«Нас труять», «він нам не дає дихати», «це бомба уповільненої дії», «завод смерті», «ганьба Гунчику» - саме так вигукували доведені до відчаю ковельчани, які 19 квітня перекривали міжнародну дорогу на Ягодин, вимагаючи закрити ветсанзавод.\n«Діти помирають. Жінка захворіла внаслідок цього на онко», - розповідає ковельчанка поважного віку, яка бере участь в протесті.\nМісцеві додають, що після того, як вони встановили блокпост поблизу заводу, мертвеччину, яку звозили ледь не з усієї України, припинили приймати. Та наголошують, незважаючи на те, що потужності підприємства дозволяють переробляти по 3 тонни на день, звозили туди на добу до 30 тонн туш тварин. При чому, здебільшого робили це вночі.\n«Мій будинок за 430 метрів від ветсанзаводу. Трупна вода йде за 200 метрів, в колодязі вже також отруєна вода, яку постійно дезинфікують таблетками. Як нам жити? Де нам брати воду? Нас влада не чує», - обурено розповідає інша жінка.\n«На Ковель-2 возять питну воду, бо там людям пити нічого. Вода, що там є, – це бомба уповільненої дії. Там багато людей помирає від онкозахворювань. Такого безладу за весь час ще не бачили», - розповідають про наболіле ковельчани.\nЯк запевняють учасники акції, їх дістали бездіяльність та ігнорування влади, постійні відписки, тож єдиний вихід – вийти на протест. Та додають, що народний депутат Степан Івахів, який би мав лобіювати інтереси людей, що його вибрали, та голова Волинської ОДА Володимир Гунчик - абсолютно байдужі до проблеми людей.\n«Гунчик мав би забезпечити вивезення туш тварин з заводу. Нічого не робиться у цьому плані. Люди правильно зробили, що вийшли на протест, бо у них немає іншого виходу», - додає нардеп Ігор Гузь, який разом з ковельчанами брав участь у перекритті траси на «Ягодин». Нардеп розповідає, що ще близько двох тижнів тому разом з громадою Ковеля виступав у Верховній Раді, тоді завод пообіцяли закрити.\nНатомість, як заявляють протестувальники, вже місяць як обіцяли з ветсанзаводу вивезти мертвих тварин, але досі ніхто цього не зробив. «Якщо зараз не вивезуть, то коли підніметься температура, буде екологічне лихо не лише в Ковелі».\n«Повна ліквідація заводу вирішить ситуацію, яка склалася. За стільки років там забруднена вода не лише поверхнева, а також і підземна. А вона все несе в сусідню Білорусь, через Турію, Прип’ять. А далі - у водосховище поверх Києва. Тобто вся вода, яку бере Київ, вона вся бактеріальна», - розповідає експерт, який свого часу здійснював перевірку на ковельському ветсанзаводі.\nТа додає: «Чи є на ветсанзаводі чума? Я, думаю, що є. Туди необхідно привезти міжнародну експертизу, бо нашій зробити перевірку не дадуть. Вони зроблять так, яку команду їм «царь» волинський, тобто Гунчик, дасть. Це той, хто сказав, що ляже у гроб з президентом».\nЧоловік розповідає, що туші свиней, які були хворі на чуму, звозили саме на ковельський ветсанзавод. Возять туші, з його слів, і з Тернопільської області. «Самі тернополяни кажуть, що возять в Ковель. Але, аби не підняти скандал, все це приховують та не проводять експертизу», - каже ковельчанин.\nСвоєю чергою, як запевняє Ковельський міський голова Олег Кіндер, він неодноразово звертався з цією проблемою до голови Волинської ОДА Володимира Гунчика.\n«Перше питання – це вивезти відходи. А друге – закрити дане підприємство, щоб воно не працювало. Ковельська міська рада щорічно звертається по два рази до президента, до Верховної Ради, до ОДА, але на сьогодні ми маємо лише відписки», - каже Кіндер. Та зауважує, що саме Володимир Гунчик на рівні держави від імені Волинської області відповідає за ситуацію на ветсанзаводі.\nНатомість на самому підприємстві у ситуації екологічної катастрофи не вбачають. Не бентежать працівників і напівзгнилі гори туш тварин, прикриті пір’ям, завезеним сюди, як запевняли учасники протестної акції, зокрема з підприємства «Пан Курчак» нардепа Сергія Мартиняка.\nЧитати ще: У мережі з'явилися шокуючі фото та відео з Ковельського ветсанзаводу\nЗважаючи на бездіяльність влади, яка має відповідати за вирішення цього лиха, постає питання: чи спроможеться вона нарешті взятися за вирішення цієї проблеми, чи допустить, щоб люди помирали і надалі?!