La memòria coral del rock català dels 90\nEl 'rock català' dels 90: ¿la moguda de Pujol o un fenomen espontani?\nEl llibre 'Tocats de l'ala' s'endinsa en les claus de l'escena que va emergir als anys 90 a partir dels records i les opinions d'una seixantena d'entrevistats, tant músics com mànagers, gestors culturals i periodistes\nBarcelona - Dimecres, 09/01/2019 | Actualitzada 10/01/2019 - 11:20\nEl rock català dels primers anys 90: ¿fenomen transcendent o banal? ¿Espontani o orquestrat des dels despatxos del poder? ¿Modern o anacrònic? ¿Artístic o lingüístic? El llibre ‘Tocats de l’ala. Història oral del rock català' (Ed. Contra), del periodista musical Oriol Rodríguez, entra sense por en aquest terreny deixant que el micro vagi de mà en mà: músics, mànagers, gestors culturals, programadors i periodistes construeixen, amb visions de vegades contraposades, el retrat coral d’una escena que va moure multituds i va aixecar polèmica.\nGrups que, discussions a banda, van deixar un llegat d’himnes que “formen part de la nostra herència cultural popular”, com destaca Rodríguez en el pròleg. ‘L’Empordà’ (Sopa de Cabra), ‘Boig per tu’ (Sau), ‘Bon dia’ (Els Pets)... Els símbols d’una era que, més de dues dècades després, és desgranada, amb posicions tan favorables com crítiques, al llarg de 364 pàgines d’intensa lectura.\nUnos nois clàssics marcats pels Beatles\nAl llarg d’una trentena de capítols, el llibre recorre la peripècia d’aquesta escena prenent com a punt de partida els cinc grups més populars: Sopa de Cabra, Sau, Els Pets. Sangtraït i Lax’n’Busto. Bandes que bevien de sons rockers clàssics, amb una coincidència en el llegat ‘beatle’. El primer disc adquirit per Gerard Quintana va ser el debut del grup de Liverpool; el de Pep Sala, el senzill ‘The ballad of John and Yoko’; el de Lluís Gavaldà, ‘A hard day’s night’... Quim Mandado, dels ‘heavies’ Sangtraït, es desmarca citant la banda hard rock dels setanta Nazareth.\nCarles Sabater i Pep Sala, en una imatge promocional de Sau.\nTots vivien fora de Barcelona, però baixaven o pujaven a la ciutat per assistir a concerts que els van canviar la vida, com el de Bruce Springsteen al Palau d’Esports, el 1981, en el cas d’Els Pets. “Teníem 17 anys i vam flipar”, recorda Gavaldà. “Vam sortir dient-nos que havíem de muntar un grup que tingués aquell punt d’apassionament”.\nRitus iniciàtics amb marge per a les novatades\nLa tecnologia i les escoles superiors de música han fet que avui els discos d’artistes debutants sonin la mar de bé, però en aquell moment la inexperiència i l’acomplexament causaven estralls. El primer àlbum de Sopa de Cabra “no sonava a Sopa de Cabra”, denuncien ara els seus membres. Josep Thió lamenta que les guitarres es van gravar “endollades a la taula de barreges sense passar abans per un amplificador”. Per això no van trigar a publicar un disc en directe, ‘Ben endins’ (1991).\nEls Pets rebien moltes influències: soul, rockabilly, pop, punk... I el seu debut discogràfic va ser “exageradament eclèctic”, diu l’autocrític Gavaldà. Passaria un temps fins que sabessin fixar el seu estil i modular el clima d’un disc. Lax’n’Busto tampoc va quedar satisfet del seu primer àlbum: els van posar “coristes, piano, saxo...”, lamenta Jimmy Piñol. Després, Los 40 Principales els van demanar que fes el favor de treure el “collons” de la lletra de ‘Miami Beach’, demanda que es van passar per l’arc del triomf. Duble Buble, en canvi, grup precursor de l’escena, va haver de moderar la seva fogositat: el títol original del seu èxit ‘Clava’t’ (lletra de Maria Jaén) era encara més precís, ‘Clava-te’m’, com revela Quim Monzó.\nLa festa major, un circuit assumit amb orgull\nUn dels estigmes del rock català és la seva associació al circuit de festes majors, amb els peatges artístics que aquest entorn pot comportar. Acusació davant la qual Els Pets surten al pas traient pit. “El rock and roll és música de ball i de festa major, ¿o és que els pioners del rock als anys 50 no anaven actuant de fira de bestiar en fira de bestiar?”.\nEl grup de Constantí va apel·lar a l’humor des dels seus primers temps, acollint sense disgust l’etiqueta de rock agrícola i prestant-se a posar en sessions fotogràfiques amb aixades en lloc de guitarres.\nEl ball de la subvenció, els pros i els contres\nEl rock català, ¿va prosperar gràcies al reg de diners públics? Xavier Bru de Sala, aleshores director general de Promoció Cultural de la Generalitat, és rotund: “aquella va ser una generació subvencionada”. Sobretot, afegeix, arran de la tancada de cantautors a la Conselleria de Cultura, el 1988, per demanar més presència de música en català als mitjans públics. Segons el seu parer, l’acord final no va revertir tant en la cançó d’autor com en el pop-rock, encaixat com a so del moment.\nPunt de vista discutit per Joan Carles Doval, de la discogràfica Picap, per a qui “la fal·làcia de les subvencions se la van inventar Loquillo, Los Rebeldes i gent frustrada com ells”. Si intentem desxifrar el fons de la qüestió, tenim: una inversió en la ràdio i la televisió pública per donar suport a la música en català, una subvenció per gravar videoclips (cinc milions de pessetes, xifra que va permetre a Sau ambientar ‘És inútil continuar’ en una platja de la República Dominicana), la receptivitat dels ajuntaments de CiU a programar els grups i la compra d’alguns centenars de discos de cada llançament per part de Cultura.\nAquesta última mesura és defensada per Lluís Gavaldà perquè “era una eina per donar vida a la indústria catalana”. El cantant d’Els Pets afegeix que “això mateix es feia al teatre, el cine, la literatura, i ningú deia que Quim Monzó fos un autor subvencionat ni que Dagoll Dagom fos una companyia teatral subvencionada”. Gerard Quintana deixa anar que molt més gran havia sigut el recolzament institucional a la ‘movida’ madrilenya, “començant per Tierno Galván i passant per tot el circuit d’ajuntaments socialistes i pel suport de Radio 3”. I el mateix Bru de Sala recorda que “si el públic hagués girat l’esquena al rock català, el moviment no hauria existit per més esforços que hagués fet l’administració”.\nLa nit del Palau Sant Jordi, ¿una trampa política?\nUn altre capítol espinós: el concert del 14 de juny de 1991 al Palau Sant Jordi, presentació en societat del rock català. El macroconcert pactat pels mànagers de quatre grups (Sopa, Sau, Els Pets i Sangtraït) va adquirir aires institucionals quan s’hi va sumar l’oficina Ressons, de la Generalitat. Els membres de Sopa de Cabra se’n van assabentar quan anaven a una sessió de fotos del diari ‘Avui’ amb les altres bandes, de la qual es van absentar per manifestar el seu desacord.\nLluís Gavaldà no el molesta la implicació d’un agent públic. “Era ni més ni menys que la seva feina: ajudar la cultura autòctona i recolzar-la”. Però, per Gerard Quintana, arran del Sant Jordi, i “a diferència del rock radical basc”, l’escena catalana es va convertir en “la movida de la Generalitat”. El pitjor per a Sopa estava per arribar, quan l’anunci que el seu disc següent seria en castellà va posar la banda al mig d’un foc creuat.\nL’elogiat encant de les bandes ‘outsiders’\nAixí com la majoria dels grups bevien de fonts prepunk, Lluís Costabella, de Kitsch, es va iniciar a través de ‘God save the Queen’, de Sex Pistols, àlbum que van seguir els de The Smiths, Echo & The Bunnymen o The Jesus and Mary Chain. “Hacíamos les coses d’una manera una mica més original o diferent que els altres, o vam ser més coherents i afins a l’època que vivíem”, reflexiona al llibre. Costabella defensava el seu com un “rock en català”, no “rock català”, per diferenciar-se dels seus contemporanis.\nUmpah-pah, amb Adrià Puntí a sota, al centre.\nKitsch és un dels grups que mereix atenció malgrat no formar part de l’‘star-system’, igual que Umpah-Pah, el líder dels quals, Adrià Puntí, no mostra cap distanciament amb l’escena i arriba a qualificar-se de “molt soper”. O Bars, amb una de les poques ‘front-woman’ de l’època, Montse Llaràs, que va desenvolupar un estil propi en un imaginari rock “associat a paios durs”.\nUna collita d’himnes malgrat la mala premsa\nEl paper de la premsa especialitzada davant la reclamació de contribuir a “fer país” i la funció de consciència crítica il·lustra un capítol amb posicions contrastades. Periodistes que recorden pressions per tractar l’escena amb benevolència i que reafirmen les seves objeccions (“competir contra Led Zeppelin, els Stones i Bob Marley s’hauria d’haver prohibit per decret”, apunta Santi Carrillo, director editorial de ‘Rockdelux’), grups encara ferits pel menyspreu que destil·laven alguns articles i veus que atribueixen el rebuig a al fet que l’esclat del rock català, des del rerepaís comarcal, els va agafar sorprendre.\nEl relat coral no arriba a una conclusió unitària, però agafem-nos a un balanç favorable que apunta als efectes del rock català en la progressiva normalització de la música a aquesta llengua. “Ara la gent elegeix en igualtat Izal, Jorge Drexler, The Black Keys o Mishima”, recapitula Joan Reig, d’Els Pets. “El català està al Primavera Sound, Manel fan gires per tot l’Estat, i Txarango, per tot el món”.\nEl Festival Filmets projecta més de 250 curtmetratges de tot el món\nElton John es confessa a 'Yo'\nNingú tira la merda com ell\nTemes: Els Pets Sopa de Cabra Música


» Una línia de cràters.\nUna línia de cràters.\nAbril 07, 2012 | Categoria: Articles\nAquesta imatge ens mostra una notable línia de cràters secundaris, formats per un conjunt de roques amb mesures similars, caigudes una manera continuada dins d’un cràter sense nom d’uns 150 quilòmetres de diàmetre, situats al costat sud-est de l’extrem inferior dret d’aquesta cadena de cràters.\nEls cràters secundaris individuals d’aquesta cadena tenen cadascun entre 4 i 6 quilòmetres de diàmetre. La uniformitat d’aquestes mides i la seva disposició lineal radial cap el centre, indica els complexos processos físics de l’impacte.\nAquesta imatge va ser adquirida forma part del projecte MDIS que preten enregistrar en format estèreo imatges d’alta resolució. Les imatges en format estèreo utilitzen una combinació d’imatges estereoscòpiques de la superficie de Mercuri, amb una mitjana de resolució de 200 metres per píxel.


