Associació Poetes de l'Ebre: TROBADA I DINAR DE GERMANOR DE "POETES DE L'EBRE" A AMPOSTA\nTROBADA I DINAR DE GERMANOR DE "POETES DE L'EBRE" A AMPOSTA\nEl passat 7 d'abril "Poetes de l'Ebre" varem gaudir d'una magnífica vetllada a Amposta, la primera per celebrar Sant Jordi, de les deu que teníem previst, amb un dinar de germanor amb la participació massiva quasi de tots els components i acompanyants. Van venir de l'Ametlla, Deltebre, Gandesa, Roquetes,Tarragona, Reguers, la Galera, Mercedes Viñuela, de les veteranes del Grup, de Pamplona i Teresa Silva d'Amposta, component des del seu inici. Amb la projecció d'un DVD de la jota del Teixidor i Rondalla, fent honor i homenatge en el seu record, la seva trista i recent pèrdua. Ens van acompanyar al dinar el seu fill Josep i la seva esposa. També la Regidora de Cultura de l'Ajuntament, Mar Panisello, i Joana Serret, directora de la Biblioteca Comarcal Sebastià Juan Arbó d'Amposta. A la sobretaula vàrem realitzar un tast de recital de poemes, la regidora Mar ens va dedicar unes amistoses paraules i Josep fill del Teixidor ens va oferir unes sentides i emocionades paraules.\nA les 7'30 de la tarda, a la Sala d'Adults de la Biblioteca, es va realitzar la presentació de l'Antologia 2010, ressaltant especialment els 10 anys de la fundació de l'Associació Cultural "Poetes de l'Ebre" . Per què es va fer a Amposta aquesta celebració especial? Perquè des del seu inici, l'Àrea de Cultura de l'Ajuntament d'Amposta ha estat el suport més important que hem tingut, tant econòmic com moral. A partir d'ara, es veu retallat el recolzament econòmic, pel motiu comprensible de la crisi.\nVa presidir l'acte de presentació Mar, regidora de Cultura, i va dedicar un petit discurs, encoratjant-nos a seguir el nostre camí poètic. L'Antologia la va presentar Fèlix Rodríguez secretari de l'associació i presentador literari, que va glosar una mirada al passat, a l'inici de la poesia i els poetes, el sentit filosòfic, històric, psicològic i humà que envolta aquest món metafòric, dues pinzellades, des de Plató, filòsof clàssic de l'antiguitat al contemporani poeta català Martí i Pol, la importància que tenen els versos i les paraules, aporten missatges, tant comprimits com intensos i inacabables, fins més enllà d 'on pot arribar el pensament. Com a responsable, jo vaig dedicar unes paraules, d'il·lusió i d'entusiasme, per seguir, com digué Machado, "vers a vers, cop a cop, es fa camí al caminar"...\nUn agraïment extens i especial per a Joana Serret Directora de la Biblioteca, per les seves bones atencions i organització de sempre. Gràcies Amposta, Ciutat jove i emergent que té el cor de poeta...\nAutor Gloria Fandos a les 11:12\nTROBADA I DINAR DE GERMANOR DE "POETES DE L'EBRE" ...


La personalitat pot canviar al llarg de la vida? Psicologia Flexible\nInici » Blog » PSICOLOGIA » La personalitat pot canviar?\nUna gran pregunta que es fa molta gent és si la personalitat pot canviar. Cal dir que no té una resposta fàcil, perquè hi ha moltes teories i cada autor hi diu la seva. Però en general sembla ser que la personalitat és relativament estable i que, per tant, canvia poc i de manera lenta. El que sí que es pot modificar més fàcilment és la conducta, que és “allò visible” de la personalitat.\nLes teories sobre la personalitat són molt diverses i, per tant, hi ha moltes definicions. He seleccionat la de José Bermúdez, de 1985, perquè recull els aspectes més importants d’això que intenta definir:\n“La personalitat és una organització relativament estable de característiques estructurals i funcionals, innates i adquirides sota les condicions especials del seu desenvolupament, que conformen l’equip peculiar i definitori de conducta amb el qual cada individu afronta les diferents situacions“.\nLes parts marcades en negreta d’aquest text són especialment importants per entendre de què parlem:\nQue la personalitat és una organització vol dir que funciona com un tot. Els diferents elements que conformen la personalitat s’uneixen en l’individu (encara que es puguin observar per separat).\nQue sigui relativament estable significa que es manté amb pocs canvis al llarg del temps, o que els canvis que experimenta, també són duradors.\nLes característiques estructurals i funcionals expliquen que la personalitat es defineix pel que hom és i també pel que fa.\nAquestes característiques són innates i adquirides: Depenen tant dels gens com de l’aprenentatge i l’experiència.\nConformen un equip definitori de conducta: Ens serveix per posar etiquetes, com “ser extravertit” o “ser impulsiu“.\nEls manifesta en les diferents situacions: Les característiques són les mateixes en la majoria de situacions en les que es troba la persona.\nQuè diuen les diferents teories sobre la personalitat?\nEl debat sobre si la personalitat depèn de característiques de l’individu, de les situacions en que es troba, o d’una barreja de tot va començar fa dècades en el si de la Psicologia i encara no s’ha resolt. Les principals teories són aquestes:\nLa personalitat depèn de característiques de l’individu\nAquestes teories s’anomenen internalistes. Això vol dir que les causes de la personalitat són “dins” de cada persona, i les manifesta sempre i en qualsevol situació. Els primers autors deien que depenia de la forma del cos. Després van aparèixer els que deien que depèn de característiques psicològiques que evolucionen al llarg de la vida.\nFinalment van sorgir autors que afirmaven que aquestes característiques són les mateixes sempre i en totes les persones: per exemple, l’extraversió. D’acord amb aquests investigadors, l’extraversió és un tret que tothom té en major o menor mesura. Les persones molt extravertides són sociables, els agrada estar amb gent i prefereixen els ambients moguts. Per contra les persones que en tenen poca (els que anomenem introvertits) prefereixen el silenci i la soledat.\nD’entre aquestes teories, la que té més acceptació i més confirmació científica és la que anomenem dels “Cinc Grans“. Segons els seus autors (Costa i McCrae) la personalitat es pot descriure en 5 eixos, cadascun d’ells amb dos pols oposats. Per tant tots ens podem situar en algun punt de cadascun d’aquests eixos, més a prop o més lluny de cada extrem:\nNeuroticisme – Estabilitat emocional: Descriu la tendència (alta o baixa) a reaccionar amb ansietat davant de les situacions. Tenir un neuroticisme molt alt no implica tenir un trastorn mental.\nExtraversió – Introversió: És la quantitat i intensitat de relacions personals: la persona extravertida té molts amics i, la introvertida, en té pocs.\nObertura a l’experiència (Molta o poca): Les persones amb molta obertura a l’experiència són exploradores i els agrada conèixer coses noves.\nAmabilitat – Oposicionisme: Descriu si una persona és més o menys empàtica, cooperadora i disposada a ajudar els altres.\nResponsabilitat – Negligència: Les persones amb responsabilitat alta són molt organitzades i persistents en els seus objectius.\nLa personalitat depèn de cada situació\nAquestes teories són situacionistes. Defensen que la persona no té res que li sigui propi per descriure la personalitat, sinó que la conducta depèn de la situació en que es troba a cada moment. Segons aquests autors, ens podem comportar de manera extravertida en unes situacions i de manera introvertida en unes altres.\nPosen molt èmfasi en el paper de les experiències prèvies: Quan en una situació actuem de determinada manera i això proporciona conseqüències positives, “aprenem” a actuar de la mateixa manera en situacions semblants. I viceversa: les conseqüències negatives d’una manera de comportar-nos farà que actuem diferent quan ens tornem a trobar en una situació similar.\nLa personalitat depèn de tots els factors conjuntament\nSón visions que es diuen interaccionistes. Creuen que la conducta és una interacció entre la persona i la situació en que es troba. O, per ser més precisos, cadascú avalua la situació a la seva manera i anticipa quines conseqüències pot tenir cadascuna de les maneres d’actuar. En tenim un exemple amb l’Efecte Pigmalió.\nLa personalitat forma part de la identitat de cadascú: Ens ajuda a conèixer-nos a nosaltres mateixos i a “predir” com ens comportarem. Dóna coherència a la nostra pròpia vida. Des d’aquest punt de vista, no ens interessa que la personalitat canvïi. Seria molt difícil que ens haguessim de tornar a començar a conèixer-nos a nosaltres mateixos una vegada i una altra.\nDoncs la investigació diu que la personalitat canvia al llarg de la vida, però ho fa poc. I a més a més ho fa al llarg de tot el cicle vital. Les diferents experiències, positives i negatives, contribueixen a aquests canvis. Això sí, són canvis lents que faciliten que ens hi anem adaptant de mica en mica.\nA mesura que ens fem grans trobem situacions que són molt diferent de l’anterior. El pas de l’escola a l’institut, el pas de l’institut a la universitat o a la vida laboral, el canvi de la solteria a la relació estable (si és que la tenim), la jubilació, etc. Adaptar-nos a tots aquests canvis fa necessari que la personalitat també canvii.\nEl que sí que és més fàcil de canviar és la conducta. Encara que la personalitat ens marqui una predisposició a actuar de determinada manera, podem modular la nostra actuació en cada situació en la que ens trobem. Com més diferent sigui la manera de comportar-nos de com ho fariem naturalment, més esforç haurem de fer. I l’esforç tampoc es pot sostenir durant gaire temps. Però és possible. I si ho repetim i hi guanyem alguna cosa, cada cop serà més fàcil.\nEn resum: En preguntar-nos si la personalitat pot canviar, veiem que experimenta petits canvis al llarg de tota la vida, tot i que el que és més fàcil de canviar és la nostra conducta voluntària.\nPer a fer aquest article he utilitzat la següent obra: Bermúdez J, Perez-García AM, Ruiz JA, Sanjuán P, Rueda B. Psicología de la Personalidad. 1ª Edició. Madrid: UNED; 2011\nT’ha agradat aquest article? El pots compartir lliurement. I si deixes alguna pregunta o comentari et respondré personalment.\narticle anterior: La tirania del pensament positiu\narticle següent: Manejar el dol


La primera edició de la Naturland Enduro Race acull 150 competido\nLa primera edició de la Naturland Enduro Race acull 150 competidors\nEsports » Ciclisme 12 de juny, 2022\nLes bicis de la modalitat d'enduro han estat les protagonistes aquest diumenge al matí als boscos de la Rabassa, que han acollit gran part de la primera edició de la Naturland Enduro Race. Una prova puntuable per a la Copa Pirineus i que també comptabilitza per al rànquing de les Enduro World Series Qualifiers.\nEls 150 participants han de fer front a 4 trams cronometrats, que tenen lloc al llarg de 38 quilòmetres. La calor ha acompanyat la competició, que s'ha desenvolupat sense problemes a excepció de les habituals punxades de roda.\nL'arribada de l'últim tram tenia l'atractiu d'estar situada a la plaça de la Germandat de Sant Julià de Lòria, on el més ràpid en el còmput global ha estat l'andorrà Àlex Iscla, amb un temps de 17 minuts i 51 segons. Guillem Casal ha acabat quart i Arnau Graslaub ha estat el millor júnior. En categoria femenina Sara Gay ha estat la campiona, amb un registre de 23 minuts 51 segons, just per davant de l'ambaixadora de Naturland, Ares Masip. La primera competició d'enduro al Naturland Bike Center s'ha tancat amb una bona valoració per part dels tècnics de l'UCI i de l'organització.