\nТимчасове рішення: що стало з рештками тварин, які валялися на території Ковельського ветсанзаводу 30 Грудня 2021 16:28\nНововолинськ Показати IP 20 Квітня 2017 20:48\n"підприємства «Пан Курчак» нардепа Сергія Мартиняка". В Нововолинську так само. Вонізм неймовірний за десятки кілометрів. Виникає питання, а може спалити той курчак? Мартиняк викидає відходи де тільки може. Як депутат, то ср*ти може скрізь? Длявас - вєздє?\nАнатоль_ Бідзюра Показати IP 21 Квітня 2017 08:55\nВсі вони - Гунчик, Івахів, Мартиняк, Кіндер... - дуже багаті люди, що розжиріли на людській біді. Їм байдуже яку воду п'є населення. Вони не переймаються загрозою епідемії чуми чи онкохвороб. Найголовніше для них - напхати гамана. Такого бардацюги, як при В.Гунчику, на Волині не було ніколи.\nБардак Показати IP 22 Квітня 2017 15:02\nЕкологічне лихо розвертається страшними темпами біля Ковеля, чиновники тільки роздмухують вогнище, приймають рішення загадити ще з інших сторін за пару км від Ковеля, де діваються гроші на утилізацію?\nДлт Показати IP 22 Квітня 2017 15:52\nСтадіон локомотив зато беруться реконструювати,за гроші євросоюзу.бо ж комусь знов кармани треба напхати.а на таку фігню як ветсанзавод нащо гроші викидати.


УРОК ПОЗАКЛАСНОГО ЧИТАННЯ. ШКОЛА ДОБРИХ УЧИНКІВ (за творами Василя Сухомлинського) - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Конспекти уроків ⇒ УРОК ПОЗАКЛАСНОГО ЧИТАННЯ. ШКОЛА ДОБРИХ УЧИНКІВ (за творами Василя Сухомлинського)\n– Василь Олександрович Сухомлинський народився у 1918 році у селі Василівна на Кіровоградщині в бідній селянській родині. У сім’ї, крім Василя, було ще троє дітей. Усі четверо, коли виросли, стали вчителями. Василь з сімнадцяти років став учителем і залишився ним до кінця життя. Тридцять два роки він вів свій педагогічний щоденник, а потім його роздуми


Ірена Сендлер - Біографія, фото, новини, інформація, вік | Діячі\nДень народження: 15.02.1910 року\nДата смерті: 12.05.2008 року\nПольська партизанка часів Другої світової війни, одна з лідерів ради допомоги євреям Жегота (Żegota), яка за роки окупації Польщі вивезла з єврейських гетто понад 2500 дітей. Історія життя Ірени для багатьох здається чимось нереальним, можливим тільки на екранах чи на сторінках книжок, проте факти підтверджують зворотне.\nНародилася вона в простій родині у Варшаві, Польща (Warsaw, Poland), там же провела все своє життя за винятком рідкісних поїздок за кордон уже в повоєнний час. Після школи Ірена надійшла у Варшавський Університет (Warsaw University), де вивчала польську літературу і рідну мову, одночасно з цим вона стала членом соціалістичної партії, що багато в чому полегшило їй життя в часи Другої світової війни. Беручи активну участь у політичному житті країни, Ірена пручалася створення гетто в країні, за що була відсторонена від навчання в університеті на три роки.\nЩе до початку війни і настання німецьких військ Сендлер з друзями почала підробляти документи, знаючи, що під час наступу всі люди з єврейськими документами потраплять в гетто; всього за декілька тижнів ними було виготовлено більше 3000 підроблених документів, які не могли відрізнити навіть самі поляки. Незабаром Ірена стала членом спеціально створеного ради допомоги євреям, що отримав назву ‘Жегота’ (Żegota). Сов\nпадінням стало те, що з приходом німців Ірена отримала місце в соціальній службі і цілими днями інспектувала життя євреїв у гетто. У 1943-му році Жегота зробила Сендлер головою сектору по роботі з дітьми, і це підвищення поклало початок партизанської діяльності Ірени, яка тривала аж до самого кінця війни. Її робота полягала також в санітарній інспекції гетто, щоб запобігти виникненню тифу в гетто, а тому Ірена могла без нагляду гуляти по гетто і спілкуватися з людьми.\nЗ допомогою друзів і деяких організацій Ірена почала обережно вивозити дітей з гетто, а потім, вже на волі, їм робили нові документи і направляли в польські сім’ї як сиріт. Так як на виїзді машина Ірени піддавалася ретельній перевірці, вона докладала неймовірних зусиль для того, щоб надійно сховати дітей: деяких попередньо присипляли ін’єкцією, інших старших, ховали в ящик з інструментами в кузові вантажівки. Також завжди в машині їздила спеціально навчена з\nбака, починає гавкати на солдатів, щоб заглушити дихання і плач. Буквально за рік Ірена змогла вивезти на свободу понад 2500 дітей, ім’я кожного вона записувала на папері, там же вказувала його тимчасове місце перебування, щоб після війни дітей було можливо повернути їх батькам. Паперу вона ховала в пляшці в саду.