Habilitats socials – Apsis\nLes habilitats socials són el conjunt de capacitats i estratègies de les quals disposem les persones per comportar-nos de forma adaptativa i efectiva amb les persones i el context social del nostre entorn.\nA continuació parlarem sobre els tipus d’habilitats socials existents.\nAlgunes de les habilitats socials que més bàsiques són les següents:\nRealitzar un compliment\nDonar les gràcies i demanar les coses per favor\nPresentar a unes altres persones\nHabilitats socials complexes\nLes habilitats socials complexes són aquelles capacitats que sovint són més difícils d’adquirir o requereixen un esforç més elevat a nivell d’introspecció.\nEmpatia. Capacitat per posar-se en el lloc de l’altra persona i veure les coses des de la seva perspectiva.\nAssertivitat. Capacitat de comunicar-se de forma sincera i directa dient el que es vol dir, sense ferir els sentiments de les persones del voltant però sí defensant els drets d’un mateix.\nEscolta activa. La capacitat d’escoltar la tenim gairebé totes les persones. No obstant això, la capacitat de l’escolta activa implica a més d’escoltar donar transmetre al parlant que s’està escoltant. Un exemple seria anar assentint amb el cap mentre l’altre està parlant, un altre seria anar dient, clar, doncs si, tens raó, i frases d’aquest estil.\nIntel·ligència emocional. Es tracta de l’habilitat social d’una persona per saber controlar i expressar emocions i reconèixer-les i diferenciar-les. Un aspecte molt important també és controlar els nostres pensaments a través de les emocions que sentim.\nHabilitat per comunicar el que sentim. No guardar-nos tot el que sentim i pensem sinó expressar-ho als altres.\nCapacitat de reconeixement. L’habilitat per reconèixer els errors que es cometen és indispensable per aprendre i seguir creixent.\nCapacitat negociadora. Resulta molt important desenvolupar una bona capacitat comunicativa que permeti negociar davant les diferents situacions que poden presentar-se. Ja des de petits al pati del col·legi els nens han de negociar amb els seus amics el joc al que volen jugar per exemple.\nCapacitat de definir un problema i buscar diferents solucions. Encara que aquest punt sembli que es tracta d’alguna cosa senzill no ho és. Sobretot ocorre amb els nens impulsius que abans de pensar actuen. Resulta molt important deixar-los clar que davant un problema no han d’actuar impulsivament sinó que han de valorar totes les possibilitats de solució que té i escollir la més adequada.\nReconeixement i defensa dels drets personals i aliens. Aquest punt és molt important ja que si no tinguéssim aquesta capacitat sovint la gent s’aprofitaria de nosaltres i ens estarien prenent el pèl tot el dia. Resulta imprescindible educar als nens en valors i en drets que tenen tant ells com les persones de la seva al voltant. Així mateix, s’hauria d’educar que han de defensar-los de forma adequada.\nInterpretació de la comunicació no verbal. Un altre aspecte important per relacionar-se és entendre i interpretar el que ens està transmetent l’altre. Així, hem de saber interpretar quan l’altre vol parlar, quan a l’un altre li avorreix el que estàs dient, etc. Resulta important aprendre a respectar els torns de parla.\nPerquè serveixen les habilitats socials?\nLes habilitats socials són el conjunt de capacitats que ens permeten relacionar-nos de forma adequada amb els altres. Per aquest motiu, són habilitats necessàries en qualsevol context en el qual hagin persones (família, treball, escola, al carrer, etc.). Resulta molt important anar aprenent i desenvolupant aquestes habilitats des de petits ja que no es poden adquirir d’un dia per a un altre i són imprescindibles si volem viure en societat.\nQuan es produeix un dèficit en les habilitats socials\nEs parla de dèficit en habilitats socials quan el nen o nena té alguna dificultat en algun dels punts esmentats anteriorment. Per aquest motiu, dins de cada dèficit en habilitats socials el grau de dificultat vària molt d’un nen a un altre ja que pot ocórrer que a un nen li costi únicament una d’aquestes capacitats que són imprescindibles per relacionar-nos i pot ser que un altre present dificultat en més d’una d’aquestes capacitats.\nCom es resol el dèficit en habilitats socials?\nDes de Apsis recomanem acudir a un especialista que avaluï a fons la situació i que també valori les funcions cognitives del nen o nena. Així, es pretén obtenir la informació necessària sobre els punts forts i febles del nen. Una vegada realitzada la valoració i confirmat el dèficit en habilitats socials (especificant quins són les capacitats de les quals no disposa el nen o nena) s’haurà d’iniciar el tractament.\nQuant al tractament, l’ideal seria combinar sessions de teràpia individual (on es treballin els aspectes que més li costin al nen de forma individualitzada) i sessions de teràpia grupal (on el nen o nena pugui posar en pràctica l’après en la sessió individual en un context estructurat i també que pugui aprendre de les noves situacions que poden sorgir en context de grup).


Regulacions - Foix\nEl Consorci del Parc del Foix, d'acord amb la Federació de Pesca Esportiva i Casting, la Diputació de Barcelona, l'Ajuntament de Castellet i la Gornal i la Generalitat de Catalunya, informa de la normativa de regulació de l'activitat de la pesca en l'esmentat pantà:\nPer motius sanitaris i mediambientals, resta prohibida la pesca a tot el pantà, excepte per a les competicions oficials, degudament autoritzades.\nLa zona on es podrà realitzar les esmentades competicions oficials (Escenaris de Pesca) és:\n- L'Alzina; carretera BV-2115 del km 12\nD'altra banda i degut a l'estat sanitari de l'aigua, es prohibeix també el bany i tot tipus d'activitat aquàtica, així com la utilització de peixos o qualsevol altre producte provinent del pantà per al consum.\nSi observeu qualsevol anomalia o teniu alguna consulta o incidència relacionada amb el pantà o el seu entorn, informeu ràpidament a algun dels telèfons següents:\n- Emergències, 112\n- Guardes del Parc del Foix, 639 347 713\n- Agents Rurals de la Generalitat de Catalunya, 935 617 000\nLes sancions per pesca no autoritzada poden ser de 301 a 3.000 euros.\nRegulació de la pesca [CA]\nRegulació de la pesca [ES]\nRegulació de la pesca [EN]\nRegulació de la pesca [FR]\nRegulació de la pesca [AR]\nRegulació de la pesca [ZH]\nRegulació de la pesca [RO]\nRegulació de la pesca [RU]\nA l’empara dels articles 61 i 64 del Pla Especial de Protecció del Parc del Foix i del Decret Legislatiu 2/2008, de 15 d'abril, pel qual s'aprova el Text refós de la Llei de protecció dels animals, resta prohibida l’escalada dins el perímetre marcat en vermell.\nDins les zones on és permesa l’escalada, assenyalades amb cercle verd, està prohibida l’obertura de noves vies sense l’autorització del Parc i el vist-i-plau de la Federació Catalana d’Entitats Excursionistes (FEEC).


Home / Productes / TOUAREG\nTe Touareg en piràmide (ingredients: te verd, herbabona, menta i clorofil·la).\nDeixar infusionar durant 3 minuts.\nDe sabor intens i fresc, és una de les infusions més consumides del món. Molt depurativa i antioxidant. Útil en casos de migranya i refredats.\nquantitat de TOUAREG\nSKU: 0677 Categories: Tes i infusions, Piràmides


RELATS DE MUNTANYA: PIC DE LA DONA, PUIG D'OMBRIAGA I BACIVERS\nPIC DE LA DONA, PUIG D'OMBRIAGA I BACIVERS\nDes de fa unes quantes setmanes el que queda del "locusteam" es va reunint en silenci...sense fer soroll i es comença a entrenar per recordar vells dies de glòria, que tot i que ja ha passat deu anys, també van ser "bells dies" els que en aquells anys vam disfrutar. Avui anem a "tiro segur"...ruta clàssica que comanda el capità Jordi pel sempre estimat, enyorat i a vegades menyspreat Pirineu oriental. Toc de queda, a casa a dinar...així que de cop el mapa de les possibles rutes s'encongeix un pam per cada costat.\nAl final sortim del parquing, cadascú al seu ritme, direcció a la portella de Mentet, per després pujar el Pic de la Dona i per carena arribar al Puig d'Ombriaga. També volem anar a fer el Bacivers o Pic del Prat de Bacivers, però abans en passar per l'estanya de Morenç els més agoserats, dit d'una altra manera insensats i atrevits que traduït és Gordillo-Samuel, fan unes braçades a les gèlides aigues d'aquest llac petit i arraulit sota aquests gegants. No cal dir, com Déu ens va portar al món...i possiblement també com se'ns hi endurà.\nUn cop "sanejats" comencem a pujar encesos fin dalt el cim on ens mengem el merescut entrepà. Fem petar una mica la xerrada i dubtem si anar també al Bastiments. El seny però s'imposa i decidim tirar cap al coll de la Geganta, carena, font de la perdiu i cap al cotxe.\nJa ha estat una bona ruta...els motors comencen a escalfar.\nJosep Maria, Jordi, Cesc, Gordillo i Samuel\nescrit per Samuel a 20:08\nEtiquetes de comentaris: 2000, ANY 2015, ASCENSIONS, RIPOLLÈS\nELS 3000 DE LA PICA D'ESTATS\nPUIG CERVERÍS, BALANDRAU, TRES PICS, FONTLLETERA


Raimon: “Fins aquí va arribar la riuada” | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nRaimon: “Fins aquí va arribar la riuada”\nEl cantant que va revolucionar amb 'Al vent' l'esperança de milers de joves es va retirar als 77 anys\n28 AGO 2017 - 10:52\tCEST\nEl cantant Raimon a la localitat de Xàbia. Mónica Torres EL PAÍS\nRaimon és lluminós. La història no li fa justícia, perquè el veuen en els escenaris: aquí és mesurat, fins i tot meditat, la seva camisa vermella, o blanca, o negra; alguna vegada balla (“bé, a que ballo bé?, ha ha ha”), i fa alguna broma. Però allà a dalt és la poesia, una guitarra, l'orquestra. El serrell, blanc, guarda el tallat que li besava la mare quan tornava al carrer Blanc de Xàtiva. Des del 1964, quan va conèixer Analissa, que venia “d'aquell país d'Itàlia”, és ella la que dona vida a aquest serrell. El serrell del noi que amb Al vent va revolucionar, amb senzillesa i crit, l'esperança de milers de joves que volien, en aquell any 1961, menjar-se el món a força de pessics de música.\nRaimon, 77 anys. Es va retirar al maig, un mes molt simbòlic per a ell, i ho va fer al Palau de la Música de Barcelona. La primera nit, després del concert, va agafar el son a les tres de la matinada. I fins a l'últim concert (que serà l'últim, “no n'hi haurà més, no hi ha res a fer”) va aguantar així el tipus, ballant, cantant les seves antigues cançons, les seves cançons actuals, la música dels poetes, la seva pròpia música. Darrere de la seva inspiració, a part de la lírica de la seva llengua, Analissa. I aquí, a Xàbia, on el veiem aquest estiu, ella sempre hi és. Analissa és l'altra part del somriure de Raimon. La gent creu que és un tipus seriós, sec i espiritual, com Salvador Espriu.\nPerò Raimon és divertit. A mitjan mes d'agost es va trobar per telèfon amb un amic dels temps del TEU (el Teatre Espanyol Universitari), Emili Balançó, escriptor, que viu a Menorca. Van recordar anècdotes. Simulaven als carrers de Saragossa la conquesta de València, el Cid i els seus companys d'armes. Reien com si fos ara. I per ells havien passat gairebé seixanta anys.\nQuan era part de la moguda de Barcelona (Serrat, Pi de la Serra, Ovidi, Guillermina) anava amb Pi inventant-se somriures per posar de manifest que tampoc n'hi havia per tant. Estaven de gira, en un hotel: “I sortíem al passadís en pilotes, amb corbata i sabates i esbroncàvem en Serrat per arribar tard!”.\nLa foto d'aquest Raimon que posa al sol davant el mar de Xàbia ha de ser rient. Aquells dies de maig van ser difícils de muntar (“resumir dècades, abandonar-les”). Va intentar treure-hi ferro, diu, “em vaig imposar que no fos ni emotiu ni sentimental”. Però no va negar la broma, que com que la diu tan seriós la gent no la capta. Després d'una llarga introducció, el cantant de Xàtiva va dir: “El concert estarà compost per tres cançons i alguns bisos”. “La processó anava per dins la nit de l'adeu”, reconeix.\nMúsic sense adjectiu, des que va escriure (i va cantar, esquinçant la guitarra) Al vent el van ficar en la cançó protesta. Va escriure (i va cantar) Diguem no, quan van ficar a la presó a companys seus, però no era un himne, era una lletra extreta de L'home rebel d'Albert Camus. I ara es canta a l'alba com si Raimon hagués endevinat cada època successiva.\nI aquella nit de l'adeu, esclar, la seva ment es va poblar de passat. Els seus pares, Joan Fuster, Manuel Vázquez Montalbán (“hi va ser Anna Sellés, la seva esposa”)… Va ser, diu Raimon ara, “una presència d'absències”, però a ell no se li va notar el reflex d'aquest onatge. “Aquí soc molt exigent amb mi mateix, perquè soc dels qui es dona una hòstia si s'equivoca”. Físicament, una hòstia, se la dona davant nostre perquè l'exemple no sigui una pantomima.\n—Vostè tindrà nostàlgia de Raimon?\n—Encara no, però potser d'aquí dos o tres mesos. Encara estem en la digestió de tot!\nQuan va acabar l'últim concert, Analissa i Raimon per fi van dormir tranquils. Conscients que “s'ha acabat el bròquil”, el cantant va dir als amics, i ens va repetir a nosaltres a Xàbia, el que es diu a València quan l'aigua deixa marques a les cases: “Fins aquí va arribar la riuada”.\nI ja està. Fins aquí va arribar la riuada. Però res deté el vent de Raimon.