Les forces de Haftar anuncien una "campanya aèria" contra els objectius de Turquia a Líbia\nAngelos Tzortzinis/dpa - Archivo\nL'Exèrcit Nacional Libi (ELN) que lidera el general Khalifa Haftar, l'home fort a l'est de Líbia, ha anunciat una "campanya aèria" contra objectius turcs al país pel suport d'Ankara al Govern libi de Fayez al-Sarrajv, que reconeix la comunitat internacional.\nHaftar, que compta amb el suport de Rússia, la Unió dels Emirats Àrabs i Egipte, va llançar una ofensiva contra Trípoli l'abril del 2019, però aquestes darreres setmanes ha patit diversos entrebancs, com la pèrdua d'una base militar important pròxima a l capital.\n"Veureu la campanya aèria més important de la història de Líbia", ha promès el cap de la força aèria de Haftar, Saqr al-Jarushi, en un comunicat. "Totes les posicions turques són objectius legítims per als nostres avions de combat i demanem als civils que s'allunyin", ha afegit, segons informa Bloomberg.\nMentrestant, el cap de seguretat del Govern libi de Fayez al-Sarrajv, Fathi Bashagha, ha assenyalat a Bloomberg que almenys vuit caces de l'època soviètica han arribat a l'est del país des d'una base aèria russa de Síria, possiblement per executar la campanya aèria.\nBashagha ha explicat que el seu Govern ha sabut que almenys sis MiG-29 i dues Sujoi-24 han volat a l'est de Líbia des de la base russa de Khmeimim, a Síria, escortats per dos caces SU-35 de la Força Aèria de Rússia. No és clar si es tracta d'avions reforçats o d'aparells que se sumen a la flota de Haftar.\nA més, segons informa el mitjà local 'Libya Observer', la Força Aèria del Govern de Fayez al-Sarrajv ha destruït set sistemes antiaeris russos Pantsir-S1, que la Unió dels Emirats Àrabs va entregar a Haftar, a la base aèria d'Al-Watiya, a Tarhunah i a Al-Wishka.\nEl portaveu de l'Exèrcit libi, Mohammed Gununu, també ha informat que han destruït dos blindats i alguns vehicles militars en sis bombardeigs aeris a Tarhunah, a més d'Al-Wishka, en els quals han mort diversos soldats de les forces de Haftar.


L'Ateneu Ambulant | L'Ateneu Popular 9 Barris\ninici » Noticies » L'Ateneu Ambulant\nMarç de 1991 marca el final d'una etapa important en la història de l'Ateneu. Aquest mes van començar les grans obres que van convertir el recinte industrial que havíem fet servir fins a aquell moment, en un flamant teatre i equipament nous. Amb el pas dels anys i després de superar alguns debats interns, imprescindibles per anar definint la nostra posició davant l'administració, l'Ateneu havia aconseguit consolidar-se com un equipament municipal amb una altra forma de gestió. Els criteris discordants amb la política de centres cívics i les gabes per mantenir una gestió i un funcionament independent respecte a la institució, van allargar les negociacions. Malgrat les dificultats per aconseguir acords amb l'Ajuntament, els grups vinculats a l'Ateneu no havíem deixat d'impulsar un potent projecte cultural mentre li recordàvem al consistori els seus compromisos no complits. Pel camí va caldre lluitar i reivindicar molt per aconseguir petites reformes a l'edifici, que resultaven un pegat davant la necessitat d'un nou Ateneu. Al març de 1991 per fi van començar les grans obres, basades en un projecte arquitectònic que aprofitava l'estructura de dues naus i renovava íntegrament el sostre i la distribució interior, així com la construcció d'un teatre.\nDos anys abans, en 1989, havíem aconseguit un primer contracte de prestació de serveis amb l'Ajuntament. Ningú hauria pogut preveure que dos anys més tard hauríem aconseguit que les paraules es convertissin en fets i que la gran reforma estructural que tant havíem demandat finalment començaria. Hem d'aclarir que la nostra no era tan sols una reivindicació de les persones que participàvem en la gestió de l'Ateneu, sinó que comptàvem amb el suport de tot el moviment veïnal del districte, fet que va ser fonamental. De fet, si aconseguim sobreviure als més de tres anys que van durar les obres va ser gràcies a la vida associativa del nostre districte, Nou Barris. A aquella època la vam anomenar L'Ateneu Ambulant.\nPerquè les obres es realitzessin vam haver de sortir de l'Ateneu i durant els més de tres anys que van durar les obres, ens situem en un petit local provisional que ens van cedir al carrer de les Torres, a Roquetes. Era un espai que amb prou feines cobria els mínims imprescindibles per mantenir la secretària, fer les reunions i emmagatzemar coses, però ho preferíem així, ja que vam decidir rebutjar una oferta que ens van fer perquè acceptéssim gestionar un local a la Casa de l'Aigua i situar-nos en un espai que realment fos provisional. El nostre objectiu era tornar a l'Ateneu, triguessin el que triguessin les obres. La resta d'activitats les vam desenvolupar en diferents espais del districte i va ser la vida cultural de Nou Barris, que nosaltres també contribuíem a dinamitzar a través de la recentment creada Coordinadora Cultural de 9 Barris, la que ens va mantenir amb vida i amb força en aquest període.\nEls Jocs Olímpics van provocar un retard en les obres a causa de problemes financers de l'Ajuntament. La relació amb els col·lectius que es reunien i utilitzaven l'Ateneu es va afeblir a causa de la manca d'un espai adaptat, les companyes que havien estat portant el bar es van haver de buscar la vida. Per poder supervisar la marxa de les obres vam contractar a una persona. Això ens va permetre tenir comunicació amb els arquitectes del projecte i aconseguir que el nou Ateneu fos un local adaptat al circ, amb una gran caixa escènica, sense el sòl inclinat ni les butaques fixes que ens volien ficar. Vam haver de batallar molt per aconseguir que el nou Ateneu s'adaptés als plans que teníem per a l'espai, incloent-hi entre altres coses una cuina que se'ns negava sistemàticament, però l'esforç va valdre la pena. A l'octubre de 1994, després de gairebé disset anys d'espera, Nou Barris tenia per fi amb un Ateneu potent. S'obria així una nova etapa plena de reptes i aprenentatges.