\nНезабаром, однак, хтось доніс не Ірену. Після кількох днів катування в Гестапо вона була засуджена до смерті, але в останній момент німецьких солдатів підкупив рада Жегота, і Ірена залишилася жива. Незважаючи на небезпеку бути спійманої, вона знову почала працювати з дітьми, однак не виходячи на вулицю, займаючись більше розміщенням дітей у сім’ях після вивезення з гетто.\nПісля закінчення війни Ірена намагалася возз’єднати родини, однак велика частина Варшавського гетто була розстріляна, а жителі інших — вбито в концтаборах. Незабаром після створення держави Ізраїль (Israel) Кнесетом був заснований музей пам’яті загиблих у війну євреїв ‘Яд-ва-Шем’ (Yad Vashem) і звання Праведника світу(Righteous among the Nations), яким нагороджувалися люди за допомогу євреям в роки війни. Сендлер була удостоєна цієї нагороди в 1965-му році, але відвідала Ізраїль лише після падіння соціалістичного режиму в країні.\nУ меморіальному музеї ‘Яд-ва-Шем’ іменне дерево Ірени зростає в самому початку алеї Праведників світу. У 2007-му році ізраїльським прем’єр-міністром і польським президентом кандидатура Ірена Сандлер була висунута на здобуття Нобелівської премії миру (Nobel Peace Prize 2007), але в ході голосування премію отримав кандидат в президенти США Аль Гір (Al Gore).\nОстанні роки життя Ірена провела у Варшаві, в однокімнатній квартирі; вона отримувала довічну премію від уряду Ізраїлю і постійно підтримувала контакт з врятованими з гетто дітьми.\nПомерла Ірена Сендлер 12 травня 2008 року, у віці 98 років, ‘Кожна дитина, якого я врятувала — це підтвердження того, що я жила на цій планеті, а не привід для слави’, — зізналася Ірена в одному зі своїх останніх інтерв’ю.


На скільки подешевшали корми для свиней? – Асоціація свинарів України\nКілька останніх місяців ринком шириться теза про понад двократне зниження цін на зернові, олійні та продукти їх переробки через заблокований експорт. Такі тези, з одного боку, зустрічають закидами про надприбутки вітчизняних свиногосподарств, а з іншого ― побоюваннями різкого підвищення внутрішніх цін до рівня світових після відкриття портів. У тому, на скільки обґрунтовані ці гіпотези, розбиралися в Асоціації «Свинарі України».\nАналітики зернового ринку підтверджують значне зниження цін закупівлі ключових сільськогосподарських культур. Однак лише в окремих регіонах. Зокрема на Сході ціни на зернові та олійні «обвалилися» більш ніж удвічі через близькість до зон бойових дій. При цьому йдеться про закупку за готівку (так звана «форма 2») та самовивіз із господарства-продавця. Тож повсюдною таку динаміку не назвеш.\nВиробники свинини підтверджують, що вагому частину здешевлення кормових інгредієнтів «з’їдають» подвоєні витрати на доставку. Тож з урахуванням ПДВ та логістичних витрат більшість культур подешевшали в середньому на 20-35% проти їх довоєнного рівня. Вполовину впали ціни лише на соняшникові шроти та макухи. Однак переваги від такого здешевлення наразі отримують далеко не всі свинарі, оскільки багато хто робить запаси на весь маркетинговий рік до нового врожаю. А отже, ще досі догодовує зерновими, придбаними минулоріч за вищою ціною.\nЗ іншого боку, низка виробників свинини побоюється, що після розблокування портів ціни на зернові та продукти переробки олійних різко «надолужать» розрив із глобальними котируваннями. Експерти запевняють, що внутрішній ринок «зближатиметься» з світовими цінами поступово. Так, рослинники зараз недоотримують від 100 до 200 дол. США/т через ускладнену логістику, тож ціни зростатимуть у цьому діапазоні, проте не одразу. Так, після розмінування акваторій знадобиться щонайменше два місяці для відновлення нормальної роботи портової інфраструктури. Тож після цього ціни можуть зміцнитися на 30-50 дол. США/т, проте цей підйом, найімовірніше, не переросте в ціновий галоп, а подальший рух цін буде досить плавним та залежатиме від темпів експортної активності. Остання відчутно поступатиметься звичним темпам, тож з високою ймовірність цього сезону кормів не бракуватиме. З іншого боку, така ситуація може «відгукнутися» зменшенням площ посівів озимих культур, що помітно вплине на ринкову ситуацію у подальшому.