Grup de Recerca Olesa Rural: Fotos -RUTA 2- La Cadira de Sant Cristófol\nEn Mingo explicant el funcionament d'un forn de calç\nLLEGENDA DE LA CADIRA DE SANT CRISTOFOL\nLa cadira de Sant Cristòfol és una curiositat natural existent al llit de la riera de Begues al límit amb aquest terme, prop del revolt dels Casals. És una cavitat natural que es va formar en una roca i que té la forma de seient ample en el que es seu bé i còmodament. Ha generat diferents llegendes sobre els amors entre Sant Cristòfol, patró de Begues, i Santa Marta, patrona de l'Hospital de Cervelló.\nLa llegenda està vinculada a l’antiga ruta entre Olesa i Begues. Probablement té els seu origen en una llegenda popular de finals del XVII o inicis del XVIII, època en que l’Hospital dóna culte a Santa Marta.\nSant Cristòfol és el patró titular de Begues i també de La Granada, trobant-se Olesa al mig. A l’Hospital es va iniciar un culte a Santa Marta al segle XV i enfortit a partir del vot del poble al segle XVII.\nLa llegenda explica que Sant Cristòfol festejava amb Santa Marta i utilitzaven l’antic camí per trobar-se de nit. Els olesans es van assabentar i el van perseguir a cops de pedra; el sant, per aturar-los es va orinar des del cim d’una muntanya formant una riera que travessava nou vegades el camí, no poden passar els perseguidors.\nEl Sant en córrer va deixar la petja marcada a la roca, on encara avui es poden veure les “petjades de Sant Cristòfol”, i per descansar es va asseure a la roca formant una cadira.\nBarraca de les Carceres\nPublicat per Grup de Recerca Olesa Rural a 2/03/2010


Quant ha de costar un fàrmac que et salva la vida?\nLes ONG que vetllen per l’accés als medicaments denuncien l’opacitat en els costos de les farmacèutiques, un sector sempre mirat amb lupa que pateix per l’encariment de la recerca\nNoticia del gener del 2018. Spark Therapeutics, una farmacèutica nord-americana, anunciava el llançament d’un nou i prometedor medicament contra la ceguesa. Al descobriment científic, anomenat Luxturna, no li calia gaire publicitat: durant els assajos clínics havia tornat la vista a cinc pacients.\nLa notícia va sacsejar el món de la medicina i va posar d’actualitat un concepte econòmic clau a l’hora de fixar el preu d’un producte: la willingness to pay o voluntat de pagar, és a dir, allò que un consumidor està disposat a abonar per un producte. Però les ressonàncies de la pregunta, en aquest cas, entraven en el terreny de l’ètica: quant pagaria per poder-hi veure si fos cec? Sigui quina sigui la seva resposta, vet aquí un petit espòiler: Spark va posar el tractament a un preu d’un milió de dòlars, que mesos després va abaixar a 850.000 dòlars (757.000 euros) i es va convertir en la medecina més cara del planeta.\nAquest remei gènic, que afectava només un petit espectre de població amb una rara ceguesa hereditària, és la punta de l’iceberg d’un fenomen que s’està produint en el món farmacèutic.\nUna prova d’això la trobem en la notícia que publicava El País la setmana passada: el ministeri de Sanitat ha vetat per primer cop una alça de preus en un medicament no subjecte a finançament públic. Ho va fer amb l’antidiarreic Fortasec, de Johnson & Johnson, que des de l’any 2012 s’ha multiplicat de preu 3,2 vegades i encara havia de pujar més.\nEl Fortasec és un dels 417 medicaments que el 2012 el ministeri de Sanitat va excloure del sistema públic de finançament. D’aquesta manera, i en el moment més agut de la crisi, el govern espanyol mirava d’estalviar 450 milions d’euros. La tercera part d’aquests medicaments desfinançats han mantingut el preu, però la resta l’han augmentat, segons El País, i han arribat a multiplicar per cinc el preu del 2012.\nQuè pot explicar aquests encariments? D’entrada, cal recordar que el sector porta anys fent front a un quàdruple procés que ha complicat la seva rendibilitat i ha propiciat acomiadaments com els que s’han viscut a Catalunya a Esteve o Almirall. D’una banda, el món farmacèutic pateix pels alts preus de la investigació, que requereix enormes inversions i no sempre arriba a bon port. De l’altra, les grans necessitats mèdiques (i, per tant, els medicaments que comercialment arriben a més consumidors) ja estan ateses. I, finalment, els últims anys han expirat moltes patents.\nAquest sistema de protecció de la propietat intel·lectual permet que cap altre laboratori pugui beneficiar-se d’una descoberta. En el cas d’Espanya la patent dura 20 anys, i quan venç entren en joc els genèrics, molt més barats (i clarament menys rendibles). Per arrodonir-ho, les vaques magres de les administracions públiques ha fet que les farmacèutiques veiessin com les comandes del seu primer client queien en picat.\nEl preu dels medicaments per al càncer s’ha suplicat en una dècada, denuncia Salud por Derecho\nTot plegat pot explicar el fet que una farmacèutica (amb una direcció que depèn d’uns accionistes que reclamen un retorn a la seva inversió) pugui encarir els seus medicaments per millorar els comptes. En aquest cas, la política de preus té molt a veure amb la quantitat que el client està disposat a pagar. Però hi ha una altra manera de fixar preus: fer-ho en funció del cost que té el desenvolupament d’una molècula. I aquí arriba la polèmica.\nDiverses organitzacions no governamentals han iniciat agressives campanyes per denunciar com l’encariment dels medicaments pot esdevenir un veritable problema de salut pública. I totes coincideixen a denunciar l’opacitat del sector farmacèutic a l’hora de revelar quins són els costos de la recerca i desenvolupament dels medicaments. I si no se sap què costa fer un producte, és més fàcil apujar-ne el preu, especialment quan és de primera necessitat. “Hi una falta transparència total, no només en els costos de la investigació, des de l’R+D fins al llançament, i parlem de medicaments que posen en alerta la sostenibilitat del sistema públic”, afirma Ave María Aburto, responsable del grup d’accés a medicaments de Metges del Món. La seva crítica va més enllà: “La situació és encara pitjor, perquè molts d’aquests medicaments, a l’inici, en la troballa de la molècula original, s’han investigat des d’organismes públics”. Aquesta experta i activista afirma que els informes apunten que anualment es gasten a Europa prop de 100.000 milions d’euros de “sobreencariment” de medicaments, quan anualment la despesa en R+D voreja els 27.000 milions.\nUna altra entitat li dona la raó. Vanessa López, directora de Salud por Derecho, assegura que la situació és greu. L’organització explica que els fàrmacs oncològics han duplicat preus en 10 anys i que la factura hospitalària que es paga creix un 20% cada any. De fet, hi ha teràpies oncològiques que costen entre 40.000 i 100.000 euros a l’any per pacient, una xifra difícil d’absorbir per l’administració, i més amb les projeccions existents d’augments del 30% de casos els pròxims anys. “Això té repercussions com ara que no es poden abordar les llistes d’espera, no es poden contractar més professionals, la llei de dependència es deixa de banda...”.\n“No tenim cap problema amb la propietat intel·lectual de la Barbie, però un fàrmac és diferent”\nLópez insisteix que l’accés als medicaments és una “part essencial del dret a la salut”, que apareix recollida en la Declaració Universal dels Drets humans. Dimitri Eynikel, especialista en polítiques de la UE de la campanya d’accés de Metges Sense Fronteres, explica des de Ginebra que la protecció de les patents ha generat “abusos en els preus que impacten en els pressupostos dels sistemes de seguretat social i en l’accés dels pacients als medicaments”. “La manca de transparència és absoluta, fins al punt que un govern no sap el que paga un altre país pel mateix medicament”, exemplifica. En països amb economies avançades, les dificultats pels alts preus afecten sobretot el VIH, la tuberculosi, l’hepatitis C, determinades vacunes i el càncer.\nQuè diu el sector dels seus costos? Un portaveu de Farmaindustria, la patronal del sector, afirma que portar un medicament al mercat té un cost superior, segons la universitat nord-americana de Tufts, als 2.400 milions d’euros. A més, triga entre 10 i 12 anys a portar-se a terme i és una activitat “de gran risc”, perquè només una de cada 10.000 molècules acaba arribant al mercat.\nA més, aquesta veu recorda que molts dels nous medicaments són per a perfils de pacients molt específics i per fer front a malalties poc freqüents o rares (la meitat dels medicaments aprovats pel regulador dels Estats Units l’any passat responien a això). I, per tant, “una quantitat reduïda de pacients se’n beneficiarà, explica per justificar els alts preus.\nFarmaindustria, malgrat tot, no vol detallar a què responen els encariments dels medicaments desfinançats, i no ha volgut entrar a valorar quins marges aplica el sector sobre els seus productes. Un estudi de l’escola de negocis NYU Stern és clar en aquest sentit: el marge de benefici net mitjà al país (el benefici sobre els ingressos) és del 8,8%. El sector farmacèutic està en el 10,9% i, per posar-ho en context, queda per sobre de l’automoció (1,8%), les begudes (8,7%), el petroli i el gas (9,9%); però queda per sota d’entreteniment (13%), software (18%), televisió per cable (25%) o tabac (31%).\nEl sector recorda que una investigació costa 2.400 M€, pot requerir 12 anys i sovint fracassen\nEls condicionants econòmics que envolten el sector farmacèutic han tingut una altra conseqüència que les ONG denuncien al marge dels preus. Metges Sense Fronteres recorda que els encariments més greus van començar als 90 amb els medicaments contra el VIH a Sud-àfrica, amb preus que vorejaven els 10.000 dòlars per pacient i any. Com a conseqüència d’aquella controvèrsia, les malalties de països pobres acaben sent descartades com a objecte d’investigació. “Hi ha malalties relegades, com l’Ebola, o els antiverins de les picades de serps”, explica Eynikel.\n“El nostre interlocutor són els governs, que són els responsables que es facin fàrmacs que la gent necessita, a preus assequibles i defensant l’interès general”, explica Vanessa López.\nFonts del sector farmacèutic que demanen l’anonimat expliquen que aquestes crítiques les reben sovint des de posicionaments ideològics molt determinats, que suposen una “crítica a la totalitat” i que sovint qüestionen la llibertat d’empresa. De fet, no hi ha sentències judicials que referendin aquestes acusacions de les ONG a les farmacèutiques. Les entitats consultades ho neguen. Des de Metges del Món afirmen que “evidentment les empreses han de tenir beneficis, però han de ser beneficis raonables”. A Salud por Derecho van més enllà i expliquen per què són bel·ligerants: “Nosaltres no tenim cap problema amb la propietat intel·lectual de les nines Barbie, però un fàrmac és una altra cosa, no és un producte qualsevol”, diu Vanessa López.\nFarmaindusria, però, insisteix que el seu és el més transparent del conjunt dels sectors industrials i que ho fa en un àmbit molt regulat: “Entre altres limitacions, tenim prohibit per llei fer publicitat i promoció dels nostres productes a la societat en general, a diferència d’altres sectors, cosa que ha tingut un impacte en la percepció social de la indústria farmacèutica”.\nEl debat inevitablement, continuarà, i possiblement el següent cavall de batalla arribarà durant la tercera setmana de maig: per iniciativa de la ministra italiana de Salut, Giulia Grillo, els 194 estats que integren l’Assemblea Mundial de la Salut hauran de votar una resolució que demana “millorar la transparència del mercat de medecines, vacunes i tecnologies de la salut especialment pel que fa a la transparència en el preu, els processos regulatoris i la comparació de preus de medecines entre països”. Seria un petit pas per arribar a saber si 850.000 dòlars per deixar de ser cec és una xifra raonable o un abús.