Mai hagués pensat que era possible estimar així; fins que et vaig conèixer.\nA vegades et miro i penso en la sort que he tingut de que els nostres camins es creuessin, en que algú et posés a la meva vida i en que tu prenguessis la decisió d'acompanyar-me en el camí, de quedar-te, d'agafar-me la mà.\nJo mai havia estimat com ho faig ara. D'una manera boja, sense mesura, sense condicions, sense miraments. D'una manera inconscient, de vegades massa suicida, i de manera passional, com em surt de dins, com em surt de mi.\nDe vegades sóc una pesada que no para de fer-te petons i abraçades i caricies, si, però sóc la mateixa pesada que et continua mirant cada dia com si fos el primer dia al barri de gràcia, amb cara de bleda i amb un somriure a la boca mentre pensa que té un home increïble al costat i que ni ella mateixa s'ho creu.\nTot i que siguis un tossut. I rabiut. I tot i que de vegades em pengis el telèfon. I tot i els teus "mare de déu senyor", "siusplau, clara" o els "estem a Barcelona, carinyo". Tot i que de vegades t'enfadis i no parlis. Tot i que de vegades no em vulguis comprendre. Tot i que de vegades no em deixis parlar.\nPerquè tot i que de vegades et mataria, ets una persona bona, pura, fidel, solidaria, humana, humil, generosa, carinyosa, treballadora, constant, i senzilla, (tot i que una mica pijo si que ets...), però ets tantes coses bones, tens tantes qualitats que valoro, tens tantes virtuts, que tot i que de vegades et mataria, no puc evitar mirar-te com si fossis la vuitena maravella del món, i somriure com una tonta pensant que vols dormir cada nit amb mi, tot i que et faci posar tires al nas perquè no ronquis.\nEm sento afortunada de tenir-te al costat, tant afortunada com espero que també et sentis tu pensant que em tens al teu costat, tot i que m'estressi conduint, tot i que de vegades pregunti massa, tot i que et posi nerviós, tot i que de vegades la gelosia m'atrapi i s'apoderi de mi.\nvull que mai ens faltin les ganes i que sempre ens sobrin els motius per demostrar-nos que som, tu i jo, l'un per l'altre, que ens tenim, per ajudar-nos en els mals moments, per recolzar-nos quan faci falta, per donar-nos una mà inclús quan tinguem ganes de girar-nos l'esquena, i també per compartir els bons moments, els riures, els meus crits quan em fas pessigolles, la complicitat, la vida, l'amor quan tot va sobre rodes.\nm'has ensenyat que hi ha tot un món que desconeixia: un món d'alts i baixos, com una muntanya russa, un món de vida compartida on ja no sóc jo sola, sinó que sóc amb tu, i tot i que de vegades un està a dalt i l'altre a baix, m'agrada pensar que tinc algú a qui ajudar o que m'ajudarà, que estarà allà per mi, en els meus pitjors moments, i també en els millors, que m'abraçarà quan plori i somriurà quan em vegi feliç.\nM'agrada saber que, passi el que passi, quan s'acabi el dia i el sol es pongui, tot i que hagi estat un dia desastrós i horrible, tu m'abraçaràs per l'esquena al llit, em faràs un petó i em diràs que tot anirà bé.\nMai hagués pensat que era possible estimar així, fins que et vaig conèixer.\nI encara ara no trobo la paraula ni la manera de dir-te i demostrar-te tot el que sento per tu, tot el que em fas sentir, tot el que em passa pel cap quan et miro i et veig somriure.\nGràcies per ser i estar,\nper decidir quedar-te.\nPublicado por Clara en 6:08 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada\nJo al 2018 només li demano una cosa; acabar-lo, i acabar-lo junt amb la gent que avui em rodeja i m'estimo.\nPerquè no, no em fa por desitjar en veu alta; no em fa por que tots sapigueu què és el que vull, perquè no crec en el que diuen; perquè desitjar en veu alta no és el que m'espanta, perquè el que m'espanta de debò són les idees que s'escolen dutxa avall mentre l'aigua em renta el cervell, el que m'espanta són tots els pensaments, totes les pors que surten a relluir sota aquelles gotes, tot el que s'escola per cada part del meu cos i acaba als meus peus.\nEl que m'espanta són els pensaments feixucs i dolorosos, els dies en els que no entenc res, els dies en que ho engegaria tot a rodar, literalment, tot. El que m'espanta sóc jo mateixa els dies en els que no m'entenc ni em comprenc, els dies en que deixo i permeto que no em respectin, els dies en que desmereixo les meves pròpies opinions i deixo que altres les desmereixin, els dies en els que ni m'estimo, ni deixo que m'estimin.\nEl que m'espanta és perdre'm, convertir-me en algú que no sóc; per les bones situacions o per les dolentes que puguin venir, no vull perdre'm ni perdre el que em fa ser jo, i això el que m'espanta.\nLa vulnerabilitat s'ha d'abraçar, s'ha de recollir, s'ha d'estimar, s'ha d'entendre com a part d'una mateix, perquè ser vulnerable no ens fa dèbils, ens fa humans.\nEstima qui abraci la teva.\nPublicado por Clara en 11:39 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada\nA vegades espanta.\nLa rapidesa com succeeixen les coses, la rapidesa del temps; fa dos dies començaves a experimentar una sensació nova, i ara ja estàs fent un pas de gegant.\nSense estar-ne segura, però tenint per segur que tens ganes de tirar-t'hi de cap.\nNo és la típica història de flors i violes; tot i que des de fora pugui semblar-ho, però és una història prou bonica. Un començament amb dues visions diferents, més nítida per mi, més borrosa per ell, però amb un mateix final; amb un mateix camí, un camí conjunt.\nsento molt, potser massa. Massa perquè de vegades, per més que t'ho diguin, mai estàs prou segura de que sentin el mateix que tu, per tu, mai estàs prou segura de que l'altre estigui igual d'entregat que tu, per tu.\nPerò ja ho diuen; en aquesta vida tot és incert, i mai pots tenir res per segur, només pots fer que confiar i creure, creure que allò que et diuen és tan pur i real com tu vols creure. Com tu creus veure.\nI és que inclús en els dies més assolellats, en els dies perfectes, hi ha petits núvols que per uns instants tapen el cel; però aquests núvols son els que ens donen un respir, són els que ens donen una petita ombra per refugiar-nos de tanta claror, són els que ens permeten un moment de descans, un moment per pensar, un moment per parar.\nTinc una vida que m'agrada, m'envolta una gent que m'estimo i tinc una relació que m'omple, però estic cagada de por; cagada de por de que tot el que em fa feliç avui, sigui el motiu de la meva infelicitat demà.\nI sí, és una por inevitable, una por que neix, creix i mor amb mi, una por amb la que hauré d'aprendre a conviure dia a dia; quan les coses van bé, sempre espanta que s'espatllin.\nEstic cagada de por.\nVenen moments de fer passos de gegant, de fer passos que mai abans he fet, de fer passos que suposaran un canvi en mi a tots els nivells.\nPerò tinc ganes de caminar.\nI espero un dia assolellat, amb un parell de núvols.\nPublicado por Clara en 11:54 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada\nI ara que estimo, entenc tantes coses...\nAra que sé el que és estimar, el que és patir per amor, el que és ser feliç per amor, el que és estar enamorat, entenc totes les cançons que em parlaven d'alegria, de vida, de sensacions noves i de felicitat. Entenc totes les cançons que parlaven de moments de tristesa, d'incertesa, de no saber ben bé si t'estàs tirant a una piscina fonda i neta o a un bassal amb dos dits de profunditat que té pinta de ser fondo, però on només t'espera embrutar-te una mica i sortir mal ferit.\nAra entenc les cançons que parlaven de por; de por al que vindrà, d'estar tant enamorat que no vols ni imaginar el que passarà, de tenir calfreds quan t'imagines sense aquella persona per la que avui ho donaries tot, de sentir aquella soledat tant freda i aterradora després d'estar envoltada pels mateixos braços cada dia. De sentir-te sola entre tanta gent. De poder estar amb molts, però de no poder SER amb ningú.\nI ho entens tot.\nPerò també entens que mentres la meitat d'aquest món gaudeix en companyia de l'amor, l'altre meitat plora una pèrdua, una ruptura, un engany o una decepció. Que mentres mig món balla al ritme de la felicitat, l'altre meitat escriu cançons tristes, i que potser demà els que ballen són els que ploraran, i els que ploren, seran els que estimaran.\nI te n'adones que avui ets a dalt i demà ets a baix, que has de viure, sí, HAS DE VIURE, i ja no només per si l'amor del que avui gaudeixes té caducitat i demà es venç la data, sinó perquè independentment d'aquest amor volàtil, hi ha una cosa que encara s'escapa més de les mans, estimis o no, ploris o no, ballis o no, i és la vida.\nI l'amor propi.\nEl que mai s'acaba, el que mai s'esgota, el que mai decepciona: l'amor propi, el que sempre és allà, del que no s'escriuen cançons, però al que totes haurien d'anar dedicades.\nAprenent a estimar-me, a fluir, a no pensar tant, a deixar que la vida em sorprengui més...\nPublicado por Clara en 9:48 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada\nPosa't els cascos i apuja el volum: posa't una cançó que et relaxi.\nI, si estàs molt nerviosa, recorda'm al teu costat, prenent-me els trankimazins amb baileys, amb el cul inquiet, el cabell despentinat i una emoció desbordant per arribar a lloc.\nEstàs apunt d'enlairar-te cap a un destí fantàstic, i no, no és Costa Rica. El destí fantàstic ets tu mateixa. Molts diuen que per conèixe't a tu mateixa has de viatjar a la Índia, i què vols que et digui, jo crec que pots ser capaç de (re)coneixe't i reconectar amb tu mateixa viatgis on viatgis, la qüestió és tenir-ne ganes, ser valenta, empoderar-te, confiar en les teves propies capacitats i, sobretot, deixar-te portar.\nPerquè tindràs ganes de pintar-te els morros de vermell, de posar-te un vestit o un altre, perquè tindras ganes de ser qui ets, sense prejudicis, sense un passat que t'encaselli, sense ningú que et conegui i et pugui dir; "ep, que fas?", sinó algú que et digui "vinga, va, a que no n'hi han!"-\nPerquè seràs aquella part que mai t'has atrevit a ser del tot; perquè allà seràs aquella part que et completa, aquella part que, per un motiu o altre, encara no ha sortit a la llum.\nI sortirà sola, quan flueixis, quan et deixis portar!\nAra mateix sé que estàs feta un nervi; però no t'espantis, perquè a l'altre banda de l'oceà t'espera la millor aventura que hauràs viscut mai.\nT'espera una experiència increïble, unes olors fascinants, uns somriures que t'enamoraran, una bondat que et farà replantejar-te la teva fe en la humanitat, una música que et transportarà allà mateix, en aquell mateix instant, un cop hagis tornat aquí. T'esperen mil moments de riures a carcajades (ai! i com m'agradaria viure'ls amb tu!), i t'esperen mil records que construiràs i guardaràs a la memòria amb pany i clau.\nRelaxa't que s'enlaira. I tot anirà bé.\nPerquè com tu m'has dit sempre; la vida és pels valents. La vida és pels que tenen ganes de viure-la intensament, pels que tenen ganes de menjar-se-la d'arrel i no deixar-se res per als postres.\nLa vida és fantàstica i és el nostre deure i la nostra obligació intentar-la viure tant bé com puguem; i per aquest motiu estic molt orgullosa de tu.\nPerquè crec que aquesta experiència et farà desbloquejar: aquests mesos no han estat fàcils, i de ben segur que durant aquestes setmanes que venen, tindràs algun moment de pensar "hòstia, com necessitaria estar a casa avui": però no deixis que això et domini, sinó que d'aquí n'has d'extreure la força, les ganes per tirar endavant i demostrar-te que tu, ets la teva millor ajuda.\nPerquè si alguna cosa he après de tu, és que ets forta i tossuda com un roure.\nNo ets conscient de tot el que pots aportar, de tot el que dónes sense adonar-te'n, de com ajudes de vegades escoltant, de vegades fotent mocs... No n'ets conscient i espero i desitjo que allà pensis, reflexionis, t'estimis molt i te n'adonis que no ets imprescindible, perquè ningú ho és, però ets molt necessaria per molts de nosaltres.\nAra et toca viure!\nDes d'aquí et trobarem a faltar i t'esperarem amb els braços oberts.\nFes el que et digui el cor, i tot sempre anirà bé.\nPublicado por Clara en 10:08 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada\nHe tornat perquè si no escric, exploto.\nPerquè tinc masses coses dins i se m'acumulen, perquè per continuar endavant s'ha de deixar anar, perquè per continuar endavant, necessitem ser honestos amb nosaltres mateixos.\nÉs increïble com ha canviat la meva vida des de l'últim cop que vaig escriure aquí.\nVivia a Girona, tenia una vida increïble, - que no dic que la que tinc ara no sigui increïble -, però si que és cert que aquella vida m'omplia cada dia de màgia i felicitat, aquella vida era la vida somiada, aquell tòpic utòpic que ens diuen, aquell carpe diem de viure-la tant intensament que, quan s'acabi, ni te n'hagis adonat.\ntot era diferent; el context, la gent, les situacions i jo, jo també era diferent.\nPerquè no ens ho sembla, i de vegades som incapaços de reconèixer-ho, però collons, com canviem.\nContinuo sent la mateixa noia esperançada i somiadora, la mateixa noia que s'emocionava i s'emociona amb un bitllet d'avió, la que va marxar a Nicaragua quan encara escrivia aquí, i la que des d'aleshores ha viatjat per senegal, gàmbia, tailàndia, cuba, israel, jordània, palestina, maldives, i tants tantíssims altres llocs.\nSóc la mateixa noia esperançada, però amb més pors, amb més lligams, amb més nusos, amb més manies, amb més experiència, i també per això, amb més precaucions que, de vegades, s'acaben convertint en les que et tallen les ales.\nDes que vaig escriure aquí he estat tieta, de la persona més meravellosament increïble del món sencer; el Xevi, el meu preciós, el regal més preuat que m'han fet.\nDes que vaig escriure aquí he tingut amors, i desamors... mentida, un amor, amor de veritat, el que tinc ara. No sabia el que era estimar fins fa poc més d'un any; creia que amor era tot el que havia sentit aquests anys, i què equivocada estava.\nEl que havia sentit fins ara era passió, nits de bogeria, alguns dies que s'allargaven, converses profundes acompanyades de petons i carícies, comprensió inclús, però no amor.\nAmor és ara; estimar i ser estimada, alegrar-te de les coses bones de l'altre tant o més de com t'alegraries per tu mateixa, riure, somriure, flotar en un núvol.. i també caure.\nPerquè estimar no és fàcil, i estimar, ser estimada, I DEIXAR-TE ESTIMAR, comporta reconèixer i encarar moltes de les teves pròpies pors.\nai, si m'haguessin avisat.\nQue m'hauria d'enfrontar contra els meus propis dimonis; contra la por a no ser suficient, contra la baixa autoestima, contra la recerca incansable de l'amor propi i el reconeixement propi, contra els egos i els orgulls, contra les meves vulnerabilitats i complexes, contra les gelosies, els passats, - el propi i l'altre -, i tot el que aquest passat va suposar per cadascú. Contra el que m'havia fet plorar tants anys. Contra la continua lluita per ser millor cada dia, inclús els dies en que ho engegaries tot a rodar.\nQue m'hauria d'enfrontar a no estimar molt, a no estimar desmesuradament, sinó a estimar BÉ.\nNo sóc la mateixa persona que fa uns anys; no sé si sóc millor, si sóc pitjor, si les pors m'han fet forta o si l'amor m'ha fet vulnerable, no sé si he perdut essència o simplement he madurat, i ja no m'omple tant una bona festa un dijous a la nit com una tarda de vi, bona companyia i converses reflexives.\nNo érem ni serem; SOM, sempre som, en present, perquè som un continu cumul de canvis que ens fan diferents, únics, inclús amb el nostre SOM d'ahir, i amb el nostre SOM de demà.\nCapaços de sorprendre'ns a nosaltres mateixos, veient qui érem ahir i segurament qui serem demà.\nHe tornat, perquè tinc tantes coses a dins, tantes emocions, sensacions, i també tanta merda a dins, que necessito tornar a escriure-ho per canalitzar, per desfogar, PER SANAR.\nPublicado por Clara en 9:54 No hay comentarios: Enlaces a esta entrada


Manuel González i Martí va nàixer l'1 de gener de 1877, fill d'Emilio González Pitarch, procurador dels Tribunals de Justícia de València, i de Vicenta Martí Sanmartín. Va estudiar Dret en la Universitat de València i Belles Arts en la Reial Acadèmia de Sant Carles.\nQuan tenia díhuit anys, va començar a col·leccionar ceràmica inspirat pel seu professor, l'escultor, dibuixant i col·leccionista de taulelleria Mariano García Mas, i més tard per la publicació del primer gran estudi de taulelleria valenciana de l'arquitecte català Josep Font i Gumà.\nL’any 1897 va iniciar una trajectòria com a caricaturista amb el pseudònim de Folchi, i va fundar i col·laborar en revistes d'humor i d’art com “Cascarrabias” (1897), “Arte Moderno” (1900), “Valencia Artística” (1903) o “Impresiones” (1908). En aquesta faceta va contactar amb artistes com Josep i Marià Benlliure. Les seues caricatures van ser premiades amb la medalla d'or en l'Exposició Regional Valenciana de 1909 i amb la de plata en l'Exposició Internacional de Barcelona de 1911. Les sèries còmiques més conegudes són les anomenades “dotoreries de l'Horta” (coneixements o sabers populars de l'Horta), en què exposava amb fina ironia actituds i pensaments sarcàstics de camperols i camperoles, sèries d'humor gràfic que feia a partir d'imatges fotogràfiques que després traslladava al plomí.\nCom a estudiós de la ceràmica, va descobrir les restes arqueològiques de les antigues terrisseries medievals de Paterna el 1907, i va col·laborar en les primeres excavacions que es van dur a terme en aquell lloc. La seua col·lecció ceràmica era ja considerable el 1909, i prova d’això és que va prestar nombroses obres a l'Exposició Regional Valenciana i a l'Exposició Nacional, secció d'Art retrospectiu, del 1910, o que el pintor Joaquim Sorolla li va proposar vendre-la a la Hispanic Society per les mateixes dates, oferiment que va declinar. L’any 1911 va iniciar els seus estudis de taulelleria, i va viatjar a Roma per a conéixer de prop els taulells valencians de les Sales Borgianes en les dependències vaticanes; el va acollir el director de l'Acadèmia d'Espanya en aquell moment, Josep Benlliure.\nQuan el 1914 Vicente Vilar David i Vicente Mora Arenes van crear l'Escola de Ceràmica de Manises, Manuel González i Martí s’hi va integrar com a professor d'estudis pràctics d'Evolució Tècnica i Artística de la Ceràmica i hi va exercir la seua principal activitat professional. Oficialitzada l’any 1916, González i Martí va ser-ne el director des del 1922 fins al 1936, i després de la Guerra Civil (1936 - 1939) va reprendre’n la direcció fins que es va jubilar el 1947.\nDurant aquells anys, es va iniciar com a assagista i crític d'art, i va col·laborar en “El Correo” i “Valencia Artística”, i va publicar monografies com “Goya en Valencia” (1914) i “Pinazo, su vida y obra” (1920). Aquesta dedicació a la història de l'art va arribar al seu reconeixement màxim el 1924, quan va ser nomenat Delegat Regi de Belles Arts de la Província de València. En aquell moment, les pàgines de l'Arxiu d'Art Valencià, juntament amb altres publicacions, van recollir les seues primeres aportacions a l'estudi de la ceràmica medieval, i va publicar l'obra “Cerámica Española” el 1933. Posterioment, van aparéixer els tres volums de la seua principal aportació, la “Cerámica del Levante Español”, (1944-1952).\nDes que era jove va estar integrat en l'associació cultural regionalista “Lo Rat Penat”, i en va ser el president entre els anys 1928 i 1930, i 1950 i 1962.\nCom a museòleg li van encomanar la direcció del Museu de Belles Arts de València l’any 1940, càrrec que va tindre fins al 1955. Ja jubilat, va ser també diputat provincial de Cultura, entre els anys 1949 i 1950, i vicepresident de la Diputació entre el 1952 i el 1955. Quan va morir la seua dona, Amèlia Cuñat i Monleón, al juliol del 1946, donà la col·lecció de ceràmica d'ambdós a l'Estat el 6 de febrer de 1947, i en el mateix acte es va crear el Museu Nacional de Ceràmica i en va ser designat director vitalici. En el Congrés de l'Acadèmia Internacional de Ceràmica de Cannes del 1955, va ser nomenat acadèmic de nombre i va rebre la donació de cinc ceràmiques de Picasso. El 1960 va ser nomenat també vicepresident honorari de la Hispanic Society de Nova York.\nCaricatura feta per Folchi a Blasco Ibáñez. Revista Impresiones n.º 7\nManuel González Martí amb la seva esposa Amelia Cuñat treballant en l'obra Cerámica del Levante Español\nGonzález Martí rep l'Encomienda amb placa d'Alfons X el Savi en la donació de la seva col·lecció a l'Estat\nGonzález Martí al Congrés Internacional de la Ceràmica a Cannes en 1955, al costat de Picasso i la seva filla Maya