Гаманці купити у Києві → Ти Купи дешево гаманець\nЩодня ми користуємося таким аксесуаром як гаманець. Спеціалісти з фен-шую кажуть, що «хатинка» для наших грошей повинна бути зручною, надійною, а зовні – гарною, тоді ми зможемо швидко стати заможними, бо грошам сподобається жити там постійно. І хоча це тільки красивий вислів, але портмоне − найпотрібніша нам річ, тому до його вибору слід поставитися максимально серйозно.\nЯкими виробляють гаманці?\nДизайнери постійно розроблюють нові моделі, виробники пропонують нові матеріали, тому вибір у покупців дуже великий. Але з’являється нова проблема: який купити гаманець?\nНайпопулярнішими вважаються моделі з натуральної шкіри. Цей матеріал з давніх-давен вважається найбільш пристосованим для гаманців, він демонструє заможність їхніх володарів. В України випускають чимало таких варіантів – з грубої і м’якої шкіри, з тисненням, принтом, ручної роботи. Їхня перевага – надійність, довгий строк користування ними. Навіть через десятиріччя потерта шкіра виглядає привабливо - у стилі «ретро» або «вінтаж».\nГарні моделі можна придбати з еко-шкіри, замінників різної якості. Дуже часто неозброєним оком їх важко відрізнити від справжніх матеріалів, але вони у кілька разів дешевші. Сучасні матеріли дозволяють робити модні і ефектні речі, популярні у багатьох покупців.\nТакож є портмоне з тканини, нейлону, поліестеру. Такі вироби, як правило, дуже яскраві, з незвичними малюнками. Їх обирають для себе підлітки, молоді дівчата. Якщо одному з них виріб сподобався – решта, як правило, хоче придбати собі такий саме.\nЗа формою ці речі також відрізняються. Купити можна моделі з «блискавкою» та на кнопці, з одним-двома відділеннями або зі спеціальними кишеньками для карток, візитівок, великих банкнот та дрібних монет, з відділеннями під водійські права чи перепустку.\nДля чоловіків гаманець – доказ їхньої успішності, статусу. Найбажанішим придбанням для них вважається шкіряний великий виріб чорного або коричневого кольору, в якому знайдеться місце для всього, що йому потрібно.\nЖінки найчастіше шукають оригінальну, ефектну модель червоного, коричневого кольорів, бордових або синіх відтінків. Для них важливо, щоб фурнітура була зручною, якісною, щоб поверхню прикрашав малюнок або тиснення «під рептилію», щоб придбаний аксесуар вдало доповнював сукню, пальто. В жіночих моделях часто є невеличка ручка, за яку можна її тримати.\nМолодь зазвичай вибирає зручні і дешеві вироби, які підходять їм за кольором та оформленням. Це може бути навіть річ з тканини або пластику – головне, щоб вона була модною, яскравою, подобалася їхнім друзям.\nЧасто близькі люди вибирають гаманці у подарунок на день народження, Різдво, інші свята. Найкраще – взяти аксесуар з натуральної шкіри ручної роботи. Він багато років буде вірно служити вашим рідним та нагадувати їм про цей пам’ятний день.\nПридбати гаманці можна в будь-якому українському місті. Обирайте сучасні зручні моделі, і нехай грошей в них завжди буде багато.\nКожаный кошелек Grande Pelle 54211060\nКожаное портмоне Grande Pelle Onda 507110\nМужской кошелек с RFID защитой SHVIGEL 11126\nКожаная кредитница с RFID защитой Vintage 14498\nКожаная кредитница с RFID защитой Vintage 14375\nКожаная визитница SHVIGEL 13916\nКожаная визитница SHVIGEL 13915\nКожаная визитница SHVIGEL 13914\nКожаная визитница SHVIGEL 13913\nКожаная визитница SHVIGEL 13912\nКожаная визитница SHVIGEL 13911\nКожаная визитница Vintage 14604\nКожаная визитница Vintage 14603\nКожаная визитница SHVIGEL 13910\nКожаная визитница SHVIGEL 13909\nКожаная визитница