en qualsevol lloc, sinó de mirar que la pel·lícula sigui adient i encaixi en l’entorn”, ha assegurat el programador.Enguany, s’han programat obres centrades en la introspecció i l’autoreflexió, sense deixar de banda l’eix temàtic central del festival: el paisatge. Miró ha explicat que no buscava aquesta mena de films, però l’actual context de pandèmia hi ha influït. “En general han estat pel·lícules poc divertides; i una mica més dures que l’any passat”, ha afegit. A tall d’exemple, ha destacat la pel·lícula inaugural ‘Transoceánicas’, de Meritxell Colell i Lucia Vassallo.L’organització apunta que aquesta edició és menys internacional a causa del context sanitari. Amb tot, s’han pogut veure obres com ‘Last Words’ o ‘Lúa Vermella’, dos films reconeguts en l’àmbit internacional. En el cas de ‘Last Words’, de Jonathan Nossiter, encara no té distribució a Espanya, tot i que ha “enamorat” en els nombrosos festivals internacionals on s’ha projectat. “No busquem tant la internacionalització de les pel·lícules sinó el fet que encara no s’hagin pogut veure o bé que siguin molt difícil de veure-les”, ha assenyalat Miró.Gairebé 700 visualitzacions i 400 assistentsA l’espera del recompte final, el certamen ha aplegat unes 400 persones de públic en les sessions presencials fetes en els diferents espais escollits, com l’antic Col·legi de les Monges i Lo Pati Centre d’Art d’Amposta, la plaça dels Dolors de Tortosa i el Museu de la Mar de l’Ebre de la Ràpita. Pel que fa a les visualitzacions, s’han xifrat en 690 – les cintes s’han pogut veure a través de la plataforma Festhome. En global, el festival ha reunit un miler de persones, gràcies a la fórmula híbrida. La pel·lícula més vista en línia ha estat ‘Armugan’ i ‘Las Niñas’ pel que fa a les projeccions presencials.”Valorem molt positivament aquesta edició, perquè hem pogut recuperar coses que el 2020 no vam poder fer; hem projectat per primera vegada a Tortosa, hem tornat a la Ràpita, recupera’t els ‘foodstrucks’ o la presència de directors, estem molt contents i agraïm la presència del públic perquè sense ell la nostra feina no tindria massa sentit”, ha subratllat la directora de Lo Pati, Aida Boix.Boix ha recordat que els va sorprendre la bona acollida de l’any passat i ha recalcat que el festival té un públic molt fidel. “Tenim moltes ganes que arribi l’any vinent per tornar a fer un festival complet, on puguem compartir una mica més del que hem fet en aquesta edició”, ha comentat.Pel que al format virtual, l’organització encara no ha pres cap decisió sobre si el mantindran en la pròxima edició. Tot i això, Miró recalca que mónFILMAT no va néixer per tenir sessions en línia i, diu, que seria contradictori amb l’esperit del festival. I en aquest sentit, ha reivindicat la presencialitat de la gran pantalla.


El coronavirus dispara les assegurances de lloguer - Immo Diari\nInici Coronavirus El coronavirus dispara les assegurances de lloguer\nEl coronavirus dispara les assegurances de lloguer\nLa inestabilitat econòmica provocada per la crisi de Covid-19 i ha fet augmentar la demanda de les empreses asseguradores de lloguer, que tanquen el primer any de pandèmia amb bons resultats i grans expectatives.\nA més, en total, a Espanya es preveu la construcció de 90.180 habitatges destinats a lloguer fins 2028, més d’un 50% ubicades a Madrid, segons un informe realitzat per la consultora Atlas Real Estate Analytics, i es requereixen 991.545 habitatges per arribar a la mitjana europea, que se situa per sobre del 30%.\nA aquesta empenta se li afegeix la inseguretat econòmica provocada per la crisi de Covid-19. “Estem veient com l’arrendament d’habitatge habitual s’ha reactivat molt per sobre de la compra de pisos per diversos motius: la incertesa sobre l’economia, la pèrdua de capacitat adquisitiva i la caiguda dels lloguers turístics”, assenyala Juan Carlos Muñoz, director comercial a Espanya de la companyia alemanya d’assegurances Arag. “Però també s’han triplicat les reclamacions per impagaments a causa de l’impacte econòmic de la crisi i, per això, els propietaris estan molt conscienciats en buscar protecció completa”, explica el directiu.\n“Amb la contractació d’una assegurança, els propietaris tenen assegurat el pagament de la renda dels mesos que hagin contractat i els entra el servei jurídic”, explica Arantxa Goenaga, sòcia del bufet jurídic Cercle Legal, que col·labora amb diverses companyies d’assegurances de lloguer com Arag o Mútua de Propietaris. “Aquestes empreses s’estan estenent: fins ara hi havia dos altres companyies, però cada vegada treballem amb més”, afirma Goenaga.\nEn l’últim any, la contractació d’assegurances d’impagament de lloguer a Arag va augmentar un 33% després d’una aturada de l’activitat al març. “A partir de juny, les contractacions van començar a recuperar-se”, explica Muñoz. “Anem creixent mes rere mes, tenim una alta demanda tant de propietaris com de llogaters molt elevada, estem en rècord històric”, explica David Carballlo, director comercial de Lloguer Segur. L’empresa no ofereix pòlisses d’assegurança de lloguer, sinó que va més enllà i realitza l’elecció de l’inquilí i paga directament al propietari, tant si les rendes s’abonen com si es produeixen impagaments. “La demanda està creixent amb l’auge dels habitatges en lloguer i després d’un fort augment en 2021 creiem que podria estabilitzar-se en 2022”, apunta Carballo.\n“Els mesos de pandèmia han afectat el mercat de lloguer molt més enllà de la paralització durant el confinament”, assenyala el director comercial d’Arag a Espanya. “Aquests canvis en el mercat han fet que propietaris i llogaters tinguin més marge de negociació de condicions i que es demani una major professionalització de la signatura dels contractes per a la seguretat de les dues parts”, explica el directiu.\nUn altre ingredient és la sensació d’inseguretat jurídica que puguin tenir els propietaris a causa de les mesures socials impulsades pel Govern per pal·liar l’impacte de la pandèmia. “Hi ha molts canvis i això produeix inseguretat als propietaris”, assegura Ignasi Vives, advocat del bufet Sanahuja Miranda. “No hi ha canvis legislatius que facin als petits propietaris més vulnerables perquè van destinats a grans forquilles, però hi ha mesures com la paralització dels desnonaments sobre les quals no queda clara la seva aplicació”, afegeix.\nArticle anteriorEl preu de l’habitatge caurà fins a un 7% a Barcelona\nArticle següentEls ajuntaments podran pujar l’IBI als que tinguin habitatges buits