T-MES - CIME\nMultireissen Karten T10 i T40\nAquesta targeta està destinada a les persones majors de 65 anys, jubilats, pensionistes, persones en atur o en risc d'exclusió social i discapacitats que compleixin algun d'aquests requisits:\nTenir el certificat de reconeixement de minusvalidesa, expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base oficial, amb un grau de minusvalidesa igual o superior al 65 %.\nTenir el reconeixement de mobilitat reduïda expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base oficial.\nTenir el reconeixement de discapacitat psíquica expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base oficial.\nPermet utilitzar el transport públic amb un descompte del 50 % del preu del bitllet senzill.\nPermet obtenir, aplicats en aquests abonaments, els descomptes en matèria de transports en el cas de ser membre de família nombrosa.\nLa caducitat de la targeta dependrà del requisit establert per a la seva obtenció:\nCaduca en la data de la propera revisió del certificat de minusvalidesa i es pot renovar presentant el certificat de minusvalidesa renovat corresponent. En els cas de discapacitat definitiva, s’ha de renovar la targeta cada 5 anys presentant el document en vigor que acrediti la identitat de l’usuari i el certificat de discapacitat corresponent.\nPersones en atur:\nCaduca cada tres mesos i es pot renovar coincidint amb la data de renovació del certificat del centre de recerca d'ocupació que acrediti la seva situació i aportant el certificat acreditatiu de ser beneficiari d'una prestació que no superi el salari mínim interprofessional (SMI) vigent.\nPersones en situació o risc d'exclusió social:\nCaduca cada sis mesos i es pot renovar aportant un certificat dels serveis socials de l'ajuntament corresponent que acrediti aquesta situació.\nPersones jubilades o pensionistes:\nCaduca cada 5 anys i es pot renovar presentant un document en vigor que acrediti la identitat de l’usuari.\nLa targeta de transports es pot fer servir en les línies de transport públic regular de viatgers acordades amb els operadors.\n*Membres de famílies nombroses: El descompte caduca quan a l’usuari li caduca el títol de família nombrosa i es pot renovar presentant un document en vigor que acrediti la condició de família nombrosa.\nPer sol·licitar aquesta targeta s'ha de presentar la sol·licitud emplenada en una de les oficines d'atenció al ciutadà del Consell Insular de Menorca o a l'àrea de serveis socials dels ajuntaments de l’illa.\nLa documentació comuna en els supòsits anteriorment esmentats es relaciona a continuació:\nUna fotocòpia del DNI.\nEn els casos de persones amb discapacitat han d’adjuntar a la sol·licitud:\nFotocòpia de la documentació que acrediti un dels requisits exposats:\nCertificat de reconeixement de minusvalidesa, expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base oficial, amb un grau de minusvalidesa igual o superior al 65 %.\nReconeixement de mobilitat reduïda expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base de oficial.\nReconeixement de discapacitat psíquica expedit per l'equip de valoració i orientació del centre base de oficial.\nEn els casos de persones que actualment estiguin en atur i que tenguin uns ingressos que no superin el salari mínim interprofessional (SMI) vigent, un dels certificats següents:\nDe cobrar el subsidi per desocupats en un import inferior a l’SMI.\nDe percebre altres ajuts per imports també inferiors a aquest SMI.\nD’estar inscrits en el centre de recerca d'ocupació però sense percebre cap mena de prestació.\nEn els casos de persones en situació o risc d'exclusió social:\nCertificat dels serveis socials de l'ajuntament corresponent que acrediti aquesta situació.\n* Els membres de famílies nombroses poden obtenir els descomptes addicionals presentant, amb la sol·licitud, la fotocòpia del títol de família nombrosa.\nKontakt Credits Userbereich


Dilluns, 21 Març 2022 17:00\nDijous, 10 Març 2022 13:20\nEn el document adjunt trobareu els pròxims cursos que oferirà el COGITI durant l'última el mes de març i la primera setmana d'abril. Tots ells tenen un hiperlink que us portarà directament a la fitxa del curs, per obtenir tota la informació necessària i poder-vos matricular.\nDijous, 24 Febrer 2022 12:58\nEn el document adjunt trobareu els pròxims cursos que oferirà el COGITI durant l'última setmana de febrer i les tres primeres setmanes de març. Tots ells tenen un hiperlink que us portarà directament a la fitxa del curs, per obtenir tota la informació necessària i poder-vos matricular.\nDijous, 20 Gener 2022 09:40\nButlletí informatiu cursos COGITI (Setmana 4)\nEn el document adjunt trobareu els pròxims cursos que oferirà el COGITI durant el mes de gener i la primera quinzena de febrer. Tots ells tenen un hiperlink que us portarà directament a la fitxa del curs, per obtenir tota la informació necessària i poder-vos matricular.\nDimecres, 05 Gener 2022 11:48\nButlletí informatiu cursos COGITI (Setmana 2)\nEn el document adjunt trobareu els pròxims cursos que oferirà el COGITI durant el mes de gener. Tots ells tenen un hiperlink que us portarà directament a la fitxa del curs, per obtenir tota la informació necessària i poder-vos matricular.


Gerard Ginovart i Pau Subirats: 'Cal fer del festival un referent' | Diari de Tarragona\nGerard Ginovart i Pau Subirats: 'Cal fer del festival un referent'\nEntrevista a dos voluntaris del Tortosa English Festival\n17/03/2015 15:17 | Actualizado a 23/05/2017 11:03\nGerard i Pau són voluntaris del festival per tercer cop i aporten la veu dels joves al comitè. Foto: Joan Revillas\n- Com vau començar a ser voluntaris?\n- Pau Subirats: Ens ho van proposar els mateixos ideòlegs del festival. Ara busquem voluntaris per quan nosaltres no hi siguem.\n- Gerard Ginovart: Els dos havíem fet un viatge al Regne Unit amb l’Enjoy English experience i tot va sortir d’allà. Som la veu dels voluntaris al comitè, compost per 10 adults i nosaltres dos. Els expliquem les nostres sensacions i proposem actes.\n- Quins són els vostres objectius com a voluntaris?\n- G: És un festival jove, només té tres anys de vida. Així que enguany, o es consolida i és un èxit, o caiem a l’oblit. Hem d’afermar el cap de setmana i convertir-lo en un petit referent.\n- P: Que vinga gent atreta pels mateixos actes, no només que siguen amics o coneguts. I de cara al futur... que tant de bo puga ser un festival de tota una setmana!\n- Quin acte té més èxit?\n- P: L’any passat vam estrenar una activitat nova, el Car Boot Sale, un mercat d’objectes que cadascú porta amb el seu cotxe. Va superar les expectatives. Van vindre més de 600 persones.\n- I a l’edició d’enguany hi ha novetats?\n- P: Sí. I el mateix vídeo de l’edició d’enguany és obra de Gerard. La principal és el Teenage Live Music Show del divendres a la nit. És una proposta nostra així que esperem que siga un èxit! També l’English Magic amb l’Ignasi Martínez, just abans del Show; el Market Stall English Language Competition, al mercat municipal el dissabte; el partit de Rugby per la BBC al bar Manolitos el dissabte al migdia, i just abans a la plaça del mercat, una demostració de bàsquet amb jugadors nord-americans.\n- G: El Teenage Live Music Show està ideat per cridar joves, altre objectiu del festival, i tenim moltes expectatives. No hi ha ningú més implicat en desitjar aprendre anglès que els joves! Actuaran la Paula Sebastià i la Paula Cid, la Sofia Cadenas, l’Apollo Band i els Hell Fighters.\n- Parleu-me del vídeo. Va ser idea vostra?\n- P: Sí. Ha sigut dirigit per Gerard. Surten tot de joves tortosins passejant a la vora del riu.\n- G: I la música també és pròpia. Una companya la va crear per al seu treball de recerca i ens la va cedir.\n- Què és el millor i el pitjor de ser voluntaris?\n- G: El pitjor... que no dorms, que no pares en tot el cap de setmana perquè ho hem de supervisar tot i anar d’un lloc a un altre. El millor és que es forma un grup de treball, però amb molt bon ambient. És divertit, fem amics, sempre riem, organitzem sopars...\n- P: Has de buscar una gratificació personal, una motivació. Si no, seria avorridíssim. I estem obligats a ser curosos amb l’idioma, per exemple en la redacció de les bases dels premis. Però per una altra banda, aprens a organitzar-te, a prendre decisions i a assumir responsabilitats. És un gran aprenentatge personal.\n- Alguna anècdota que recordeu?\n- P: El dia que no hi havia brides per penjar la pancarta general a l’auditori!\n- G: Vam provar si colava l’acreditació de voluntaris per obtenir descomptes a restaurants.\n- Què voleu fer el curs vinent?\n- G: A mi m’agradaria estudiar Enginyeria d’Imatge i So.\n- P: Jo voldria fer un grau que hi ha en Economia, Filosofia i Política, a Barcelona.\n- Llavors és un adéu...\n- G: Sí i no. Sabem que si estem fora, participar activament serà difícil, però intentarem ajudar des de la distància.