SHVIGEL 13908\nКожаная визитница SHVIGEL 13906\nКожаная визитница SHVIGEL 13907\nКожаная визитница SHVIGEL 13905\nКожаная визитница SHVIGEL 13904\nКожаная визитница Vintage 14605\nВизитница из кожи крокодила CROCODILE LEATHER 18576\nВизитница из кожи крокодила CROCODILE LEATHER 18575\nВизитница из кожи ската STINGRAY LEATHER 18646\nВизитница из кожи ската STINGRAY LEATHER 18644\nАртикул: vis-vsl33 oil tan\nМужское кожаное портмоне Visconti vsl33 oil tan с защитой RFID\nАртикул: vis-vsl33 bk/st bl\nМужское кожаное портмоне Visconti vsl33 bk/st bl с защитой RFID\nАртикул: vis-vsl21 oil tan\nМужское кожаное портмоне Visconti vsl21 oil tan с защитой RFID\nАртикул: vis-tsc39 tan\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti tsc39 tan\nАртикул: vis-tsc39 brn\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti tsc39 brn\nАртикул: vis-cr93 brn\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr93 brn\nАртикул: vis-cr93 blue\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr93 blue\nАртикул: vis-cr93 blk\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr93 blk\nАртикул: vis-cr92 brn\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr92 brn\nАртикул: vis-cr92 blue\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr92 blue\nАртикул: vis-cr91 brn\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr91 brn\nАртикул: vis-cr91 blue\nКожаный мужской кошелек с RFID защитой Visconti cr91 blue\nЦена, грн: 129 – 6 850\nНатуральная кожа змеи4


New Year Eve Party 2020 в готелі Україна\nКоли біля Головної ялинки країни на Софійській площі у Києві святковий натовп киян та гостей міста готуватиметься відліковувати останні секунди року, що минає, всього лише у 500 метрах звідти у самому розпалі буде запальна новорічна вечірка – New Year Eve Party 2020 в чотиризірковому готелі "Україна". Це один з кращих готелів столиці зі своєю цікавою історією, що став одним із архітектурних символів міста.\n31 грудня гостям ресторану на 2-му поверсі готелю готують особливу та магічну ніч, яка відкриє першу, чисту сторінку Нового року 2020.\nГоловними розпорядниками вечірки будуть харизматичні ведучі Олександра Рудь та Дмитро Сименчук, які розпочнуть музичний вечір рівно о 23:00. Святковий настрій допоможуть створити українські та світові музичні хіти у живому виконанні дуету з київського кавер-гурту In White Duo. Запальні танці до ранку у ритмах Hip-Hop та RnB обіцяють Deluxe Go Go та DJ Richie.\nТакож гостей чекає святковий бенкет з вишуканими стравами від шеф-кухаря ресторану "Україна". Тут і рибне асорті з копченим вугрем в соусі унагі, і тарілка українських м’ясних делікатесів, і тигрові креветки під соусом теріякі, і особливе святкове олів’є з ніжним м’ясом кролика та перепелиним яйцем. Гарячий стіл почнеться з жульєнів та смаженої фети в беконі. А основну страву можна буде вибрати з трьох варіантів: філе сібаса з пряними травами, каре телятини на пательні, качине філе в медово-апельсиновому соусі з ягодами. А ще ж і десерт: плато українських сирів з медом та горіхами, фруктова тарілка та спеціальний святковий сюрприз від шеф-кухаря. Крім того, кожен гість отримає у подарунок келих ігристого вина.\nАле головним бонусом для гостей новорічної вечірки в готелі "Україна" буде ошатно вбраний Хрещатик, мерехтливі вогні Майдану Незалежності, підсвічені куполи Софії Київської та можливість за 10 хвилин опинитися у самісінькому епіцентрі вуличного новорічного святкування на Софійській площі або біля ялинки на Подолі.