Un dia a una aula d'Educació Infantil\nReunio.pares 2010-11 educacio infantil\nUn dia a una aula d’Educació Infantil DOSSIER DE FEINES PER AL DIA 8 DE MARÇ DE 2012 Alumna: Erika Taltavull Bagur Assignatura: Reflexió i Innovació Educativa Professores: Carme Pinya i Rosa Rosselló GEDI 2011-2012 UIB- Menorca 0\nOBJECTIUS 1. Afavorir la reflexió i la integració dels diferents continguts estudiats fins el moment per resoldre les activitats i situacions que es plantegin a les pràctiques. 2. Identificar i qüestionar els valors que s’amaguen darrera les pràctiques.CONTINGUTS 1. La dimensió institucional de la innovació: l’escola que aprèn. 2. La reflexió sobre la pràctica i la millora professional 3. El paper del professoratAGRUPAMENT IndividualLLIURAMENT 8 de març de 2012 UNA JORNADA A L’ESCOLETADescriu com ocorre una jornada al centre i aula on estàs realitzant lespràctiques.La meva descripció es basa amb l’observació i la participació de la primera setmanaen una escoleta, i més concretament en la jornada escolar que realitza l’aula en la queem veig immersa, una aula de nadons.Per fer aquesta descripció no he demanat res a la meva tutora d’aula, em basaré ambla meva primera experiència i les meves primeres impressions.Normalment en una jornada escolar es diferencien diferents moments:  L’arribada dels infants amb les seves família.Pel que he pogut observar, no hi ha una planificació concreta i estricta pel que fa aaquest moment. Durant aquesta setmana s’ha desenvolupat de dues maneresdiferents: per una banda, la mestra es troba en un altra classe i quan arriben lesfamílies ella s’asseu a una cadira que es troba a l’entrada de la classe, al passadís, iva rebent els infants; per altra banda, la mestra es troba dins l’aula, amb la porta de laclasse tancada, i les famílies entren amb els seus fills.En tots dos moments, es fa una rebuda als infants i s’estableix comunicació i intercanvid’impressions amb les famílies.Pel que fa als infants, la mestra els saluda dient Bon dia, si ve content a l’escola, si hadormit bé... tots els intercanvis verbals els acompanya amb gestos i carícies dirigidesal nen, que acaba amollant els braços del pare per voler abraçar i estar en braços dela mestra.Pel que fa a les famílies, parlen en relació al nen i, a vegades, sobres altres situacionsde caire social i d’interès comú.Quan parlen dels nadons, sol ser relacionat amb avenços que ha pogut observar enl’infant, alguna cosa que han après fora de l’escola. També s’ha parlat sobre elsrefredats i el tipus de medicament que se’ls ha de donar... sempre amb una actitudoberta d’ambdós agents, de l’escola i de la família.  Un primer contacte amb l’aula i interacció amb la mestra i jo.Mentre la mestra parla amb la família i quan aquesta se’n va, els infants comencen aexplorar i a interactuar amb el material i l’espai de l’aula (juguets, materials, contes,panera del tresor, material d’experimentació...). Pel que fa a mi, em situo en un espaide l’aula i si els infants demanen la meva atenció jo els rep encantada i interactuo amb 1\nells, inicialment contant contes tot i que ja comencen a demanar afecte i atencionspersonal. La mestra fa exactament el mateix tot i que ella es centra més a prepararl’aula, els materials, a col·locar els llits o bé a atendre les necessitats dels infants pelque fa al canvi de bolquer i si algun infant ha de menjar alguna cosa abans del berenarcomú.A això encara m’hi estic acostumant. Poc a poc vaig sabent quins són els horaris delsinfants i demano a la mestra si necessita de la meva col·laboracióCentrant-me en els infants, pràcticament no interaccionen entre ells si no és unintercanvi de mirades com si sabessin que dins l’aula hi ha algú més que ells i tambéquan un nadó té en les seves mans alguna cosa que els interessa. Llavors comencenles baralles i els plors per llevar-se els objectes entre ells.Normalment, aquesta situació es produeix a l’inici i al final del dia i els infants demanenmolt afecte de la mestra i molta intervenció. És per això que la mestra no intervé quanels infants no la reclamen, per deixar-los espai pel joc lliure i individual.  Bon diaQuan tots els infants han arribat a l’escola, la mestra demana que s’asseguin tot enrotllana o almenys que s’apropin a la mestra per tal de fer el bon dia. Per cridar la sevaatenció la mestra s’asseu sempre en el mateix llocde la classe, a sobre dels matalassos, i agafa de laparet tres cançons.Els nens, quan ho veuen ja ho associen al Bon dia is’apropen a la mestra i l’escolten amb els ulls benoberts.Per fer el bon dia, la mestra canta una cançó que ésla mateixa cada dia. Per cantar-la, quan diu el nomdel cada infant, el toca amb la ma.Acabada la cançó, comenta si ha faltat algú a laclasse i si és el cas, diuen el seu nom.Tot seguit canten unes quantes cançons com: ‘tic- 2\ntac’, ‘un moix tenia una puça’, ‘aquest és son pare’, etc.Molts dels infants saben reconèixer les cançons, i les ballen així com ho fa el dibuixque mostra la mestra. Estan contents quan fan aquest moment i els agrada que elsreconeguin els esforços i els mèrits.Per altra banda, hi ha flexibilitat perquè si hi ha algun infant que no li interessa o no potestar concentrat, la mestra deixa que se’n vagi a fer allò que vol.  BerenarTot i que cada infant té el seu ritme i berena quan és el seu horari, la mestra des delsprincipi de curs ha intentar regular-los i establir un moment destinat a aquesta rutina.Pel que he pogut observar, en haver-hi nens de diferents edats, dins el berenar hi habiberó, iogurt, galetes i panets. Segons el dia i segons els infants, berenen una cosa odues.Pel que fa al moment de donar el biberó, sol ser en moments fora d’aquest ritual on lamestra o jo donem el biberó de manera individualitzada a cada infant. A vegades no sel’acaben tot i,després d’aixecar-se de dormir, tornem a provar si en volen més.Quan berenen tots junts, s’asseuen en una taula en forma de ‘U’ en una cadires queporten uns cinturons per tal que els infants no s’escorrin cap endavant. El dia que vaigarribar, la mestra els hi donava el iogurt ella mateixa i de manera compartida, és a dir,mentre un rosegava la seva cullerada de iogurt, aprofitava per donar-li a l’altra.Des del quart dia, però la cosa canvia i la mestra intenta que els infants mengin totssols, de tal manera que es col·loca darrere d’ells i amb la ma de l’infant, li dóna demenjar. Després d’unes quantes cullerades prova que siguin ells els que ho facin sols,tot i que hi acaba havent iogurt per tot!Pel que fa al panet i les galetes, són els propis infants ques’ho mengen solets. Tot i que nosaltres els hi fem trossetspetitons del pa, a una ma tenen un tros gran per tal queaprenguin a mossegar-lo.Els infants es comporten molt bé en aquest moment, sabenque han d’estar-se quiets i emprar els estris del menjar aixícom toquen, com per exemple que les culleres no són perpicar a sobre de la taula sinó per menjar-se el iogurt.També demanen les coses, no directament, però si tu elsofereixes aigua ells et diuen si en volen o no així com també,corporalment, fan mostres de tenir o no més gana.En aquest moment també canten una cançó.  Canvi de bolquersCada infant té ritmes diferents i cadascú, segons el seu sistema fisiològic, fa caca opipí en moments diferents. La mestra sap identificar quan un infant està fent caca i tantella com jo sabem quan ja n’han fet. Quan és el cas, els canviem, sigui el moment quesigui.De totes maneres, però, tant si se n’ha fet com si no, abans d’anar a dormir, ens mirema tots els infants per si porten molts de pipis o si s’han fet caca i els canviem.Aquest canvi es realitza en el canviador que hi ha a l’aula, al costat del qual cadainfant disposa d’un casiller amb els seus bolquers i amb cremes pel culet si és el cas.El procediment normal és estirar l’infant en el canviador i, sense acabar-li de llevar elscançons ni les sabates, es lleva el bolquer, es fa net el culet i se li posa el bolquer net.Tot i que jo només hi vaig participar divendres passat de forma activa, he pogutobservar com ho realitza la mestra i, juntament amb els processos mencionats 3\nanteriorment, la tutora avança tot allò que farà, demana la col·laboració dels infants,els hi comenta si han fet molta, poca o gens de caca i, finalment els demana queagafin la seva foto, que es troba dins un caixó de plàstic i l’aferrin al lloc corresponent.Això últim és una estratègia que fa servir la mestra no només perquè els infants essàpiguen identificar sinó també com una eina de comunicació entre mestres.D’aquesta manera sabem si els infants han estat canviats en algun moment del diasense necessitat de dir-ho verbalment.  DormirQuan tots els infants han estat canviats, es posa a cadascú en la seva cuna particular.El racó de dormir està situat dins l’aula, separat d’aquesta per unes portes de vidrecorredisses i ambientat amb cançons naturals amb cants d’ocells o dels sons de lamar.Inicialment es deixa una estona per a que els infants s’habituïn a l’espai i emprin lespròpies estratègies per adormir-se.Tot i així, normalment no ho aconsegueixen i precisen de la intervenció de la mestra,de poc a molt. Inicialment es prova només de cantar i fer-los tombar-se al llit, de talmanera que acabin agafant la son.Quan això no funciona es prova de fer balancejos a la cuna, sense contacte físic ambels infants; però tot i així hi ha vegades que no funciona i és necessari que la mestrabalancegi al nadó amb la ma i l’acariciï el front. Molts amb això els basta, però d’altresnecessiten que se’ls doni copets al cul.Però tots s’acaben adormint. La mestra ja té regulat aquest moment, ja que em vacomentar que inicialment cadascú funcionava a hores diferents.  Realització d’alguna activitat o interacció amb el material que hi ha dins l’aula, juntament amb l’establiment de relacions i interrelacions amb les mestra i jo.Mentre es van despertant, hi ha dues opcions dins l’aula, o bé segueixeninteraccionant amb el material o amb nosaltres, tal i com fem a l’inici de la jornada, obé es porten a terme activitats planificades per la mestra.Els dimecres, en aquest moment, anem a l’aula de psicomotricitat i els divendres tocajoc heurístic.  AcomiadamentDe la mateixa manera que vénen, se’n van, quan les famílies els venen a recollir.Tant per l’hora de dormir, com de menjar o del canvi de bolquer, la mestra té unagraella a la paret on apunta tots els horaris en què s’ha produït de tal manera que quanvénen els pares, sàpiga exactament el que ha fet, quan i de quina durada.Bàsicament la conversa és molt breu i es limita a explicar què ha fet cada infant al llargde la jornada.Tota la jornada està complerta de moments especials i màgics, que tot i semblarsenzills, a mi m’han resultat molt complicats en un principi, pel desconeixement delsinfants i de la pràctica en general.Ara ja m’hi estic habituant i m’encanta! 4\nA més, reflexiona sobre les preguntes següents: Què fan els infants en un dia típic?Principalment interaccionar, explorar i experimentar amb tot... no aturen de moure’s,de desplaçar-se per l’aula per tal de satisfer la seva curiositat. També són moltamorosos i carinyosos, reclamen la teva atenció la major part del temps.Per altra banda, però, són bastant independents quan juguen i s’entretenen sols.Considero que la resta de coses les he anat mencionant a mida que explicava allò quefeia al llarg de la jornada. Qui decideix com s’ha d’ensenyar i avaluar?Depèn, tant poden ser els infants, com la mestra o les famílies. Jo considero que és lamestra qui acaba decidint tot allò relacionat amb l’aula, però es veu condicionada perles característiques i demandes de la família així com per les necessitats icaracterístiques de cada infant.Un exemple podria ser el moment de berenar. El pares són els que posen el panet i eliogurt a la maleta i són els que comenten a la mestra que no fa falta que s’ho mengi totperquè ha menjat prou a casa. L’infant, però en el moment en què menja decidirà idemostrarà si té o no més gana.Per tant la mestra funciona i actua sempre depenent d’aquests dos agents, per contraés ella qui decideix com vol que mengi l’infant, si vol fomentar l’autonomia o prefereixdonar-li-ho ella.Llavors, és un joc entre aquests tres agents, que es van autoregulant en funció de lesdemandes del context. Quines estructures, pràctiques o comportaments (meus o de lescola) elsajuden?Als nens de la meva aula els agrada molt que els prestis atenció,que estigui per ells ique satisfacis les seves demandes quan ells te les reclamen.Cada infant és diferent, amb una personalitat diferent, amb lo qual la teva manera defer i actuar anirà en funció de les característiques individuals.Tot i així, en ser infants tan petits, tot el que és repetició i rutina els va molt bé. Perexemple a l’hora de contar un conte, tots tots! demanen que el conte sigui contatmoltes vegades seguides, perquè els coneixen i poden anticipar el que veuran. De lamateixa manera ocorre amb les rutines. Ells es senten segurs amb allò conegut, quepoden anticipar i preveure, amb lo qual és important que no només les rutines procurindur-se a terme en el mateix moment de la jornada sinó que també, com deia abans, lamestra ha d’anticipar-los i fer-los participar de tot allò que implica la persona del nen. Estan organitzades les aules, les rutines, els espais, els horaris...? Qui lesorganitza? Qui decideix per on començar i quan acabar? Quan sorgeix unproblema o un entrebanc dins la jornada, com es soluciona?Aquesta pregunta considero que ja està contestada, però sí, tot el que succeeix dinsl’aula està organitzat i planificat segons els horaris i les necessitats dels infants encada moment.Tot i que ho organitza i planifica la mestra, són els propis infants els que, gràcies a lesseves necessitats, han donat les pautes a la mestra per a aquesta organització. De talmanera que també són ells els que decideixen quan acaba, ja sigui perquè no volencontinuar, estan cansats, es desperten, volen canviar de joc,...Hem de tenir en compte que són infants d’entre 0 i 1 any i no pots demanar moltaconcentració ni implicació en la tasca, tot i que si els materials i el joc els interessamolt tenen una gran capacitat de concentració i responsabilitat.Regulen el seu comportament en funció d’allò que els proposa la mestra. 5\nNo he observat cap tipus d’entrebanc. L’única cosa que he experimentat que se li potaproximar és el moment en que tots els infants reclamen la teva atenció i n’hi ha un,per exemple, que s’acaba de despertar i necessita la teva atenció urgent per sortir delbressol.Aquí tot és prendre decisions. O bé expliques als infants que has d’anar a treure a ‘x’del bressol i que ara tornaràs per prestar-los atenció, o bé decideixes que el nen delbressol esperi una estona (ja que el moment d’estar dins el bressol afavoreix elconeixement del propi cos i d’un mateix). Com interactuen els infants? Col·laboren i treballen junts? Com sajuden aaprendre?Són infants molt petits, i com he dit abans, juguen de manera molt individual, el que nolleva moments puntuals d’interacció. Al llarg de la setmana he vist com quan un nen téuna material o realitza una acció que li crida l’atenció, se’l mira. També he vist elreconeixement dels esforços entre infant. Per exemple, l’altre dia, quan vàrem anar apsicomotricitat, un nen va tirar la torre de coixins i quan es va posar a aplaudir, uncompany que es trobava devora va començar a aplaudir. Això pot ser només perimitació, el que voldria dir que es fixa i té en compte els infants del seu entorn, o que amés a més, reconeix el seu èxit.He observat, en el moment de dormir com dues nenes es donen la ma a través delsgarrots dels que estan fets els bressols...Tot són situacions d’aquest estil, no hi ha joc cooperatiu tot i que potser s’engresquenuns entre altres, però no interaccionen. De la mateixa manera que el seu pensamentés pot observar que és egocentrista. Com interactuen amb el mestre/a?La cerquen constantment, sobretot quan tenen una necessitat, quan algú els ha fetmal, quan estan cansats... Demanen molt la seva atenció i la seva interacció amb ells.Actuacions com els jocs de falda, contar contes, interaccionar amb el material sónmoments molt repetits al llarg del dia. Com s’interactua amb les famílies?La interacció, tot i ser breu, hi és. Normalment el tema o la conversa sol sortir per partdels pares, que tenen la necessitat i les ganes de parlar sobre l’evolució dels infants,però principalment la mestra comunica com s’ha desenvolupat el dia i potser algunacosa especial, però no massa cosa més. L’escola té previst un pla d’acollida als infants? Com és aquest pla? Existeixun pla d’acollida pels mestres?A nivell personal no he pogut viure amb dels dos moments que es plantegen enaquesta pregunta i després de revisar els documents de centre (PEC, ROF i PGA)només he pogut veure una actuació relacionada amb la integració i l’acollida del centredestinada a ambdós agents: el període d’adaptació.Em centraré a la manera com es té planificat realitzar-lo a la meva aula de nadons, jaque hi ha altres companyes que es centraran en altres cursos.En el meu cas, es fa una primera entrevista amb els pares per tal de recollir informacióen relació a la vida i la història del nadó. Al mateix temps l’educadora preparar iorganitza l’aula per tal que sigui un ambient acollidor, que a la vegada disposi delsespais adequats per a que els infants puguin deixar les seves pertinences. 6\nD’aquesta manera hi haurà espais de joc, de descans, lloc de canvi, lloc d’alimentació,penjadors, el racó de les famílies...El període d’adaptació es desenvolupa seguint diferents fases o procediments: - La primera setmana els infants venen amb les seves famílies fent un desdoblament en dos torns. El primer grup ve de 8.30 a 10.30 i el segon d’11 a 13 hores. El temps que es passa amb les famílies dins l’aula es va reduint. - La segons setmana es segueix el mateix horari, sense famílies. - La tercera setmana s’amplia l’horari depenent de l’evolució que hagi fet el nen i es comencen a ajuntar els dos grups, essent l’horari de 8.30 a 12.30 hores. - La quarta setmana es segueix l’horari complert del centre, de 7.45 a 13.45 hores.Durant aquest període, l’educadora haurà: o D’acordar amb els pares diferents maneres de fer i actuar en relació amb el seu infant. o Cercar estratègies i recursos per tal de connectar allò conegut amb allò nou per l’infant, arribant a aconseguir que l’espai li sigui familiar i li doni seguretat per tal de tenir prou confiança per explorar allò nou i obrir-se a la resta de nens. o Interessar-se per l’infant, el que fa, les seves novetats, els seus progressos, el seu benestar, la satisfacció de les seves necessitats...a la vegada haurà d’establir un vincle amb aquest a partir d’una actitud d’afecte, del llenguatge, de la postura corporal... o Anar provocant situacions per tal de desenvolupar l’autonomia en l’infant. o Mantenir una bona relació de comunicació i contacte amb la família. De la mateixa manera és important que s’acomiadi dels pares i que l’infant en sigui conscient així com també tingui la seguretat que tornaran a buscar-lo.Les famílies hauran de: o Anar-se’n sense presa. o Acompanyar el nen dins l’aula i dedicar un temps a jugar amb ell i amb els seus companys. o Acomiadar-se del nen adequadament, sense preses i avançant-li la situació.Tal i com he dit no he pogut observar com es desenvolupa la planificació del’adaptació, però pel que m’ha anat comentant la tutora de la meva aula, s’intenta fertal i com es planifica. Tot i així sempre s’han d’adaptar les coses a les circumstàncies.En els documents de centre no es menciona cap tipus d’acollida a mestres. 7\nOBJECTIUS 1. Definir el concepte d’infant: implicacions psicopedagògiques. 2. Dotar de contingut consensuat al terme “infant”.CONTINGUTS 1. Característiques del canvi i dels processos de millora en educació. 2. El paper del professoratAGRUPAMENT IndividualLLIURAMENT 8 de març de 2012 CONCEPTE D’INFANTAl llarg de les assignatures realitzades fins ara, heu parlat en diferents ocasionssobre l’infant. Ara, es tracta de què defineixis què és per a tu un infant i coml’entens. Cal que posis aquesta definició al teu blog.A l’assignatura d’ estratègies d’intervenció hem parlat concretament sobre la imatged’infant, dels seus cent llenguatges, i la veritat és que la idea que ens deixa entreveureLoris Malaguzzi s’aproxima al la idea d’infant que tinc jo, una idea molt complexa, peròa la vegada molt clara. També hi influeix l’article sobre ‘Escenarios para el análisis y laconstrucción de un modelo de Educación Infantil’.La primera característica que es destaca és el fet que l’infant és un subjecte autònomi que és ell la base de les activitats que es porten a terme a l’escola.Això també ho estic observant a l’escoleta de pràctiques. La mestra guia, però l’infantdecideix en tot moment allò què vol fer, allò que li interessa, com vol veure satisfetesles seves necessitats. És l’infant qui escull i la mestra regula la seva actuació en funcióde les seves demandes.D’aquesta manera, és el nen qui actua lliurement segons les seves lleis i les sevescapacitats, és ell qui a partir de l’activitat autònoma i lliure crea múltiples situacionsd’aprenentatge (psicomotor, afectiu, motriu), demostrant en tot moment lesextraordinàries possibilitats i talents que té.Així, l’infant és: o Protagonista i constructor de la seva pròpia vida. o Subjecte polític i social, fort, potent i competent. o Portador de valors i drets: somnis, desitjos, necessitats... o Té la responsabilitat de ser únic. o Ésser que fluctua, que es perd i tornar a fluir del no- res. o Subjecte que interacciona contínuament amb el món de les persones i les coses. Cerca un sentit relacional al que fa, donant-li un significat.Llavors, l’experiència educativa i l’actuació del mestre es construeix a partir de: - l’escolta dels 100 llenguatges dels infants, - del respecte a la cultura de la infància, a la diversitat, a la maduració, al desenvolupament, al temps que necessita, a la seva manera d’actuar, de comprendre i de les capacitats dels nens. 8