L’entorn | Casa Baró Taüll\nTel. 973696027 // Mòb. 691300122\nPaisatge, cultura, esports i repòs són els quatre grans atractius que ofereix la Vall de Boí.\nEls paisatges del Parc Nacional d’Aigüestortes\nAmb una superfície total de 40.852 hectàrees que abasten quatre comarques pirinenques, el parc constitueix una interessant mostra de l’acció dels glacials del quaternari sobre granits i pissarres. El paisatge destaca per la presència de valls en forma de “U” i amb més d’un centenar de llacs, la qual cosa converteix aquesta zona en l’àrea lacustre més important dels Pirineus.\nNo podem oblidar tampoc la varietat de flora i fauna. La visita al Parc és aconsellable que es faci a peu mitjançant travesseres.\nDestaquen diferents recorreguts com la Ribera de Sant Nicolau, Els estanys de Llebreta, Cavallers, Negre i les Llastres de la Morta.\nPer la presa de Cavallers accedirem a una zona de llacs naturals. Destaquen el pic de Comaloforno ( 3033 m ) i el Besiberri (3030) així com les serres de Tumeneia, els Estanys Gelats, Punta Alta i el Gran Tuc de Colomers a 2933m, sense oblidar el refugi de Ventosa i Calvell. De tota manera, la visita al parc també es pot realitzar mitjançant vehicles tot terreny que es poden contractar a la Plaça de la localitat de Boí. Es tracta d’una alternativa còmoda y menys feixuga. Cal recordar que el Parc Nacional d’Aigüestortes té dues entrades; una per la Vall de Boí i l’altra per la zona d’Espot, a la comarca del Pallars Sobirà.\nLa cultura del romànic.\nLa Vall de Boí ofereix un dels conjunts d’esglésies romàniques més important del món.\nSón edificacions que es van construir durant els segles XI,XII i XIII amb estils artístics procedents del nord d’Itàlia, també coneguts com romànic llombard. A més, dels alts campanars destaquen les pintures murals de les esglésies de Santa Maria i Sant Climent de Taüll. La prova de la importància cultural d’aquestes esglésies és que recentment la UNESCO ha concedit la distinció de Patrimoni de la Humanitat.\nPer tal de contractar rutes guiades en totes les esglésies romàniques de la Vall podem apropar-nos al Centre d’Interpretació del Romànic del nucli d’Erill la Vall on també coneixerem altres aspectes culturals i antropològics de la zona.\nEsquí i esports d’aventura\nEl complex de Boí Taüll Resort és una estació hivernal que ofereix com atractiu principal l’estació d’esquí. A la primavera també es poden practicar altres activitats esportives com el ràfting, descens de barrancs, hidroospeed, Kayac…\nPerò la Vall de Boí ofereix moltes altres alternatives per a poder practicar esports d’aventura: destaquen el rafting al riu Noguera Ribagorçana i el descens de barrancs. Els amants del piragüisme poden dirigir-se al pantà d’Escales, molt a prop de la localitat de El Pont de Suert. La hípica és una altra possibilitat que podem practicar al municipi de Barruera.\nEl repòs del Balneari de Caldes de Boí\nLloc ideal per trobar el repòs desitjat. Aquest balneari termal integra 37 fonts d’aigua a altes temperatures.\nL’hotel El Rantiner recomana una altra activitat cultural com són les falles de Taüll que se celebren el tercer divendres de juliol. És llavors quan els fallaires pugen a l’indret conegut com el Faro (forma piramidal amb arbres). Un cop encès el Faro i les falles comença el descens en direcció a Taüll.\nTambé se celebra el descens de falles als diferents pobles de la zona.\nEl 3er cap de setmana de juliol es celebra a Taüll la festa major.\nEl divendres a partir de les 11 de la nit es fa la baixada de falles i rantiners. Les torxes formades d’una sola peça de pi negre amb les quals es fa la baixada reben el nom de rantiner. És d’aquí el nom del nostre hotel.\nCasa Baró - Taüll\nNo dubtis més i reserva la casa rural trucant al:\n© 2022 Casa Baró Taüll


Juvé & Camps, cava oficial de la II edició del Festival Nits Gaudí 2015\nEls Amics de les Arts, Mishima, Andrea Motis i l’internacional Jarabe de Palo seran els grups estrella del cicle musical\nLa Torre Bellesguard es convertirà aquest estiu en el primer edifici d’Antoni Gaudí que acollirà concerts Premium. Per primera vegada, en el marc la segona edició de les Nits Gaudí, la Torre Bellesguard comptarà amb quatre concerts molt especials de grups de primer nivell.\nEls Amics de les Arts van obrir el cicle el 30 de juny, i els seguiran Mishima (28 de juliol), Andrea Motis (18 d’agost) i Jarabe de Palo (15 de setembre). Aquests seran els quatre artistes estrella del festival, que oferiran un concert íntim i exclusiu per 300 privilegiats a la zona alta de la ciutat. Els assistents podran gaudir d’una copa de benvinguda, de les meravelloses vistes al castell de Gaudí i de concerts únics dels seus artistes preferits.\nA més a més, la proposta estival de Bellesguard, que va començar el 25 de juny i acabarà el 15 de setembre, oferirà 47 concerts de diversos estils: tots els dimecres es podrà gaudir als jardins de l’edifici de concerts de Blues, els dijous de Jazz, els divendres de flamenc i, com a nova aposta d’aquest any, els dissabtes sonaran a Bellesguard músiques del món.


El Banc Sabadell adquireix el 25% de Doctor Energy\nAquesta operació s'ha realitzat a través de Sinia Renovables\nEl Banc Sabadell ha entrat dins del capital de la franquiciadora d’energies renovables Doctor Energy -amb una participació del 25%- per “donar suport i impulsar un nou model energètic basat en l’autoconsum i menys dependent del carbó i els combustibles fòssils“. Segons afirma el banc a través d’un comunicat, aquesta operació permetrà a Doctor Energy “assolir l’objectiu de comptar amb la presència de tot el territori espanyol cap a l’any 2033” i per tant, accelerar la seva estratègia d’expansió.\nAquesta operació s’ha realitzat a través de Sinia Renovables, una divisió d’energia eòlica i solar del ‘holding’ de capital risc BS Capital. La directora de Sostenibilitat de Banc Sabadell, Ana Ribalta, afirma que Doctor Energy “és un segell de grans professionals amb anys d’experiència i amb gran vocació de servei” per tal d’instal·lar energies renovables al territori de petita escala, així com punts de recàrrega de vehicle elèctric. També assenyala que aquesta operació també permetrà al Banc Sabadell donar suport i impulsar un nou model energètic basat en l’autoconsum tant a mitjà com a llarg termini.\nEl Banc Sabadell ha insistit que la seva intenció és demostrar que els productes, serveis i relacions bancàries “poden donar suport i accelerar els canvis necessaris per aconseguir la prosperitat compartida“, tant per les generacions actuals com per a les futures, generant un impacte positius en les persones i el nostre planeta.\nDoctor Energy es va crear el 2018, i compta amb un model de negoci basat en oferir als socis locals treballar dota una mara única. “L’empresa s’ha creat pensant primer qui atendrà al client final, i qui millor que un enginyer local. A ell o ella nosaltres li oferim tot el que necessita per desenvolupar la seva pròpia enginyeria amb èxit des del primer moment”, ha assegurat el conseller delegat i cofundador de l’empresa, Javier Llop.\nal banco sabadel ni aigua Octubre 18, 2021 | 13:44\nui si, i més de 1.300 persones que fotrà al carrer


Crítica: Dansa d'agost ~ EspectáculosBCN\nInicio Teatro críticas Crítica: Dansa d’agost\nCrítica: Dansa d’agost\nElia Tabuenca 21 marzo, 2016 17 octubre, 2019 críticas, Teatro\nLaPerla29 presenta un nou espectacle a Barcelona: Dansa d’agost\nUna casa i una eixida. I un home que recorda un mes d’agost que va viure en aquella casa, amb la seva mare i les seves tietes, les germanes Mundy, el seu oncle, el Pare Mundy, i el seu pare, en Gerry Evans, un home que apareix i desapareix i amb qui mai no es pot comptar.\nÉs la història d’un estiu revisitat a través dels records d’en Michael Bundy, que aleshores tenia set anys. Uns records impregnats de bons moments, de música, de dansa, de rialles. Un estiu que comença amb l’entrada d’una ràdio a la casa i la decisió de posar-li un nom. Kate, que troba que posar nom a les coses no està bé, acaba acceptant que la ràdio es digui Marconi, el nom que duu imprès al davant.\nLes germanes Bundy són ben diferents. Kate, la gran, és la més seriosa, la més preocupada pel què diran, la que segueix al peu de la lletra els preceptes religiosos de conducta… però que és capaç de deixar anar tota l’energia ballant i deixant-se anar amb les seves germanes, quan convé. Jack Bundy és un home que viu entre dos móns. El món que el va veure créixer, les creences en què va ser educat i va pujar, el món d’Irlanda… i l’Àfrica, un món que l’ha abduït, que se li ha inflitrat a dins i se li ha incrustat dins l’ànima.\nAlbert Triola, Michael, és el fil conductor de l’obra. Ell, des del seu present, ens explica aquell mes d’agost. I l’adult es converteix en el nen de set anys enmig de les germanes que cobren vida en els seus records. Amb un gran domini del gest, del moviment, de l’expressió, de la veu… Albert Triola passa a ser un nen davant dels nostres ulls. Un nen tímid, joganer, inquiet, curiós… i, de sobte, torna a ser un adult, l’adult que ens explica la seva història. En un obrir i tancar d’ulls passa d’adult a nen, com si res, com si fós la cosa més fàcil del món. Un treball esplèndid que s’ha aplaudir.\nA Dansa d’agost Màrcia Cisteró (Rose), Mónica López (Kate), Marta Marco (Maggie), Nora Navas (Agatha) i Carlota Olcina (Cris), ens fan reviure les germanes. No són records d’un nen, són reals, són vives. Mònica López és una gran Kate, que ens mostra la duresa de la germana gran, la responsable… i també la germana que té sentiments i que els amaga, la germana protectora, tendra i esquerpa alhora. Marta Marco és una Maggie que vessa vida per tota arreu… omple la casa de rialles, de dansa, de bon humor… i és capaç de posar-se en el lloc de Kate, fer-li costat, donar-li suport.\nNora Navas és Agatha. Una Àgatha que vol viure i que vol estimar… però que es troba amb que aquell a qui ella estima, ni se la mira, es mira a Cris. I Nora Navas ens mostra una persona que, malgrat tot, tira endavant, no vol llençar els seus somnis, no perd l’esperança. Carlota Olcina és Cris, una Cris vital, riallera, que sempre esta a punt de ballar. Una persona que sembla que només vol viure bé i que, gràcies a en Michael, descobrim una persona amb molta empenta i esperit de sacrifici. I Màrcia Cisteró és Rose. Marcia Cisteró aconsegueix una Rose amb una lleugera discapacitat psíquica i ho fa amb delicadesa, sense exageracions, amb afecte. No hi ha burla, hi ha molta sensibilitat. Un personatge difícil que ella interpreta amb molta dolçor.\nÒscar Muñoz, en Gerald Evans, és el fatxenda més fatxenda que mai us trobareu pel món. I malgrat els moments de caricatura i excés que l’Óscar Muñoz hi posa, acabareu rendits davant d’un personatge ben interpretat, mogut per les il·lusions i el somnis.\nRamon Vila, en Jack Bundy, el germà religiós que va marxar a l’Àfrica i ara ha tornat malalt de febres. Però, per a Kate i les seves germanes, no està només malalt de febre. Els canvis patits a l’Àfrica també són símptomes d’un trasbals interior que en Ramon Vila deixa traslluir amb petits gestos, petites frases, mirades…\nEl treball de caracterització i vestuari d’aquesta obra de teatre també es mereix totes les felicitacions. Hi ha una gran feina de documentació al darrere. Cada germana va vestida, calçada i pentinada de forma característica, cadascuna adapta la moda i el pressupost a ella mateixa. De cap a peus. Gerald Evans, amb un vestit blanc, d’estiu, elàstics., barret de palla i bastó clar Un color brilant oposat als vestits més senzills d’elles, de colors més apagats. El Pare Mundy va una mica deixat, com si la roba fós una obligació, o l’instrument que li serveix per abrigar-se en una Irlanda que, malgrat que és l’estiu, ell troba freda.. Albert Triola, polit, arreglat, seguint la moda del moment en què ens explica la història… som a mitjans dels anys 50, per tant duu pantalons de pinces beige , camisa blanquíssima i llacet, elàstics. Una roba que, quan es transforma en nen, no ens fa enyorar els pantalons curts.\nL’escenografia està molt ben aconseguida. La casa, oberta sense parets, ens permet gauidr de l’interior i de l’exterior. Les escenes passen d’un costat a l’altre, acompanayades per un bon joc d’il·luminació. Bons detalls d’atrezzo, utillatge, i de muntatge: agafar la planxa dels fogons amb un drap per no cremar-se, la vaixella, els davantals, els pots de menjar… els llibres… fins i tot, les figuretes de les lleixes i els quadros penjats. Sembla que estiguem veient una fotografia antiga, feta realitat.\nL’ambientació musical està molt ben triada. El públic entra amb música dels anys 30, una música farcida d’electricitat estàtica i amb aquell so que no acabava mai de ser net. Les cançons que sonen durant l’obra, ens hi porten també. I barregen èxits més comercials amb cançons irlandeses. La ràdio de l’època a Galway: : Anything goes, Galway Bay…\nDansa d’agost és un espectacle de LaPerla29 cuidat al detall. Amb una gran preparació al darrere. Amb molta feina feta, podríem dir que havien fet els deures i que els havien fet molt bé. Els records de Michael i les seves narracions, relatats de forma successiva, mantenen l’atenció del públic. Com un petit remolí que es va fent més gran, l’acció va pujant d’intensitat, de forma molt impercetible de vegades… una molt bona feina de direcció. Una molt bona feina de tots.\nDansa d’agost és un d’aquells muntatges que no ens hem de perdre.\nCrítica: Don Joan Molière\nCrítica: FS2 Sinfonía escénica de la relación