\nВартість новорічного бенкету з програмою становить 3000 гривень з особи, але до 16 грудня діє знижка 10%! Дітям до 13 років пропонують спеціальне дитяче меню за 1200 гривень та солодкий подарунок. Детальніше ознайомитися з умовами та забронювати столик можна за посиланням.\nА для гостей Києва і тих киян, хто живе далеко від центру, є прекрасна нагода провести залишок новорічної ночі в одному з комфортабельних номерів готелю "України" за спеціальними умовами, які включають безкоштовний ранній заїзд або пізній виїзд (при наявності вільного номера), а також пізній сніданок з келихом шампанського вранці 1 січня.\nНоворічна ніч в готелі "Україна" – це прекрасна можливість зустріти Новий 2020 рік та провести улюблені зимові свята в самому центрі Києва.\n- Новорічний Кам’янець


Миколаїв у співфінансуванні з Держбюджетом купить квартири для переселенців - ₴1,8 мільйона забрали з відшкодування ПДВ на покупку кредитних автобусів\nЧлени виконавчого комітету Миколаївської міської ради в середу, 22 вересня, перекинули 1 мільйон 841 тисячу 700 гривень на придбання житла для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на квартирному обліку. Засоби зняли зі статті витрат, передбаченої на відшкодування податку на додану вартість придбаних нових автобусів для міста Миколаєва за кредитні кошти.\nПро це повідомляє кореспондент «Преступности.НЕТ».\nВіце-мер з питань внутрішньо переміщених осіб і у справах ветеранів Юрій Степанець повідомив, що мова йде про співфінансування державної програми з купівлі соціального житла для ВПЛ. Держава дає на покупку житла 70%, а міська влада повинна виділити понад 30% з місцевого бюджету.\n- У Миколаєві є унікальна можливість. Соціальне житло буде нашим комунальним, ми не передаємо його у власність нікому. Воно буде на балансі міста. Ми будемо надавати житло соціальній категорії осіб - внутрішньо переміщеним особам, тимчасово. Ми маємо можливість купити житло і отримати з держави значні кошти на покупку. Ці гроші (1,8 мільйона гривень, - ПН) передбачені на відшкодування ПДВ на ті автобуси, які ми повинні були купити за гроші Європейського банку, але тендер був скасований у зв'язку з ситуацією в Білорусі, тому ці кошти в цьому році будуть незадіяні, - пояснив Степанець.\nПерший заступник міського голови Віталій Луков уточнив, чи є якісь терміни, коли все-таки відбудеться тендер із закупівлі нових автобусів. На що віце-мер із земельних питань та питань транспорту Юрій Андрієнко зазначив, що зазначені кошти зараз не використовуються і їх можна витратити на «благу мету». Щодо продовження співпраці з Європейським банком, то техзавдання вже оновлено і знаходиться на розгляді банку, тому найближчим часом тендер буде оголошений.\n- Це тривала процедура. Ми сподіваємося, що в цьому році організаційні питання і підведення підсумків нам вдасться завершити, але ці кошти - з відшкодування ПДВ, вони будуть необхідні в наступному році, тому підтримую пропозицію Юрія Степанця. Вважаю, це буде корисно для міста, - заявив Андрієнко.\nУ підсумку, це питання узгодили 15-ма голосами «за».\nЯк відомо, в тендері на закупівлю нових автобусів брали участь два підприємства - ТОВ «Сучасні вантажівки» і ТОВ «Чернігівський автозавод». Пізніше з'ясувалося, що український завод готовий поставити до Миколаєва в 1,5 рази більше техніки, ніж представники МАЗу, за рахунок кредиту ЄІБ .\nАле в підсумку, через санкції ЄС Миколаїв відмовився закуповувати білоруські МАЗи по кредиту ЄІБ, тому місто вирішило провести новий тендер. Зокрема, мер Сенкевич захотів запустити на тендер із закупівлі автобусів більше іноземних компаній, але через це місто отримає менше транспорту.