“El naixement del Joglar” l’obra interpretada per l’actor i director de La Tramolla Ferran Jiménez es podrà veure aquest divendres, a les 21 hores, al Centro La Tortuga del barrio de Lavapiés a Madrid. L’obra, originalment en català, s’estrenarà en castellà per primera vegada.\nEl passat cap de setmana Ferran Jiménez va finalitzar la tercera de les representacions de “El naixement del Joglar” que s’han fet a la sala d’acte de La Tramolla. Com en les anterior ocasions es van esgotar les entrades per assistir a l’espectacle.\nESTRENA DE LA COMPANYIA JOVE\nLa Companyia de Teatre Jove de La Tramolla dirigida per Ferran Jiménez va estrenar divendres de la setmana passada la seva darrera creació, “La ópera del todo a 1€”. La boja versió de “L’òpera dels tres rals”, on es barrejaven de forma sorprenent estils, es va estrenar dins del cicle de teatre que organitza el Casal Cultural de Mollet al Jardinet i va ser molt aplaudida pels assistents que van omplir l’aforament. La previsió de la Tramolla és oferir noves representacions d’aquesta obra.\nEl Modernisme i les flors al centre de la nova exposició del Museu Abelló


mes Jamina - Salut Integrativa Lleida\nFisioterapeuta i osteòpata, especialitzada en pediatria.\nObserva el cos per trobar i tractar de forma manual els bloquejos que impedeixen que funcioni en harmonia.\nDesprés vaig estudiar dos postgraus a la Universitat Ramon Llull de Barcelona per especialitzar-me en el camp de la pediatria:\nDel 2008 al 2014 vaig fer la formació en Osteopatia a l'Escola del Concepte Osteopàtic de Barcelona (ECO) i l'especialització en Osteopatia Pediàtrica a la mateixa escola. M'he format també en prepart i preparació a la maternitat.\nLa meva experiència professional va començar amb nens i adults amb deficiències psíquiques i/o físiques tant a la Fundació ASPROS com a l'Associació AREMI. He dirigit també diversos grups de massatge infantil, psicomotricitat, reeducació del sòl pelvià, correcció postural i consciència corporal amb nens i adults. He col·laborat sis anys com a fisioterapeuta i osteòpata al Centre Mèdic Monturiol i com a fisioterapeuta pediàtrica al centre d'atenció precoç CDIAP Segrià.


Junts Autisme espera les claus d’Stella Maris mentre busca diners\ndimecres, 29 de juny de 2022, 09:41\nL’entitat confia rebre aportacions de les ajudes dels Fons Europeus pel projecte EVI\nArxivat a: Societat · Junts Autisme · Projecte EVI · Stella Maris\nJunts Autisme s’ha arremangat per buscar diners per poder rehabilitar Stella Maris per ubicar-hi el projecte EVI per ajudar al desenvolupament de joves amb autisme quan passin a la vida adulta. Encara no tenen les claus de l’edifici. però confien que els tràmits s’accelerin per poder executar el projecte el més aviat possible i no perdre algunes de les ajudes econòmiques que ja tenen gairebé confirmat que rebran. Segons Junts Autisme, tot depèn de la promotora que acabi de fer les gestions administratives que falta tancar amb l’Ajuntament.\nL’aposta més forta de l’entitat és obrir els tràmits per aconseguir ajudes socials dels Fons Europeus Next Generation a través de la Generalitat. Encara que no s’arribi al 100% del cost del projecte, valorat en uns 900.000 euros, sí que esperen que almenys un 75% pugui adjudicar-se. La directora de l’entitat, Neus Payerol, es mostra optimista ja que afirma que Europa és sensible a les qüestions socials i l’atenció a les persones amb discapacitat.\nLa consellera de Drets Socials (segona per la dreta) a Arenys.Foto: Ràdio Arenys\nPer altra banda, l’entitat té la confirmació provisional que han aconseguit 157.000 euros de les aportacions de la renda per a finalitats socials, diners amb els quals no hi comptaven i que han alegrat molt l’entitat. Perquè se’ls doni cal que executin l’obra aquest 2022, tot i que es podria demanar una pròrroga d’un any. L’entitat no descarta tornar a presentar-se per les pròximes ajudes.\nPel que fa a la remodelació en sí, el projecte contempla ubicar el centre de teràpia ocupacional a la planta baixa on a la part que hi ha a tocar del jardí es convertiran les finestres en portes. Als dos pisos superiors és on viuran els nois i noies, amb una capacitat aproximada per a 20 persones. També hi ha previst un projecte comunitari de cara el públic a la zona on hi ha la masia, del qual de moment no se’n volen donar gaire detalls. La idea és que tot estigui enllestit el 2023-2024.\nL’entitat va rebre una visita a principis de maig de la consellera de Drets Socials, Violant Cervera, que va conèixer de primera mà la feina que està fent la Fundació i el projecte que volen impulsar a Stella Maris. Cervera va apuntar que, de fet, la futura llar residència per a persones amb autisme és un projecte susceptible de rebre una de les subvencions del Fons Europeus que, si tot va bé, s'obrirà la convocatòria durant aquest mes de juny. La consellera va destacar que es tracta d’un projecte ‘pioner’ que vetlla pel benestar i l’autonomia personal dels col·lectius que tenen dificultats i, precisament, aquesta és una de les línies d’aquestes ajudes dels Fons Europeus.