De cristians pel socialisme a cristians pel budisme - Blog de CJ\n» De cristians pel socialisme a cristians pel budisme\nDe cristians pel socialisme a cristians pel budisme\n26 abril 2012 · by Victor Codina · in Espiritualitat, Església, Teologia Victor Codina. Tot i la simplificació mediàtica i gairebé en forma de caricatura d’aquesta contraposició, no em resisteixo a la temptació de desenvolupar-la breument ara que ens trobem en temps pasqual.\nEl moviment de Cristians pel socialisme (CPS) va sorgir els anys 70 en diversos llocs d’Europa i Amèrica Llatina. No era un partit polític sinó un fòrum de debat i diàleg entre cristianisme i socialisme, entre fe cristiana i marxisme. Tant la dreta política com l’eclesiàstica el van estigmatitzar; s’havien de reunir en la clandestinitat i utilitzar llocs falsos per a despistar els seus perseguidors. Sense dubte hi va haver riscs i ambigüitats en alguns dels seus militants, però recordem els noms d’alguns dels seus principals promotors, veritables models de fe i compromís cristià.\nHan passat els anys, va caure el mur de Berlín, van caure les Torres bessones, a l’Església hem passat de la primavera conciliar a l’hivern eclesial. Estem en una altra galàxia: maig del 68, teologia de l’alliberament, opció pels pobres… sonen a molts com a objectes d’antiquari. Els temps han canviat i ara molts cristians s’obren a les religions d’Orient i dialoguen singularment amb el budisme: silenci, zen, il·luminació, lluita contra els dracs interiors, distanciar-se del desig, revestir-se de compassió, comunió còsmica… També aquí hi ha il·lustres mestres i guies cristians. Però a diferència dels CPS, ara no és necessari amagar-se en la clandestinitat; hi ha sectors eclesials que miren amb bons ulls aquesta volta a la interioritat, al silenci i a la contemplació, encara que alguns adverteixen dels seus riscs: subjectivisme narcisista, insensibilitat social, dissolució de la història i de la persona en el mar del Tot absolut…\nD’aquesta contraposició només desitjo apuntar dues reflexions. La primera és reconèixer el dinamisme i la capacitat que posseeix la fe en Jesús per a obrir-se i dialogar amb cultures, filosofies i religions, fet positiu sempre que vagi acompanyat del necessari discerniment evangèlic i comunitari.\nLa segona és preguntar-nos si avui podem desconnectar-nos tan fàcilment i alegre del passat, oblidant quan de positiu hi havia en els CPS: solidaritat amb els exclosos, sintonia amb la tradició bíblica de la justícia a favor del pobre, l’orfe i la vídua, amb les opcions de Jesús de Natzaret, amb la paràbola del judici final quan serem examinats de l’amor. Hem d’oposar silenci i compromís social, mística i profecia, interioritat i història, Orient i Occident, el Jesús que prega a la muntanya i el Jesús que expulsa els mercaders del temple? No podríem veure en els actuals neguits d’espiritualitat una correcció i aprofundiment positiu dels desigs de compromís social dels anys 70 que també van tenir els seus errors i ambigüitats? L’opció per la justícia va néixer sempre d’una autèntica experiència espiritual cristiana? Però avui no seria necessari preguntar-nos si el silenci interior ens porta al seguiment de Jesús i a la seva opció pel Regne de Déu?\nEn resum, els diversos esperits i moviments sempre es discerneixen mirant Jesús de Natzaret, crucificat i ressuscitat: “I jo, quan seré enlairat damunt de la terra, atrauré tothom cap a mi (Jn 12,32).\nAviseu-me del seguiment dels comentaris per correu. Notifica'm per correu electrònic si hi ha entrades noves.\t← Abusar de Dios\tGoldman Sachs: fent negoci amb la fam →\tIdiomaCatalàEspañol\tContacta


Gasthof Rotes Roß Zell im Fichtelgebirge Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMarktplatz 10, Zell im Fichtelgebirge, Zell im Fichtelgebirge, Alemanya - Veure al mapa\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Zell im Fichtelgebirge, Gasthof Rotes Roß és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Gasthof Rotes Roß asseguren una estada plaentera als seus clients. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha habitació familiar, restaurant, premsa, visites turístiques, servei de bugaderia.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, habitacions interconnectades disponibles, articles de tocador a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Gasthof Rotes Roß no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (339) Parelles (114) Viatgers en solitari (57) Famílies amb infants petits (84) Famílies amb infants grans (52) Grups (31)


La sang – Cavall Fort\nSegur que alguna vegada t’has fet una ferida i n’ha sortit sang, oi?\nLa sang és un líquid vermell calent que circula per les venes i les artèries del nostre cos. I és molt important per a viure, ja que porta l’oxigen i l’aliment a tot el cos.\nSi mires la sang per un microscopi, veuràs les cèl·lules que la formen. Hi ha els glòbuls vermells, que porten l’oxigen, i els glòbuls blancs, que ens defensen de les infeccions. També hi ha les plaquetes, que tanquen ferides: fan el tap que després es convertirà en la crosta. Totes suren en un líquid groguenc que es diu plasma i que també transporta els aliments.\nI com circula, la sang, pel nostre cos? Doncs l’empeny el cor, que batega unes vuitanta vegades per minut. Quan corres, el cor batega més de pressa! Et pots notar els batecs del cor posant dos dits sobre el canell.\nUn adult pot tenir fins a cinc litres de sang! Quan som adults, podem donar sang per a curar persones que estan malaltes.


Inici / Actualitat / Notícies / Tornen Les Llegendes\nEl 13 de novembre es podrà veure l’obra teatral que recull els mites llegendaris del municipi al Teatre Auditori Polivalent.\nAconsegueix les teves entrades.\nLes Llegendes és l'obra teatral que recull els mites llegendaris de Bigues i Riells del Fai, que es representa en indrets d'interès patrimonial del municipi. Habitualment, aquest acte congrega més de 450 persones: és una cita cultural molt esperada per biguetanes i riellenques.\nDissabte 13 de novembre, coincidint amb la Fira del Bosc i de la Natura, Les Llegendes de Fem BiR tornarà a donar vida als mites del municipi. Enguany, el Teatre Auditori Polivalent serà l’escenari de l’obra.\nSota la direcció de Mònica Lucchetti i Mireia Coma, aquesta edició inclourà la recuperació de la llegenda del Capcigrany, tindrà un grup d’escoltes protagonistes renovat i les coreografies de Maria Pichaco, de l’escola de dansa Unik Dance Studio.\nEl Grup de Dones de Bigues i Riells i els SentCremats també faran possible aquesta edició.\nLes entrades per les Llegendes d'enguany es podran aconseguir en línia, a través del portal www.fila12.com, i presencialment, el mateix dia de l’obra.\nAquest acte consolidat va néixer d'uns tallers participatius de dramatúrgia que, amb els anys, s'han convertit en la representació de deu històries èpiques que van canviar el destí del municipi.\nMolts dels habitants de Bigues i Riells del Fai es coneixen les llegendes de memòria: tot comença amb un grup de l'Agrupament Escolta Francesc Maspons i Anglasell que es perden d'excursió al Castell de Montbui i sense voler-ho esdevenen partícips de grans llegendes com la de Guifré el Pilós, El Moro Mussa o bé La Dona d'Aigua.