Понад півтисячі буковинців постраждали від тварин » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nПротягом п’яти місяців 2013 року зареєстровано 580 екстрених повідомлень з приводу укусів та інших ушкоджень, завданих тваринами. Від укусів бродячих собак постраждало 218 осіб. Повідомляється на офіційному сайді Держсанепідслужби Чернівецької області.\nПотерпають буковинці і від домашніх тварин. Нагадаємо, нещодавно в Сокирянському районі домашньою собакою була покусана чотирирічна дівчинка. В ході епідеміологічного обстеження з'ясувалось, що 16.05.2013 року домашня собака отримала укуси від лисиці, пізніше захворіла і померла. Покусана дитина та члени родини, які мали контакт з хворою собакою, в Сокирянській центральній районній лікарні отримують курс щеплень проти сказу.\nНа сьогодні не існує ліків проти сказу, тому особам, які були укушені невідомими тваринами, потрібно негайно звернутись у найближчий травмпункт. Результат щеплення залежить від того, як швидко було введено першу дозу вакцини (курс щеплень складається з шести ін’єкцій : в день звернення, потім на 3, 7, 14, 30, 90 добу).\nЯкщо тварина, яка нанесла ушкодження, після 10-денного ветеринарного спостереження залишається здоровою, курс щеплень припиняють.\nПри отриманні ушкоджень рану необхідно промити водою з милом, краї рани обробити розчином спирту або йоду. Негайно звернутись за допомогою до лікаря травматолога.\nТеги - Чернівці укуси бездомні собаки сказ


Свято з вогнем на честь Хануки\n29 грудня у запорізькій синагозі «Гіймат Роза» єврейська громада міста провела святкування Хануки (загалом же свято почалося ще в неділю, 25 грудня). Із синагоги свято перемістилося на площу Фестивальну, де відбулося урочисте запалення свічок встановленої тут менори. Головний рабин Запорізького регіону Нохум Ерентрой у своєму виступі нагадав про невгасимий вогонь духовного сяйва.\nСвято проходило весело, із вікторинами, сюрпризами, жвавими хороводами. Було багато вогню – фаєр-шоу, феєрверк, запалені літери, що склали слово „Ханука”.\nНагадаємо, що минулого року свято Хануки також проходило на центральній площі Фестивальній.\nЗагалом у Запоріжжі на честь святкуванням Хануки в трьох місцях було встановлено святкові менори. Це площа Фестивальна, Набережна магістраль біля ЦПКіВ «Дубовий гай» та на перехресті вулиць Запорізької та Набережної. Дві останні менори будуть світити до 2 січня.


6c383912d77a2875 Передвесільна метушня або чому дівчата переживають.\n« Прогулянка молодят.\nВесільний лімузин — кілька пам’яток молодятам. »\nПередвесільна метушня або чому дівчата переживають.\nВесілля , для кожної нареченої , це не просто похід в РАГС , з метою поставити підписи , це , насамперед, свято двох молодих сердець , свято друзів і родичів. Саме з цього за якість організації та проведення весілля , найбільше хвилюються саме дівчата . Чоловіки в цих випадках зайняті лише в тих процесах підготовки , в яких їх просять що або зробити жінки , купити те-то , знайти Весілля , для кожної нареченої , це не просто похід в РАГС , з метою поставити підписи , це , насамперед, свято двох молодих сердець , свято друзів і родичів. Саме з цього за якість організації та проведення весілля , найбільше хвилюються саме дівчата . Чоловіки в цих випадках зайняті лише в тих процесах підготовки , в яких їх просять що або зробити жінки , купити те-то , знайти це , допомогти , зібрати , перенести , привезти і відвезти . Роль жінок в передвесільної метушні набагато важливіша , вони займаються і приготуванням весільного обіду , і прибиранням у будинку , і прикрасою весільного картежамі , і , що найголовніше , приготуванням нареченої. Вони постійно чимось зайняті , весь час кудись поспішають , знаходяться в повній готовності метушитися над будь дрібницею , без якої весілля , на їх думку , просто не зможе стати ідеальною. Виникає закономірне питання , чому відбувається саме так , чому жінки ставляться до весілля настільки яро , чому набагато більше чоловіків переживають за всі ці численні приготування? І назвати чоловіків бездушними тут вже не вийде , достатньо лише згадати, як чоловіки зізнавалися в любові і робили пропозицію. Выходит, что делать из мухи слона, более всего свойственно именно женщинам.\nВідповідь на це питання спробуємо відшукати в глибокій давності , ще в ті часи , коли на землі мешкали первісні люди. Адже поняття « берегині вогнища » почало формуватися саме в ці часи. Тут досить згадати елементарну історію , за якою нам відомо , що поки чоловіки полювали і добували їжу , жінки сиділи вдома з дітьми і займалися приготуванням їжі. Такие понятия, как уборка и готовка еды, не имели никакого отношения к мужчинам, оставаясь чисто женскими занятиями.\nСаме відображення цих первісних задатків , ми спостерігаємо і в наші дні. У той час як чоловік щодня трудиться і приносить в дім прожиток , та й взагалі піклується про благополуччя своєї сім’ї , жінки займаються вихованням дітей , прибиранням будинку і турботою про людей похилого віку . Отсюда и сложилось такое, нейтральное, отношение мужской половины к предсвадебной суете.\nОднак , жінка може бути прекрасним організатором будь-якого святкування . Тим більше що за підтвердження цього факту виступає статистика . Більше третини всіх керівних посад , проектів , компаній і так далі , займають саме жінки. Тут вони можуть скласти чоловікам конкуренцію , як в професійному сенсі , так і в плані оплати праці . Тим більше , існує думка , що жінки для досягнення ідеального результату своєї праці , насправді витрачають набагато менше своїх сил і нервів , ніж чоловіки , і це все при видимої напруженості і постійної метушні. А адже довести жінку до стресового стану може будь-яка неприємність . Так устроена женщина, она привыкла видеть всегда чистых, ухоженных детей, сытого и довольного мужа, чистую квартиру, поэтому, если что-то идет не так – женщина либо бросает все это, либо с еще большим упрямством и целеустремленностью идет до конца.