jaumegrimp: Baga total a la paret de primavera. Alt Urgell.\nBaga total a la paret de primavera. Alt Urgell.\nLa Corona de Rei un endemisme botànic de gran vàlua, ens acompanyarà tota la paret!\nQuan el setembre de 2010 en Marcel Millet i Xavi Bonatti van obrir aquesta via, ens hi vàrem fixar de seguida, l'acurada ressenya del Xavi (Alt Urgell) ens hi va ajudar, així un mes després ja érem amb el Toni repetint-la, però la vam trobar molla i ens vam desanimar sota el setè llarg, abandonant...no ha estat fins aquest dissabte que hi he pogut tornar; l'Eduard que no l'havia fet s'hi engresca de seguida, l'Ivan finalment no ens pot acompanyar, amb el que cap a Fígols falta gent.\nFem a l'ensamble les tres primeres tirades, per entrar ja en "matèria"\nAbans d'entrar a Fígols trobem un revolt a esquerres que travessa un torrent, just abans hi ha un caminet de terra amb una bassa d'aigua a la dreta, just fer la primera pujada; trobem que la vegetació ha tapat força el camí i amés trobem força cotxes ja a l'aparcament...l'hem d'aparcar en un petit camp...per un altre cop millor deixar el cotxe a la carretera penso...xerrem amb els companys que trobem, van a l'esperó Xelo Bam, nosaltres pensem, estarem sols. Just al tercer revolt a esquerres surt un corriol per tartera que flanqueja a buscar l'evident canal-torrent per on comença la via, i oh! sorpres, hi ha gent enfilant-s'hi ja.\nL'Eduard ha d'esperar sota el primer muret a que surtin els companys.\nAmb l'avantatge de conèixer la primera meitat de la via i que avui és ben seca, fem els tres primers llargs a l'ensamble, atrapant els companys quan ells comencen la quarta tirada, la primera on ja s'escala.\nDivertit flanqueig de la cinquena tirada.\nEns haurem d'esperar una mica a que els companys de Badalona, són tres, surtin de la reunió, per enfilar la primera tirada propiament dita, la quarta. L'Eduard disfruta amb les fondes i cantelludes nanses que s'hi va trobant. Començo ara jo el cinquè flanqueig trencat per anar a buscar unes plaques d'adherència amb bústies intercalades, que ara sí, amb la paret eixuta, són una disfrutada.\nEl sisè llarg ja demana fixar-s'hi, l'Eduard entrant al diedre.\nAvui com que l'Eduard no ha fet la via, li deixo els llargs que jo havia fet de primer l'anterior vegada, així ara s'enfila per la sisena tirada que comença vertical amb un flanqueig que si no el saps llegir be, pot ser delicat; flanqueja per sota la llastra per entrar al diedre relliscós, això ja és escalar em comenta!\nRecuperant la setena tirada, on les dificultats es concentren a l'inici.\nBé, ja som on vàrem baixar, m'ha tocat el primer sisè, content de tenir la paret ben seca encaro el setè larg on el que em costa més és la sortida d'un muret que hi ha just sobre la reunió, passos d'equilibri i adherència, que amb fè acaben sortint, una disfrutada vaja! no vull ni pensar com hauríem patit amb tots aquests pans de terra xops...\nDesprés d'un vuitè de trancisió, el novè s'enfila i comença un flanqueig "divertit"\nAra és el torn de l'Eduard, estic de fàbula recolzat a la ferma alzina, veïent com el company fa el vuitè llarg inici en adherència tombada per anar derivant a la dreta per fer reunió en un replanet ben còmode. Ara sembla que disfrutarem, el novè llarg s'enfila per unes plaques adherents amb mans d'escàndol, preses fondes i cantelludes, on disfrutes tibant! l'entrada a la reunió és una mica rara però sempre molt ben assegurada.\nDesèna tirada, que malament si no us agraden els flanquejos!\nÉs el torn de l'Eduard, la desena tirada! malament si no us agraden els flanquejos, però es pot anar tranquil ja que és molt ben assegurat; aquí gaudeixo buscant les preses i els peus millors per a no patir gens, ara, això sí, amb ambient garantit, una tirada rara però molt ben trobada, millor no la trobeu humida però!\nEls voltants d'Organyà, encara ben verds!\nL'onzè llarg comença amb una bavaresa ajaguda, quan s'acaba cal enfilar dret al mur del costat per sortir ja per terreny senzill fins a un bosquet on trobo la reunió d'un bolt i diversos ponts de roca, sortosament a l'ombra. Dotzè llarg de trancisió, on els abundants ponts de roca serveixen mes per marcar la via que per assegurar-s'hi, no cal.\nEl tretzè i catorzè llargs són una disfrutada d'adherència ben trobada.\nTretzena tirada, tornem a escalar, plaques ajagudes d'adherència intercalades amb bons forats i millors peus, mentre asseguro l'Eduard tenim un bon ensurt, el company que està fent el darrer llarg arrenca un bloc de bon tamany!! per sort la via en aquest punt es decanta a la dreta, uff!!! Catorzena tirada més del mateix, una disfrutada, aquestes dues tirades es poden enllaçar, però com que anem amb cordes de 50...\nEmergint de la cirereta de la via, vertical i atlètica!\nQuinzè llarg això s'acaba! llàstima, però no en marxarem pas amb gust de poc no! que aquí el mur es redreça fins a la verticalitat absoluta i la via ambmestratge va a buscar-ne les seves febleses: flanqueig ascendet a la dreta per una vegada en materia, travessia horitzontal espectacular, aquí no sé llegir el pas clau i m'engrapo de la cinta exprés...un tram trencat, on el company ha fet baixar el topi i sortida espectacular pel costat d'una sabina, uns metres de grimpada i rteunió cimera, llàstima de no haber muntat la reunió just al cingle, ja que ens perdrem les evolucions del company.\nReunió cimera i ben satisfets amb la feina feta!.\nL'Eduard es baralla amb la sabina acabant la tirada, està content i jo també, ara fèia dies que no coincidíem i ens ho hem passat molt bé\nTot baixant la paret de primavera ens delecta amb Orquídees.\nAquest cop espero que trobar el sender de baixada no serà tan complicat com quan vam fer l'esperó Xelo-Bam, gairebé ens va costar més baixar que fer la via!! veig la sortida de l'esperó i el tram de pujada que vam fer sota un sol de justícia, aquest cop som al cim i davant tenim els cimals de la Narieda sud, tan sols ens cal seguir cap al pla del davant per terreny obert, sense entrar en el bosc i aviat trobem restes de sender que es van definint finsa fer-se un marcat corriol, corriol que seguirem fins a una fondalada on a l'esquerra trobarem unes grans fites i ara ja cap avall per un sender, ara sí molt ben marcat que ens deixa a la pista.\nUna cordada a l'esperó Xelo-Bam.\nRessenya de l'amic Xavi\nUna via molt ben trobada i força sanejada després de dos anys de la seva obertura, l'hem disfrutada i el fet de que la paret fos ben eixuta ens l'ha fet gaudir, dolça en el seu grau, només té dues tirades on et fa suar el setè i el darrer també remarcable el flanqueig, més espectacular que difícil. Ara haurem de conèixer la seva veïna via Llorenç/Joan que vàrem veure fer a una cordada; sembla que no està tan "acabada" encara com la Baga, ja que els vàrem sentir rondinar força! caldrà anar-hi mentalitzats, ja que la línia es veu molt agosarada.\nPublicado por jaumeplanellpiqueras en dilluns, de juny 18, 2012\nEtiquetas: Escalada clàssica. Alt Urgell. Paret de Primavera.\nTemo que aquest any totes les obagues de l'Alt Urgell estaran bastant plenes de gent.\nAmb la guia del Blanco ja se sap...\nAra bé, a Sant Honorat estavem sols dissabte.\nInteressant aquesta via, que si els sisens estan ben protegits podrem fer els 'poc escaladors' com jo.\nEn canvi, pel que llegeixo, la via del Llorenç i del Joan fa una mica de por. A veure quan la fagis què et sembla, així tindrem una referència.\nGràcies per la piulada, Jaume.\nEi Jaume enhorabona aquesta via li tenies ganes després del primer intent. Aquesta paret mullada no és recomable. Sergi C la Llorenç Joan té un caire diferent,no està tan neta i hi ha que treballar entre algunes assegurances, però després et deixa un bon regust, no tant quan l'estàs escalant. Si és va repetint pot quedaar una bona via però.\nJa la farem, Joan. La Sons Amagats, que vàreu obrir a l'altre vessant, ens va encantar!\nEl que ens cal és posar-nos forts de cos i de cap mentre les repeticions la van netejant.\nEp Jaume, segur que us ho vareu passar molt bé, feu cara d'acabar la via molt satisfets. Enhorabona!!!\ndivertida la baga total! una via encertada i molt treballada pels seus aperturistes! molt de currro va portar! son unes vies que cal fer amb la paret seca!\nVeig que al final has pogut anar a treure't l'espina de la via!! Amb la roca seca es fa de meravella, només cal veure la bona cara que fas arribant a dalt!!\nEi, Jaume, bona via!! Jo encara no he escalat mai en aquest indret... a veure si "enganyo" a algú!!!\nSalut i a tibar força\nAquesta guia encara no l'he vist, hauré d'investigar. Sergi, no tindràs cap problema a la Baga total, la roca és boníssima i amb unes gandes d'escàndol! Sobre la Llorenç/Joan a veure que surt!\nGràcies Joan, a veure quan m'acosto a la vostra obra.\nEi Manel, és una via poc compromesa on disfrutes, sobretot aquest cop que era ben seca!\nSí que és divertida Llorenç, sobretot amb tot sequet i adherent, que si no...\nGat, oi que faig millor cara que a la UES? i és que no té res a veure una via i l'altra, sobretot la calor!!! aquí és nord.\nJoan P, la paret t'agradarà, sembla molt vegetada, però com ala Postres de Músic, deu n'hi dó el que s'escala, la disfrutareu segur.\nMàgic Line. Montserrat Gorros.\nUES a l'esperó de les Orenetes. Cinglera d'Esplovi...\nVia Josep Fatjó i Gené a La Palomera. Ecos sud. Mo...


2 min. Barcelona 03/09/2015 09:20\n651x366 El president de la Generalitat, Artur Mas, en una imatge d'arxiu. El president de la Generalitat, Artur Mas, en una imatge d'arxiu.\nMinuts després que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, hagi anunciat en una entrevista a RAC1 que les eleccions generals seran al voltant del 20 de desembre, el president de la Generalitat, Artur Mas, ha deixat clar com creu que s'han d'afrontar: "Jo vaig proposar repetir la fórmula de Junts pel Sí a Madrid".\nMas ha assegurat que si es guanyen les eleccions del 27-S, anar plegats amb ERC i representants de la societat civil per segona vegada significaria "un segon plebiscit", que de cara al món tindria una "potència extraordinària" a l'hora de llançar un missatge a favor d'un estat català. Ha precisat, però, que aquest debat no s'hauria d'obrir fins ben passat el 27-S, un cop es tinguin els resultats sobre la taula.\nDe fet, ha assegurat que el Govern ja sabia que la cancellera alemanya Angela Merkel parlaria en negatiu sobre el procés català dimarts perquè des del PP "anaven bojos" per aconseguir "pronunciaments de líders europeus en contra del procés català".\nSobre la reforma de la llei del Tribunal Constitucional anunciada pel PP, Mas ha afirmat que no es veu inhabilitat però que "és evident que ho estan intenant de totes totes". Al seu parer, és "una operació per controlar directament el procés català que disfressaran amb altres arguments".\nEl president de la Generalitat ha reconegut que si s'ha pogut consolidar la candidatura de Junts pel Sí és perquè a hores d'ara hi ha "sintonia" amb el líder d'ERC, Oriol Junqueras. Un fet que no pot aplicar al seu exsoci de federació, Josep Antoni Duran i Lleida, amb qui ha dit que no parla des que van trencar la seva aliança. "Ens van tocant el voraviu cada dia", ha lamentat, i ha afegit que ell mateix va donar instruccions a CDC perquè no hi hagués "atacs a Unió".