Juan Carlos Unzué, malalt d'ELA: «Aquest partit s'ha de jugar»\nL'exporter i exentrenador expressa els seus sentiments més personals a l'afrontar una malaltia per a la qual encara no hi ha cura\nBarcelona 09 de d’octubre del 2020. 21:46\nNomés té guardada la samarreta de l’últim partit que va jugar. Com a porter. Tancada prematurament la carrera d’entrenador, Juan Carlos Unzué (Pamplona, 22 d’abril de 1967) entra en una nova fase de la seva vida: lluitar contra un enemic fins ara invencible, l’esclerosi lateral amiotròfica (ELA).\n-¿Quan comença tot? ¿Amb els primers símptomes o amb la notícia de la malaltia? Fa més de cinc anys els vaig comentar als doctors Yanguas i Pruna, quan havia tornat al Barça amb Luis Enrique, que tenia moltes rampes quan posava el cos a una intensitat màxima...\n-Perdoni, vostè s’excedia... Sí, soc una mica animal, com a bon navarrès. El problema no era quan anava al màxim amb bicicleta. M’incomodava més a la nit. El cos es relaxava però la meva ment i l’estat nerviós continuaven actius i em produïen espasmes. Em despertava, havia d’estirar el múscul que se m’havia entumit i m’adormia. Però hi va haver nits de deu, quinze i vint episodis així. Em van enviar a l’Hospital de Sant Pau i va començar el seguiment. Els tres primers anys no hi va haver variació més que la incomoditat de les rampes. Hi poso la data del gener del 2018, quan estava al Celta. La meva rutina em portava a sortir amb bicicleta i el cap em demanava estirar-me al sofà. Al maig ja em vaig preocupar, perquè vaig tornar a agafar-la i no vaig veure la progressió que hauria d’haver vist, sinó que cada sortida em deixava més cansat. A l’estiu apareix el primer símptoma visible al perdre mobilitat en un dit de la mà esquerra.\n-L’hi va comentar al doctor. El doctor Rojas anava recopilant les dades i les meves sensacions. Allò del dit no tenia res a veure amb una caiguda que havia tingut. L’estiu passat em va diagnosticar l’ELA. ¿Quina sensació vaig tenir? No em va produir un gran impacte. Per dues raons. Una, per la meva manera de ser, condicionada per la meva vida. El futbol professional és una muntanya russa que et porta d’un costat a l’altre, avui jugues i demà no, avui ets un fenomen i demà un desastre. I com a entrenador això es multiplica. Això m’ha ajudat a acceptar i a conviure amb el diagnòstic.\n-¿L’altra? Sentia que amb el meu cos passava una cosa greu i no en sabia el nom. No va ser una bona notícia, però vaig saber què era exactament. No va ser un gran impacte. M’he sentit fort mentalment.\n-Per això ho va fer públic. Per donar un cop de mà. Per ajudar. Si no pogués mostrar l’energia i el positivisme que diuen que tinc, m’hauria quedat a casa. Vivim una època excepcional i l’últim que necessita la gent és acumular un problema més. Em sento bé, i vull transmetre que en un moment de dificultat es pot ser positiu i mirar endavant.\n«La meva professió m’ha ajudat a acceptar i conviure amb el diagnòstic. Ho vaig fer públic per ajudar. L’últim que necessita la gent és acumular un problema més. Vull transmetre que en un moment de dificultat es pot ser positiu»\n«No penso en el passat ni en el futur. Em centro en l’ara, perquè tots els pacients d’ELA sabem que avui estaràs millor que demà i demà millor que demà passat. La malaltia acota la nostra possibilitat de vida»\n-¿Té gravat un dia? No quant a fets puntuals. Sé que això del dit de la mà va ser a inicis de juny del 2018, el dit del peu, el 2019... No penso en el passat. Ni en el futur. Em centro en l’ara, perquè tots els pacients d’ELA sabem que avui estaràs millor que demà i demà millor que demà passat. La malaltia acota la nostra possibilitat de vida»\n-¿Què va ser pitjor: saber-ho o comunicar-ho als altres? Sentir que tens una cosa greu. Ho vaig anunciar a la família, als més pròxims, a la gent de Pamplona al febrer, abans del confinament. Preferia explicar-lo cara a cara, que em veiessin, que estava bé, i així es quedaven més tranquils.\n-Va haver de ser dur dir-ho a la família. El que més em va costar va ser comentar-los-ho als meus fills. La meva dona i jo ho vam mantenir des de l’estiu fins al Nadal. No volíem preocupar-los i no teníem la segona opinió de la doctora Povedano. Tampoc a la meva mare. Va ser el moment més emotiu i dur de portar. Vaig intentar ser el més suau possible.\n-¿Com ho va assumir la mare? Bé, tot i que amb la preocupació natural d’una mare amb els seus fills. Té 93 anys. Després em va fer veure que li costava més, aclaparada al sentir el carinyo que rebia i la preocupació de la gent per una malaltia greu. Aquestes dones són molt fortes i segur que ho superarà.\n-No s’ho devia d’imaginar, d’un esportista com vostè. Em va donar un exemple de saviesa i de capacitat d’observació dels nostres pares. Del sisè sentit de les mares.\n-¿Per què ho diu? Ella viu en un primer pis sense ascensor. Em va dir que alguna cosa s’imaginava quan veia la María, la meva dona, pujar davant meu amb les maletes i a mi al darrere agafant-me a la barana. I, un altre dia, al sortir al balcó a acomiadar-nos, amb la mateixa cara de tristesa que tinc gravada de quan me n’anava al Barça el 1988, amb la meva dona i la meva filla carregats amb les maletes i jo coixejant.\n-¿En aquest cercle íntim qui hi ha? Els meus germans, la família de la meva dona, amics de tota la vida com Andoni Goikoetxea, Pedro Arozarena, José Mateo, Iñaki Muñoz... Companys de diferents èpoques, els amics del poble, la colla de la bici, els que vaig ajuntar a Girona... No va ser difícil, perquè vaig voler donar normalitat a la situació.\n«La meva mare em va dir que alguna cosa s’imaginava quan veia la meva dona pujar les maletes i a mi agafant-me a la barana. I, un altre dia, al sortir al balcó, amb la mateixa cara de tristesa que tinc gravada de quan me n’anava al Barça el 1988, va veure la meva dona i les meves filles amb les maletes i a mi coixejant»\n«Sé que soc un privilegiat. Tinc la mateixa malaltia que 4.000 companys més, però no és el mateix context. Ells tenen circumstàncies més complicades que les meves per mantenir un estat d’ànim òptim»\n-El més difícil ha de ser assumir-ho un mateix. No sé què dir-te. La meva manera de ser i les meves circumstàncies m’ajuden a suportar-lo. Entenc que altres pacients ho vegin diferent. Jo sé que tinc la mateixa malaltia que 4.000 companys més, però no és el mateix context. Ells tenen circumstàncies molt més complicades que les meves per mantenir un estat d’ànim òptim durant la malaltia. Aquesta és una de les meves reivindicacions. Els meus companys no poden passar moments de debilitat anímica perquè senten que són una càrrega econòmica per a la seva família.\n-En certa manera, vostè és un privilegiat. Sens dubte. Ho sento així. Tinc la possibilitat de convocar els mitjans i donar visibilitat a la malaltia. Jo no vull preocupar la gent. Jo vull informar que aquesta malaltia existeix i vull exposar les seves repercussions, no només en els pacients, sinó en la gent més pròxima. Vull sensibilitzar la societat, al món de l’esport, que és el meu, perquè, qui pugui, aporti el seu gra de sorra.\n-¿Com? Perquè hi hagi investigació. Que aquests recursos econòmics ajudin que el personal sanitari, el nivell del qual és altíssim i em consta, pugui desenvolupar tot el seu talent. Si no els donem recursos, els tenim limitats, i quan no se senten valorats se’n van a altres països a treballar. No pot ser. Hem de fer un esforç perquè es quedin aquí. I hi incloc les administracions públiques, perquè, si no, encara és més complicat.\n«Vull sensibilitzar perquè la societat aporti el seu gra de sorra que hi hagi investigació, que aquests recursos econòmics ajudin el personal sanitari a desenvolupar el seu talent. No pot ser que se’n vagin a altres països a treballar»\n«No sé si és la malaltia més cruel, però de les pitjors, segur. Perquè ets conscient de tot el que et passa i ho vas observant fins a l’últim moment. Hi ha una part positiva: podré disfrutar de moltes coses malgrat les limitacions»\n-¿Es va treure un pes de sobre a l’anunciar la malaltia? -Una sensació d’alleujament sí que vaig tenir...\n-¿Per no ocultar-la ni dissimular més? Tenia clar l’objectiu que persegueixo. Va arribar el moment i ho vaig explicar. Sí que vaig reconèixer la sensació de pessigolleig abans de la roda de premsa que vaig fer a la de l’hotel de concentració esperant l’hora del partit. Després, al passar els dies, vaig sentir la satisfacció d’haver rebut tantes mostres de carinyo.\n-Gairebé eufòria. Sí, sí, una pujada d’energia contínua.\n-¿Ajuda a suportar-ho? És una malaltia molt cruel. Sí. És així. No sé si la més cruel, és possible que n’hi hagi altres de més cruels, però de les pitjors, segur. Perquè ets conscient de tot el que et passa i ho vas observant fins a l’últim moment. Però hi ha una part positiva. Pitjor és perdre el físic i que, a més, no en siguis conscient, que perdis el cap. Almenys, podré disfrutar de moltes coses, malgrat les dificultats, de les limitacions. El meu cap estarà bé i podré captar molts moments. No des de l’activitat, sinó des d’una altra perspectiva.\n«La mort és l’únic que tenim assegurat tots, no ens diferenciem. No s’ha d’esperar a rebre un diagnòstic com aquest per entendre que hem de disfrutar més el moment»\nTxiki, Ten Cate, Laporta i Unzué, al camp de golf de Peralada. / JOAN CASTRO\n«No em puc retreure res. He provat tot els rols en equips diferents com a jugador i com a entrenador. Em sento ple. Potser hauria pogut treballar fora d’Espanya, però difícilment trobaria una experiència que m’omplís igual que la que afronto ara»\n-Disfrutar el present. Disfrutar el present, no el futur. Tenim por de parlar de la mort i caldrà tractar-la amb més normalitat. La mort és part de la vida. Naixem per morir un dia. L’únic que tenim assegurat tots, no ens diferenciem. Sabem que arribarà. Intento explicar a la gent, perquè jo he comès aquest error, que no s’ha d’esperar a rebre un diagnòstic com aquest per entendre que hem de disfrutar més el moment. No parlo de sortir de copes amb els amics, sense disfrutar de la feina, de la família, del que fem.\n-¿Què no ha fet que hauria volgut fer i farà? Si penso en el que ha sigut la meva vida, no em puc retreure res. M’he tirat a la piscina. He provat tot els rols en equips diferents com a jugador i com a entrenador. Aquesta pau interior m’ha ajudat molt. És una malaltia difícil, però em sento ple en aquest moment. Potser hauria pogut treballar fora d’Espanya, però difícilment trobaria una experiència que m’omplís igual que la que afronto ara»\n-Aquest partit està fotut. No sé si perdut. Sí, és clar. És molt difícil. Tinc la sensació, amb sinceritat ho dic, que el partit em guanyarà. Mentre no es demostri el contrari, la malaltia guanya tothom. Jo espero, és la meva il·lusió, o una de les que tinc, que el partit sigui molt llarg, que es compleixin les previsions que la progressió de la meva malaltia sigui molt lenta, i que hi hagi pròrroga i penals. He competit, he lluitat i he lluitat molt, i aquest llenguatge bèl·lic que m’ha envoltat vull articular-lo d’una altra manera. Em ve més de gust parlar de conviure amb la malaltia, d’ajudar els meus companys d’equip.\n-¿Per? Aquesta actitud en la vida m’ha donat tot el que tinc, però també ha fet que vagi a mil per hora. Ara que tinc una debilitat física que continuarà augmentant, m’obligarà a anar a un altre ritme, no només un ritme físic, sinó mental, més tranquil. Això no vol dir que no tingui ambicions ni il·lusions. Les tinc. La meva gran il·lusió és poder ajudar: donant visibilitat a la malaltia, informant, obtenint recursos. Això és un privilegi. Un company em va dir que la seva autoestima s’havia disparat de zero a cent. Hauria preferit, és clar, que això no arribés i aparegués un altre projecte futbolístic, potser a l’estranger, però sincerament dic que a nivell d’ego personal, tinc molts dubtes que un altre projecte em donés la mateixa satisfacció que ja m’està donant aquest.\n«Tinc la sensació, amb sinceritat ho dic, que el partit em guanyarà. Mentre no es demostri el contrari, la malaltia guanya tothom. Jo espero que el partit sigui molt llarg i que hi hagi pròrroga i penals»\nAl costat de Rijkaard, en un entrenament del 2006. / JORDI COTRINA\n«Hi ha certes operacions que no es fan pels diners, que costen, perquè els malalts no volen ser una càrrega per a la seva família. Al segle XXI, en un país com Espanya, no podem permetre’ns que passi. Se’ns ha de partir el cor»\n-Diu que en el seu cas la malaltia és una progressió lenta. Estem en el minut 2 i no en el 89, efectivament. No vull preocupar ningú, vull informar, sensibilitzar i que la gent que hi pugui aportar, hi aporti des del coneixement de la malaltia. Donar-hi continuïtat depèn de mi i de la gent del meu al voltant creant esdeveniments per donar a conèixer la malaltia.\n-És el fitxatge estrella d’aquest equip. És cert, a nivell mediàtic és així. Però algú, de broma, em deia que tinc l’altaveu, però que que soc el principiant, que molts d’altres tenen més experiència i que em poden ajudar ells a mi. Ho fan.\n-¿Té més responsabilitat per ser qui és? Sí, sí, és clar, i en soc conscient. Per això ho vaig fer públic i em vaig posar al capdavant. En algunes coses seré l’altaveu, però encara pregunto per conèixer quina és la problemàtica.\n-¿Del malalt o de la malaltia? Del malalt. La majoria del que aconseguim és per a la investigació. Aquesta és la clau. Buscar la solució. Molts dels que la patim potser no ens en podrem aprofitar, però estarem contents si aportem per als altres. Veient les dificultats dels pacients actuals em preocuparé per millorar una mica la seva qualitat de vida. «Hi ha certes operacions que no es fan pels diners, que costen, perquè els malalts no volen ser una càrrega per a la seva família. En el segle XXI, en un país com Espanya, no podem permetre’ns que passi. Se’ns ha de partir el cor»\n-No ho hauríem de permetre. Crec molt en les persones. Quan un va complint anys s’adona que acabes disfrutant més donant que rebent. I, curiosament, si actues així, comproves que reps molt més que si actues de manera egoista. Per exemple: ¿Per què ets entrenador si pateixes un munt, si hauria pogut continuar com a segon amb Luis Enrique o preparador de porters? Perquè hi ha una cosa que et compensa. ¿Què? Aportar, transmetre, donar el que t’han donat els teus mestres a tu. He pogut aprendre molt, doncs ho compartiré, a donar aquest coneixement, idea de joc... De vegades també t’ajuda no fer el que et diuen.\n«Quan un va complint anys s’adona que acabes disfrutant més donant que rebent. I, curiosament, si actues així, comproves que reps molt més que si actues de manera egoista»\nAmb Luis Enrique, a prop de Zidane, en un Barça-Madrid. / JORDI COTRINA\n«Hi ha més gent bona que dolenta en aquest món, però els dolents fan més soroll. Cal incidir més en les coses que es fan bé. Ho veig en els polítics. No hi ha lloances d’un a l’altre, no reconeixem les coses bones que ha fet l’altre. ¡Si al final el benefici és de tots!»\n-L’ELA es cura amb investigació, però el seu origen és incert. Hi ha entre un 5 i un 8% d’origen familiar, però no se’n coneixen les causes. És una malaltia neurodegenerativa de les motoneurones. En el meu cas afecta la motoneurona número u, i per això ataca primer les extremitats: mans, braços i cames de manera asimètrica al costat dret i esquerre. Apareix el cansament i la falta de força que va limitant la musculatura, fins que t’impedeix moure cap part del cos, excepte la capacitat mental; veure-hi, sentir-hi, pensar, es manté al cent per cent fins al final.\n-¿Cap on es dirigeix la investigació? La doctora Povedano, que està molt introduïda en l’àmbit internacional, explica que es fan trobades de neuròlegs que aboquen els seus coneixements en un dipòsit comú, aportant la seva experiència i la dels seus pacients que participen en aquests estudis i que estan en diverses fases de la malaltia. Es busca algun tractament que pari o alenteixi una mica més la malaltia.\n-¿La seva missió en aquest equip és difondre, buscar diners...? El repte final, parlant clar, és obtenir recursos econòmics. Hi falten diners. ¿Com aconsegueixo que la gent se sensibilitzi? Informant, seduint amb informació, explicant les coses amb naturalitat. Hi ha més gent bona que dolenta en aquest món, però els dolents fan més soroll i de vegades els parem més atenció. Cal incidir més en les coses que es fan bé, perquè tendim a veure les coses dolentes del que tenim al davant. Les coses bones ens costen més. Ho veig en els polítics. No hi ha lloances d’un a l’altre, no reconeixem les coses bones que ha fet l’altre. ¡Si al final el benefici és de tots! Estic en un equip modest però molt compromès. No només els malalts, sinó els seus pròxims. Però, ¿sap què passa?\n-No. Que estem una mica dispersos. Hi ha moltes associacions, però seríem més forts si intentéssim anar tots junts. Sospito que això ens fa més inefectius. Però repeteixo, soc un principiant, la meva percepció és molt breu.\n-Vostè s’ha unit a una fundació en lloc de crear la seva. Hauria sigut contraproduent i il·lògic que jo parlés d’un equip i creés la meva fundació. El contacte amb la Fundació Luzón va aparèixer pel meu germà Eusebio a través d’un íntim amic. Millor unir dues persones conegudes en una fundació que ja funciona. Segur que farem coses interessants.\n«La idea és que la gent del futbol, des de la seva posició privilegiada, hi ajudi. No, no parlo de suport econòmic. Vivim en una era de xarxes socials que si un jugador retuiteja una cosa o penja alguna cosa a Instagram, té molta difusió»\nUnzué, en la seva presentació com a entrenador del Girona. / SPORT\n«El valor que té l’esport col·lectiu és que, per molt bo que siguis, sol no vas enlloc. Ho veig als equips: quan un està feble, sempre ha de sentir-se ajudat i protegit pels més forts. Moltes vegades els rols canvien»\n-Als seus excompanys del futbol els ha de reclutar. Sí, sí, aquesta és la idea, que la gent del meu esport se sensibilitzi i que ajudi des de la seva posició privilegiada.\nNo tant saquejar-los amb diners, sinó convèncer-los a col·laborar-hi. És clar. Sé que tinc més possibilitats si soc natural i honest, si vaig de cara. No parlo de suport econòmic. Vivim en una era de xarxes socials que si un jugador retuiteja una cosa o penja alguna cosa a Instagram, té molta difusió» A alguns ja els he començat a demanar coses. Sap que soc persistent. No em farà falta, he trobat portes obertes i suport de seguida.\n-Els amics els tindrà. Sí, ho sé. Li posaré l’exemple del Madrid-València de la Lliga anterior, quan Sergio Ramos i Parejo van aparèixer amb una samarreta de suport, del que el futbol pot transmetre. Vaig saber que darrere d’això hi havia un amic, Chendo. Sí, un rival d’anys enrere, però amb qui tinc molt bon feeling. Vam coincidir en el curs d’entrenadors i va ser d’aquestes connexions que acosten les persones. Avui ets rival, i demà, company. Però la persona és la mateixa, és allà. El valor que té l’esport col·lectiu: per molt bo que siguis, sol no vas enlloc. Ho veig als equips: quan un està feble, sempre ha de sentir-se ajudat i protegit pels més forts. Moltes vegades els rols canvien.\n«El dia que vam guanyar la Champions a Berlín, a l’avió de tornada els jugadors preguntaven per la següent temporada, si seguiria el Luis o no. ¡Però si has guanyat la Champions fa tres o quatre hores! Jo, que tinc clar que aquest partit el perdré, amb més raó he de disfrutar del camí»\nHa dit que aquest partit el perdrà. El lluitarà fins al xiulet final. Cal jugar-lo, efectivament. És una mica com la vida. Penses a guanyar el partit, t’obsessiones tant en l’objectiu final que no has disfrutat gens del camí. I quan aconsegueixes aquest objectiu, te’n traces un altre. Miri, ho explico com a anècdota: el dia que vam guanyar la Champions a Berlín, a l’avió de tornada els jugadors preguntaven per la següent temporada, si seguiria el Luis o no, perquè hi havia dubtes. ¡Però si has guanyat la Champions fa tres o quatre hores! Jo, que tinc clar que aquest partit el perdré, amb més raó he de disfrutar del camí.\nPensant a veure si el guanyo... És clar, per si el guanyo. I perquè sé que en el camí hi haurà aquella parada fantàstica, aquell error que has de reparar... Disfrutar dels moments en el transcurs de la malaltia. És un símil perfecte del que és un partit de futbol.\nLluitar-lo fins al xiulet final. Això és. Fins al xiulet final. Focalitzar l’atenció en el que està passant en cada moment, en el minut dos, el quatre, el vuit.