a de gener 05, 2021\nL'Aina arriba al supermercat i com cada setmana el troba al costat de la porta principal, assegut a terra, sobre una manta de color gris; al seu costat hi té una ampolla d'aigua, una motxilla i la guitarra que sempre l'acompanya. Ella entra dins la superfície comercial, omple el carro i es dirigeix a caixa. Paga, ho guarda tot en un parell de bosses, surt i s'atura fixant-se com aquell home, d'uns cinquanta anys i amb cabells grisos i blanquinosos, frega els seus dits a les cordes de l'instrument i, amb veu potent i clara, canta el tema Tornarem dels La'xn Busto.\nTornarem a ser grans, hi tornarem, quan sortim d'aquesta tempesta que amaguem rere rostre indiferent...\nAcabada la cançó l'Aina agafa el moneder i busca unes monedes per deixar-les a l'estoig de la guitarra. L'home, com en altres ocasions, li agraeix el gest amb un somriure i un gràcies.\nElla enfila el camí de tornada a casa pensant en la mare, que avui no l'ha acompanyada i d'aquesta manera s'estalviarà el seu sermó. La seva mare no veu amb bons ulls que doni diners a desconeguts. «Prou feina tenim per nosaltres, ja em diràs si hem de regalar; quan ens en sobrin, ja repartirem», etziba cada cop que ella deixa una almoina o sap que col·labora amb alguna causa per a persones sense recursos. L'Aina no comparteix l'opinió de la mare perquè per ella donar el que sobra significa caritat, i compartir el que es té vol dir solidaritat. Amb aquests valors com a referència sent que contribueix a fer el món una mica millor.\nAquesta és la meva proposta per al repte 'Lletres i fils' del mes de gener. Vols participar-hi?\nM. Roser 6 de gener de 2021, a les 19:05\nVeig que ja t'has estrenat amb els micro relats i ho has fet amb un relat molt solidari...A veure si m'animo jo, que aquest any veig que hi ha diferents possibilitats...\nNúria L. Aroca 6 de gener de 2021, a les 19:24\nSí, ja he fet l'estrena oficial, hehe. Crec que parlar de solidaritat sempre és positiu i pot ajudar-nos a pensar en els nostres actes.\nQuan vulguis serà un plaer llegir-te, i sí, aquest any dono vàries opcions i sense límit d'extensió, així cadascú se sent lliure de crear el que li vingui de gust.\nPetons Roser, bon vespre\nCarme Rosanas 6 de gener de 2021, a les 21:34\nMolt bonic el relat... a veure si m’inspiro aviat. Hi penso, hi penso...\nNúria L. Aroca 7 de gener de 2021, a les 12:47\nTens tot el mes, hehe, quan surti la inspiració...\nCarme Rosanas 9 de gener de 2021, a les 17:04\nHe utilitzat aquest relat de Lletres i fils, per reprende el blog, després d'uns dies de desconnexió una mica forçada.\nNúria L. Aroca 9 de gener de 2021, a les 19:02\nMolt bé, Carme, m'alegro que el repte t'hagi servit per reprendre el blog. Ara hi passo a llegir-te!\nartur 11 de gener de 2021, a les 20:41\nM'agrada el teu relat i sobretot el final, molt ben definit !Felicitats !.\nAquí et deixo el meu, a veure que et sembla ! :)\nNúria L. Aroca 12 de gener de 2021, a les 12:43\nHe passat pel teu blog i he llegit el teu relat, molt bo, m'ha agradat molt ;)\nT'he deixat un comentari al teu relat, no sé si et deu haver arribat perquè m'he quedat uns instants sense connexió. Diria que s'ha enviat, però si no és així el tornaré a escriure. A vegades la tecnologia juga males passades...\nsa lluna 12 de gener de 2021, a les 13:21\nMolt bo el teu relat, Núria.\nVeurem si m'inspiro i te'n deixo un.\nNúria L. Aroca 12 de gener de 2021, a les 19:13\nGràcies, sa lluna!\nSí et ve la inspiració, seràs benvinguda!\nAferradetes per a tu també!\nsa lluna 12 de gener de 2021, a les 19:50\nCrec que ja el tinc, aquí el tens.\nNúria L. Aroca 13 de gener de 2021, a les 11:25\nHa vingut la inspiració, molt bé! Ara passo pel teu blog a llegir-lo. Gràcies a tu :)


De tot una mica: Morts prescindibles, del Hjorth & Rosenfeldt\nTercera novel·la de la sèrie Bergman. En aquesta, els investigadors del Riksmord han d'investigar què va passar amb sis cadàvers que han estat trobats dins una fossa comuna. Així, canviant des de l'actualitat fins el passat, anirem descobrint què va ser el que va succeir.\nM'agraden força les novel·les d'aquesta sèrie, tot i que de moment és la que he trobat més fluixa de les tres que he llegit. A més a més, tot i que la novel·la té un final, deixa una de les subtrames sense resoldre. No m'acaba d'agradar...


Ha acabat un any en què la decoració en les cases es centrava en els tons blavosos derivats del Classic Blue, el Pantone de 2020. L'elecció d'un nou Pantone per aquest 2021 aportarà canvis tant visuals com emocionals que, venint d'un any de pandèmia, ens ajudarà a crear un ambient adequat.\nSegons el Pantone Color Institute, els colors de l'any 2021 són Ultimate Grey (Cool Gray 7c) i Illuminating (106 c o 113 c). I a què es deu aquesta elecció? Pantone ha decidit que 2021 es relacioni amb colors que representen l'esforç, la positivitat i la solidesa.\nConeixent ja els dos colors que predominaran aquest any, hem de pensar en com combinar-los. Són colors que combinen perfectament entre si, aportant calidesa, alegria, confiança i confort. Això a l'hora de decorar és molt positiu. En aquest post us donem algunes idees per decorar la casa amb el Pantone de 2021:\nEn aquesta estada podem posar un sofà de color gris a conjunt amb paper de paret del mateix to i una catifa de color gris pàl·lid.\nNo fa falta treballar únicament amb un color, podem combinar elements del saló que siguin de color groc. Per exemple, una manta pel sofà, algun quadre amb tons Illuminating en la paret, o fins i tot, col·locar cortines d'aquest color.\nPer a introduir aquests Pantone a la cuina podem incloure'ls en els colors del parament: gots, plats, coberts, draps de cuina... de color Illuminating, Ultimate Grey o derivats d'aquests dos. Si volem anar més enllà, podem vinilar els armaris amb els colors d'aquest any o fins i tot les parets, aportant no sols color sinó també uns dibuixos diferents.\nEn els dormitoris podem jugar amb la paret i els mobles principals com el llit, la tauleta de nit o l'armari.\nUtilitzant un paper de paret gris clar, podem tenir elements grans (llit i armari) amb un mateix to i elements més petits (coixins, làmpada de taula o marcs de fotos) de color groc per a fer-los ressaltar.\nEn el bany, seguint un estil minimalista, una bona idea és centrar-nos més en el terra i les parets. Podem combinar diferents tons i textures, per exemple, instal·lar un terra de rajoles de color gris fosc i, en les parets, d'un to més clar.\nSi volem que el bany tingui més vida, posem uns terres amb dibuixos geomètrics de diferents tons de gris; els armaris d'un to groc clar o fins i tot, si tenim cortina de dutxa, que sigui també d'un to Illuminating.\nQue el Pantone 2021 estigui compost de dos colors, no significa que hàgim de fer servir els dos, podem decorar les nostres estades amb colors derivats d'un mateix Pantone. Podem obtenir un saló amb tons grisos i donar-li una imatge moderna i elegant, o utilitzar diferents tons grocs, donant alegria i ànim a l'habitació.\nSi busques habitatge en venda o lloguer que puguis decorar amb aquests Pantone de moda consulta la nostra web.


Encisada pels barrets\nEs considera autodidacta però va aprendre l'ofici amb dos grans barreters. S'ha convertit en la gran impulsora del retorn dels capells.\nELISENDA ROCA Actualitzada el 22/04/2012 00:00\nNina Pawlowsky Glahn és una enamorada del seu ofici. Nascuda a Barcelona, de pare rus i mare alemanya, es va llicenciar en escenografia i figurinisme a l'Institut del Teatre de Barcelona. La fascinació pels barrets va començar el 1977, quan va ajudar Fabià Puigserver en l'escenografia i vestuari d' Home amb blues . Anys després, buscant barrets per a una obra de teatre, va veure que la barreteria Salvat del carrer del Carme tancava i liquidava el seu estoc. La Nina s'ho va quedar tot: antics motlles de fusta, estris per mesurar i per tallar les ales dels barrets, formes, tot!\nLa Nina es considera autodidacta però va aprendre treballant amb dos grans barreters: Stephen Jones, de Londres, i Lola Ehrlich, de Nova York. Del seu taller surten barrets que es poden veure al carrer, als escenaris i a l'hipòdrom de la ciutat d'Ascot, que cada any es converteix en cita de l'alta societat anglesa i passarel·la dels capells més excèntrics. Més popular és la Passejada amb Barret que organitzen la Nina i la seva col·lega Cristina de Prada cada Diumenge de Pasqua a Barcelona per celebrar la primavera. Aquest any hi han assistit més de sis-centes persones tocades i posades amb barrets de tota mena: de gorres i turbants a capells de còctel i bombins.\nRepasso amb la Nina la història dels barrets i m'explica que a principis del segle XX s'utilitzaven tantes plomes per guarnir-los que fins i tot es va fundar als Estats Units una societat de defensa dels ocells. Els barrets van ser un complement imprescindible del vestuari masculí i femení fins a finals dels 30, quan hi va haver un primer moviment de rebel·lia contra l'encarcarament i el símbol d'estatus que representaven. Però va ser a la dècada dels 60 amb la revolució dels perruquers, encapçalada per Vidal Sassoon, quan el barret va quedar arraconat. Era incompatible amb els pentinats: els feia malbé, els aixafava i els amagava.\nLa Nina defensa, però, que a diferència del casc de moto hi ha barrets que no deformen el pentinat. Per fer un bon barret, m'explica, és fonamental mesurar bé el cap. Ha d'anar a mida, ni massa just ni massa balder, com les sabates.\nEls joves han recuperat el costum de dur barret. Els preferits són les gorres irlandeses, les boines d'aire afrancesat i les esportives amb visera, que els dissenyadors adapten amb marques pròpies al seu territori, ja sigui musical o de tribu urbana. A l'hivern l'estrella són els barrets de feltre, de pell de conill o de llebre, les boines de llana i els Borsalinoque portava Alain Delon. A l'estiu manen la pamela, la gorra de cotó, la boina de punt i, sobretot, el panamà, que tot i que es va popularitzar durant la construcció del canal de Panamà és originari de l'Equador i està fet de palla toquilla , que s'obté d'una planta que només creix en aquest país.\nBOTIGUES DE BARRETS A CATALUNYA\nBARCELONA: Sombrereria Mil, carrer Fontanella, la botiga més antiga, fundada el 1917. Sombrereria Obach, al carrer del Call, fundada el 1924. Gratacós, al passeig de Gràcia. Magnolia antic, carrer Provença: compra, restaura i ven barrets antics. Chapó, al Boulevard Rosa. Hatquarters , plaça de la Llana GIRONA: Atelier Magaldi, carrer Santa Clara. Arxer , carrer Nou. LLEIDA: Sombreros Neus, carrer Major. Barreteria Casa Barrio, carrer Carme. TERRASSA: La Casa de les Boines , carrer de l'Església.


QUÈ T'ANAVA A DIR: La Bisbal, un Sant Jordi més aposta per la cultura\nUn dels pobles amb més activitat cultural de la comarca és la Bisbal del Penedès. Cada any per Sant Jordi treuen un llibre de temàtica local. Enguany ha estat el torn del jove Jordi Ferran que ha elaborat un extens treball al voltant de la localitat des del 1868 fins al 1923 que coincideix en el temps de la Restauració. Moltes imatges, un treball exhautius que toca moltes facetes de la localitat que van des del pont de la Riba, fins a les escoles, la política, les ganes de tenir tren. Un treball molt lloable en un poble que s'estimen la cultura i ho saben fer molt bé. Enhorabona a aquesta combinació que ha donat aquest gran treball de micro història que representa un poble del Penedès que podia ser qualsevol de Catalunya amb les seves històries personals.\nPublicat per Miquel Casellas a 21:44


CIUTATS | TERRAdeNINGU.com – Fotografía\nPosted in Exposicions\tTagged with APARADORS, CARRERS, CIUTATS, exposició fotogràfica, FOTÒGRAFA, fotografia, MONICA BENITEZ, PAISATGE, PAISATGE TOUR, PLACES, terra de ningu, TERRADENINGU, terradeningu.com, TURISME\t29 juny 2010\nI on és, casa meva? / Fotografies de Leonardo Fernández\tEn Leonardo Fernández ens presenta el seu treball “I on és, casa meva?”: “I on és, casa meva? és un projecte fotogràfic – artístic a l’àmbit de l’arquitectura, urbanisme i el paisatge que te com a objecte fer prendre consciència de la importància de la identificació dels habitants d’un lloc amb les seves pròpies vivendes i l’espai públic que constitueix el seu entorn. Per a tal efecte, s’ha produït un petit arxiu fotogràfic d’alguns dels polígons de vivendes de l’àrea metropolitana de Barcelona que serveix com a toc d’atenció sobre aquest tipus d’urbanisme i política de vivenda social basada exclusivament en el compliment de certs estàndards tècnics i interessos econòmics.\nEn algunes ocasions aquests polígons no constitueixen llocs des d’un punt de vista antropològic i son espais poc propensos per al desenvolupament de la vida social, amb la consegüent pèrdua de la identitat individual i la cohesió social. És important destacar la necessitat d’identificació dels habitants d’un entorn amb les seves pròpies vivendes i l’entorn en el que estan aquestes. Una vivenda no és el mateix que una casa; la casa és una vivenda que els habitants senten com a pròpia, permetent un arrelament social i cultural. Aquesta pèrdua d’identitat individual i col·lectiva s’allunya del concepte antropològic d’habitar i te com a conseqüències la marginalitat, el deteriorament de l’espai públic i la dissolució dels llaços socials. La importància d’aquesta reflexió radica amés en que aquests espais de l’entorn de Barcelona son models d’una realitat extensible a escala planetària, un fenomen local.\nL’objectiu del projecte és difondre aquest marc de reflexió a través de la mirada ètica – estètica de la fotografia i aportar, humilment, nous elements de reflexió i anàlisi d’una realitat sociocultural i paisatgística que moltes vegades és deixada de costat.\nEn la cerca d’aquest llenguatge es van utilitzar punts de vista frontals, distants, que mostren els edificis com dibuixos tècnics d’arquitectura, sense fugues, plans i ortogonals. La composició de les imatges és sistemàtica i conceptual, freda i distant. A les imatges no hi ha res modificat, ni agregat, solament reflexa el que ja existeix, sense comentaris. La desolació i el aïllament d’aquesta fotografia objectiva manifesta un punt de vista molt clar. D’aquesta manera el projecte se situa entre la fotografia artística i la documental, rescatant la idea de la fotografia com a document, com a fonament de la història, i la importància de la fotografia analògica de gran format com a tècnica artística enfront l’avanç de la fotografia digital.”\nAmb la col·laboració del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts – Generalitat de Catalunya\nPosted in Exposicions\tTagged with ANTROPOLOGIA, ARQUITECTURA, CIUTATS, exposició fotogràfica, fotògraf, fotografia, GUÀRDIES, LEONARDO FERNÁNDEZ, PAISATGE, terra de ningu, TERRADENINGU, terradeningu.com, URBANISME\t25 gener 2010\nPosted in Exposicions\tTagged with belgrad, beograd, cables, CIUTATS, electricitat, Electricity, fotògraf, informació, Marc Vadrí, societat, terra de ningu, TERRADENINGU, terradeningu.com\t8 juny 2008\nStreetworks / Fotografies de Fabian Castillo\t“Streetworks” és una sèrie de fotografies de paisatges urbans que causen una estranyesa a l’espectador al descobrir llums, formes, espais i moviments en llocs familiars per a nosaltres com són les ciutats, però que en aquest cas se’ns presenten com a mínim inquietants.\nPosted in Exposicions\tTagged with CASTILLO, CIUTATS, exposicions fotogràfiques, FABIAN, foto, fotògraf, fotografia, JORGE, PAISATGE, terra de ningu, URBANS\tTota la actualitat del món de la fotografía la podras trobar al nostre blog. Noticies, actualitat relacionada amb actes, debats, conferències, articles d'opinió, tècnics i d'actualitat. El nostre programa de cursos, tallers, exposicions i esdeveniments participatius.


5 hotels d'Espanya amb encant i luxe | actualitat Viatges\n5 hotels d'Espanya amb encant i luxe\nMaria Jose Roldan | | ciutats espanya, Pontevedra, Sevilla, València\nQuan arriben moments de vacances o dies de descans mai està de més conèixer hotels per tenir-los com a possibles destins. Espanya és un país preciós en cadascuna de les seves ciutats i racons, ofereixen molta gastronomia, paisatges, muntanya, platja i molta diversió diürna i nocturna allà a on vagis, per això Espanya és un país tan demandat pels turistes estrangers. Vols conèixer alguns hotels d'Espanya amb encant?\nAvui vull parlar-te sobre alguns hotels d'Espanya amb encant perquè puguis gaudir de les seves instal·lacions, però també perquè quan hagis de anar a una ciutat gaudeixis d'una estada inoblidable. No podem negar que quan viatges a una altra ciutat, el lloc on t'allotges és molt important perquè marcarà la diferència en la teva impressió pel lloc gràcies a la comoditat. Sense més dilació, segueix llegint per poder descobrir alguns dels millors hotels amb encant a Espanya.\n1 Hotel Alfonso XIII (Sevilla)\n2 Hospes Palau de l'Bailio (Còrdova)\n3 Hospes Palau de la Mar Hotel (València)\nAlfons XIII no és un hotel modern com podries esperar en l'actualitat, però el seu encant i les seves instal·lacions tradicionals et faran gaudir com mai de un autèntic hotel sevillà de cinc estrelles. És un hotel conegut per moltes celebritats nacionals i internacionals, de manera que si algun famós va a Espanya, no dubtarà a allotjar-se en aquest encantador hotel.\nEstà situat a la banda de la Porta de Jerez i prop de la Catedral, situat en ple centre de Sevilla a prop també dels Reales Alcázares, de manera que si vols fer turisme en aquesta ciutat tan bonica, no tindràs problemes per fer-ho. L'hotel també té boniques vistes que podràs escollir quan reservis la teva habitació. Està considerat com un dels hotels més luxosos i prestigiós de el món des ni més ni menys que 1929.\nEncara que tingui molts anys l'hotel, ha estat reformat mantenint el seu toc clàssic que li aporta història i glamour, i és que sembla que és un hotel tret d'una obra d'art. Un punt de referència per als viatgers que acudeixin a la ciutat, i també per als mateixos sevillans.\nHospes Palau de l'Bailio (Còrdova)\nAquest hotel es troba al centre històric de la ciutat de Còrdova, també coneguda com la ciutat califal. A més l'hotel va ser declarat el 1982 com un Bé d'Interès Cultural en la categoria Monument de l'any, pel que et pots imaginar la seva majestuositat. A més, l'hotel representa una combinació de descans, benestar, cultura, art, història i gastronomia.\nEncara que l'hotel porta moltes dècades en funcionament, s'han preservat molt bé en el temps gràcies als valuosos treballs de restauració. Aquests treballs han aconseguit que es guardi el seu gran bellesa per comprendre el passat històric de la ciutat de Còrdova i que et mostra en les seves instal·lacions. Amb grans patis, viles, banys romans i una piscina envoltada d'arbres fruiters i plantes aromàtiques, gaudiràs d'una estada sense igual.\nSi decideixes en aquest hotel, et donaràs compte com les cinc estrelles et permetran gaudir d'unes increïbles vacances plenes de gastronomia, descans en els seus jardins, gaudint de la cultura i la història o gaudint de les seves termes romanes. Per si fos poc, podràs gaudir de la ciutat de Còrdova i descobrir tots els encants que té aquesta ciutat esperant que coneguis.\nHospes Palau de la Mar Hotel (València)\nSituat al centre de València el Hospes Palau de la Mar Hotel és un hotel de cinc estrelles que et permetrà conèixer la ciutat de València de primera mà. És una gran casa senyorial de la s. XIX que respon a l'esperit marí que caracteritza la ciutat valenciana. És un hotel modern, amb instal·lacions que t'encantaran i que contrasten enormement amb l'arquitectura senyorial de l'edifici. Els seus jardins i espais et faran gaudir de la teva estada a l'hotel sempre que tornis de la teva passeig per la ciutat.\nLa gastronomia de la ciutat és increïble, Però si no tens un dia temps per menjar en els magnífics restaurants de la ciutat, pots gaudir de la cuina de l'hotel que compta amb cuina d'autor amb ingredients naturals i procedents de la terra de València, perquè puguis gaudir de tot el sabor .\nA més dels serveis que disposa l'hotel per al teu benestar com l'spa, podràs sortir a gaudir de la ciutat ja que et trobaràs a l'Eixample Noble de la ciutat, estaràs molt a prop caminant de centre històric. No es pot demanar més!\nSi el que et ve de gust és anar-te a nord de país i visitar Galícia, llavors pots pensar en acudir a aquest meravellós hotel situat a Vigo. Exactament l'hotel està situat al aquesta ciutat plena d'encant, podràs observar com el hotel té una imponent façana i un interior totalment reformat amb dissenys clàssics i orientals molt bon combinats amb un avantguardisme modern. És un hotel amb una elegància eclèctica increïble que a més de ofereix molts serveis i una atenció personalitzada.\nLa ciutat de Vigo és la major població de Galícia amb gairebé 300.000 habitants, amb unes platges i uns ports increïbles, tampoc podràs perdre't tota la seva cultura, el seu oci i la gastronomia. A més, la bellesa de la costa així com dels seus camps faran que vulguis tornar abans d'haver-te anat.\nSi vols visitar la ciutat de Salamanca no podràs perdre l'oportunitat de allotjar en aquest hotel de cinc estrelles situat al centre de la ciutat, perquè tinguis a un pas del centre històric i qualsevol zona de la ciutat que vulguis visitar i contemplar.\nEs tracta d'un edifici històric que ha estat completament restaurat per convertir-se en un hotel de luxe que t'encantarà gaudir. Podràs gaudir d'una estada única amb gran confort i comoditat mentre et decideixes a gaudir dels barris de Salamanca, plens d'història i cultura.\nAcabes de conèixer una selecció de 5 hotels amb encant i luxe d'Espanya perquè puguis escollir el que més t'agradi i el que pugui fer-te sentir realment com si estiguessis a casa encara que estiguis en una altra ciutat. La comoditat i el confort són essencials per a gaudir plenament d'una nova ciutat.\nRuta completa cap a l'article: actualitat Viatges » ciutats espanya » 5 hotels d'Espanya amb encant i luxe\nQuins són els 20 museus més visitats de l'món?\nVolar per primera vegada


El canvi climàtic influeix en la probabilitat que es desencadenen conflictes armats, segons un estudi - Diari La Veu del País Valencià\nEl canvi climàtic influeix en la probabilitat que es desencadenen conflictes armats, segons un estudi\nL’equip d’investigació, en què participa la UPV, basa el treball en dades del continent africà des del 1990 fins al 2016\n23 de juny de 2022 - 06:00h\nEl canvi climàtic influeix en la probabilitat que es produïsquen conflictes armats a Àfrica i en la duració d'aquests. Així es deriva d'un estudi elaborat per un equip de l'Institut de Gestió de la Innovació i del Coneixement (Ingenio) -centre mixt del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i la Universitat Politècnica de València (UPV)-, juntament amb la Universitat de Roma i la Universitat d’Urbino Carlo Bo. Els resultats es publiquen en l'últim número de la revista Economia Política.\nL'equip d'investigació va basar l’estudi en dades del continent africà des del 1990 fins al 2016. Aplicant un model matemàtic de regressió binomial negativa, va avaluar si determinats fenòmens climàtics, en combinació amb les característiques socioeconòmiques de les zones estudiades, afectaven la probabilitat que esclate o no un conflicte i, en el cas que ho faça, la seua duració.\nEntre les conclusions, l'anàlisi assegura que un augment prolongat de les temperatures i de les precipitacions augmenten entre quatre i cinc vegades la probabilitat de conflictes més enllà de la zona afectada, en concret en poblacions situades en un radi d'uns 550 quilòmetres.\nD'altra banda, el treball reflecteix també que, a Àfrica, l'escassetat d'aliments a causa de les sequeres incrementa la probabilitat que esclate un conflicte, fonamentalment si la falta d'aigua persisteix durant almenys tres anys. Per contra, l'excés de precipitacions desencadena conflictes, però en un lapse de temps molt curt.\n«Els resultats que hem obtingut tenen implicacions de gran importància per a les polítiques territorials del continent africà. Per exemple, els canvis en les condicions climàtiques influeixen en la probabilitat de conflictes en grans extensions, la qual cosa implica que el disseny de les polítiques d'adaptació climàtica ha d'atendre les particularitats de cada territori», apunta, en un comunicat, Davide Consoli, investigador de l'Institut Ingenio i un dels autors de l'estudi.\nAixí mateix, l'equip assenyala també que la persistència de la violència exigeix engegar estratègies d'adaptació al canvi climàtic dissenyades de manera conjunta amb mesures que afavorisquen el manteniment de la pau, especialment en aquelles àrees més propenses al fet que es produïsca un conflicte armat.\n«Aquestes mesures són imprescindibles en el disseny i implementació d'estratègies d'adaptació per a la resiliència climàtica. De fet, les intervencions d'adaptació mal dissenyades poden agreujar les desigualtats existents i incrementar el risc de conflictes», conclou Consoli.