General | Paraules Cosides | Pàgina 2\n28 dissabte ag. 2021\nAmnistia, Autodeterminació, Catalanisme, Catalunya, Democràcia, Independència, Independentisme, Pedro Sánchez, Política, Política catalana, Política espanyola, Sobiranisme, Taula de diàleg, Teresa Cunillera\nJa comença a ser hora que els portaveus de les institucions estatals i els dels partits unionistes deixin de dir ximpleries com si el coeficient intel·lectual de la resta dels ciutadans fos tan limitat com el seu. Dimecres passat, la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, responia a les expectatives sobre la taula de diàleg repetint, una vegada més, els exorcismes que s’han après contra la diabòlica possessió independentista: “Dins la llei, tot. I fora de la llei, res. Les normes hi són per complir-les” i “la taula de diàleg també ha de servir per parlar de convivència”. Si les lleis només hi fossin per complir-les encara estaríem governats per les dels romans però, sortosament, no solament es promulguen per ser complertes transitòriament sinó també per ser els graons precedents de noves lleis que ens permetin ascendir en civilitat i llibertat. I d’això és del que s’ha de parlar en la refotuda taula de diàleg: de com avançar cap a un marc legal que garanteixi el dret dels catalans a l’autodeterminació. Perquè per més que Pedro Sánchez vulgui designar els seus representants en funció dels assumptes de l’ordre del dia, aquesta és una taula política i no administrativa; una taula parada per resoldre el conflicte entre Catalunya i l’Estat. Per parlar de descentralitzacions autonòmiques ja hi ha la bilateral i les conferències del president als mandataris regionals.


Pavelló i zona esportiva – Celrà.cat\nAutoria: Comunicació | 0\nAl carrer Pins d’en Ros es concentren els principals equipaments esportius: el pavelló poliesportiu, la pista polivalent exterior, el camp municipal de futbol, les pistes de tennis i les pistes de pàdel.\nEl pavelló poliesportiu acull les activitats organitzades per l’Àrea d’Esports de l’Ajuntament i pels clubs esportius que en fan ús.\nConsta d’una pista triple poliesportiva, de 44,8 m x 24,8 m, amb tancaments fixos i paviment de fusta rígid.\nLes seves grades tenen capacitat per a 172 espectadors.\nS’hi practica: Bàsquet, minibàsquet, futbol sala, handbol i patinatge.\nTambé inclou una sala de 10 m x 9,5 m, amb paviment sintètic rígid, on es fan activitats d’aeròbic, i condicionament físic.\nPodeu consultar la fitxa del pavelló al Cens d’equipaments esportius de Catalunya.\nAl camp municipal d’esports s’hi practica principalment futbol. El terreny de joc és de gespa artificial amb cautxú, amb unes dimensions de 104 x 67 m. Disposa de vestidors, magatzem, serveis públics, bar oficines i servei d’infermeria. Hi té la seu la Unió Cultural i Esportiva (UCE) Celrà, el club de futbol del poble.\nLes pistes de tennis, a l’exterior, amb dimensions de 36 x 18 m, les gestiona el Club Tennis Celrà. Es tracta de dues pistes de formigó porós i dues més de fibra de vidre i polièster.\nLa pista de pàdel funciona amb un sistema de reserves en línia gestionat per l’empresa Reservaplay. Es tracta d’una pista de 10 x 20 m, amb els tancaments corresponents i sistema d’il·luminació artificial automàtic.\nLa zona exterior, d’ús lliure i gratuït, inclou:\nUna doble pista poliesportiva de formigó, de 45 x 24 m, amb porteries per practicar handbol o futbol sala, i cistelles de bàsquet.\nUn camp de monopatí i pati en línia (skate park)\nUna zona d’activitat a l’aire lliure, amb aparells per practicar musculació i tonificació.\nTambé hi ha jocs infantils i bancs i taules de pícnic.\nCarrer Pins d'en Ros, s/n17460 Celrà,17460 Show Phone Number972 492 983 esports@celra.cat


Messi i res més - marionaisern.cat\nEl Madrid ha perdut aquesta tarda contra el València i el Barça tenia una oportunitat d’or per començar el 2015 d’una forma immillorable. Però lluny de tot això, aquesta nit ha fet un partit com si res valgués la pena. Ni tan sols una derrota de l’equip rival fa que ells vulguin créixer i tinguin les ganes, la moralitat i la fe per tornar a ser el que un dia van ser. Un dia que no és tan llunyà.\nEl Barça és un desgavell total i un vaixell que va la deriva. Res del que passa al camp de futbol ni a la sala de premsa ni als despatxos és una simple i pura casualitat. Tot sumat acaba donant un resultat nefast com és l’imatge que ara dona el Barça al món. No fa gaire temps, el club era un exemple per tothom, també per els nens petits i ara és una completa vergonya on sembla que els que dirigeixen el club es pensin que juguen al pati de l’escola. Amb uns diners que no són seus i, per suposat, uns valors que mai s’han fet seus.\nTenim un president a qui ningú ha votat, sense cap tipus de legitimitat, amb una herència, cert, que no és difícil de governar però que ha esperat onze mesos a prendre decisions importants que ara ens semblen totalment insuficients. Ens van vendre que Luis Enrique tenia molt caràcter i que aconseguiria que els jugadors tornessin a córrer. No en dubto però un entrenador de futbol i més per aquest club no és això. No és només això.\nNo pots pretendre arribar a Ítaca si no saps com vols arribar. Ni el què, ni el com, ni el quan i tampoc el perquè. El club es va afanyar a fitxar l’entrenador asturià perquè sabia que l’afició necessitava una dosi d’il·lusió. Una onada d’aire fresc que tapés algunes coses que al final han acabat sortint per algun cantó. Abans de fitxar-lo, ningú li va preguntar com volia que jugués el seu equip i si no li van preguntar és perquè en cap moment els hi va importar.\nAlgú, d’allà dins, li hauria de fer veure a Luis Enrique que no es pot presentar a la roda de premsa com si el món sencer estigués en contra ell. Aquestes ganes de mossegar, sempre enfadat, esquerp i tractant als periodistes com si ells tinguessin la culpa dels seus mals. Doncs no, amic. Si les coses et surten bé, ets un geni, i sinó, la culpa no és del pobre periodista que només et vol fer una maleïda pregunta.\nL’aficionat culer és aquell tan típic que s’enrabia de mala manera quan els defenses són un colader o quan els davanters no fan un gol ni de penal però abans d’atacar-los d’una forma tan gratuïta, també és just preguntar-nos perquè. Qui és la persona o el conjunt de tècnics que els hi ha d’explicar quin joc volen fer? Segurament, els jugadors també estan farts d’aquest desgavell on ningú sap quin paper juga i on entrenador i dirigents canvien d’opinió cada dia i sense cap mena de lògica i coherència. Actuant en funció d’uns interessos que no són propis del que ells, tan orgullosament anomenen, més que un club.\nEl Barça pot guanyar molts partits aquesta temporada. I ho farà. Perquè té jugadors extraordinaris que et poden resoldre un partit en tan sols un minut però aquesta no és la forma ni el fons. El Barça s’ha convertit en Messi. En Messi i res més. Buit, sense ànima i el que és pitjor, sense ni una mica d’il·lusió, d’aquella brillanto als ulls que fa que ens en tornem a enamorar. A primera vista. Un equip que només es basa en individualitats no pot guanyar i tampoc competir d’una forma continuada. Perquè un dia arribarà un equip amb cara i ulls i ens pintarà la cara i llavors tots ens estranyarem i direm que oh, com ha pogut passar. I així qui dia passa, any empeny. I tornaran els tòpics que han envoltat el Barça durant tota la seva història. Aquest any, sí. O no.\nO potser el que cal per canviar aquesta situació és un desgavell dels forts. Que tot peti i que caiguin les caretes.