Бабухів — Вікіпедія\n49°21′22″ пн. ш. 24°36′28″ сх. д.H G O\nРада/громада Бабухівська сільська рада\nКод КОАТУУ 2624480301\nПерша згадка 3 січня 1441\nПлоща 11,517 км²\nГустота населення 99,42 осіб/км²\nПоштовий індекс 77037\nГеографічні координати 49°21′22″ пн. ш. 24°36′28″ сх. д.H G O\nАдреса ради 77037 Івано – Франківська область, Рогатинський район, с. Бабухів, вул. С. Бандери, 156 , тел. 3-45-81\nБабу́хів — село Рогатинського району Івано-Франківської області.\n3.1 Усні перекази\n5 Шкільництво і культурне життя\n6 Період московського поневолення та події світової війни на території села\nРадьо Андрій — греко-католицький священик, капелан УПА.\nУсні перекази[ред. | ред. код]\nПерша згадка про село Бабухів прилягає на 3 січня 1441 року у книгах галицького суду. Про походження назви села є декілька легенд. Одна з них, що зберігалася в пам'яті людей, походить від слів «баби ховалися». А ховалися нібито в комишах під час набігів татар.\nДостовірною легендою про походження назви села є те, що вона є присвійно-прикметковою формою з суфіксом — ов, Бабухов, утвореною від особового імені Бабух. Існування такого Імені засвідчено писемними пам'ятками. Так, мабуть, називався засновник або власник поселення. Не включена можливість, що це ім'я якимось чином пов'язане із відомим божеством. А. Шнайдер виводить назву села зі назви потоку.\nЛюди села зберегли пам'ять про те, що перші хати були збудовані під Збічкою так називається південна частина села над потоком . На північ від поселення на горбі, що зветься Байковою горою, був монастир. Про це засвідчують знахідки. Під час забудови даної території було знайдено хрест з розп'яттям Ісуса Христа і захоронення монахів. За декілька десятків метрів на північний захід від монастиря був цвинтар. Зараз там глинищі, звідки люди беруть глину. У верхній частині глинищ можна побачити ями для захоронення померлих. Такі відомості дав старожил Скибак Микола. Доля монастиря невідома. Напевно, він був зруйнований турками, які весь час нападали на нашу землю.\nІз брошури «Матеріали до історії міст і сіл Рогатинщини», виданої 1991 року відділом народної освіти райвиконкому, є деякі дані про село.\n"Інвентар Бабухова записано в Галицькі громадські ікти 4 березня 1717 року. В ньому опис двору. На краю села-винниця, у ній 2 котли для куріння горілки, третій випний і всяке броварне начиння. Біля гостинця-корчма « хворосту, недобра». Млин на один камінь, другий млин пустий, бо сакси на переправу розідрали ".\nпідданих у Бабухові 35 чвертланових господарств, з них 19 тяглових, що тримали по 2-4 воли, 1-2 коней і робили панщини 4 дні зимою, 2-3 дні літом, платили чинш 2 зл. в рік, 8-18 мочок зерна, цю категорію господарства представляли статечні ґазди: Іван Балацко, Гриць Жигун, Василь Федоришин, Федь Романів і інші.\n«16 піших господарств робили по 2 дні літом і 1 зимою, але не давали чиншів. Дронь Лисий, Іван Драгун, Грицько Кравець, Федь Худелик зимою і літом працювали по одному дню в тиждень. Податок від рогатою худоби на користь двору платили однаковий-від вола і корови –1зл., від коня-1зл.,15гр., від ялівки-15гр.»\n1848 скасовано панщину в Галичині. На честь події бабухівські селяни поставили кам'яний Хрест біля гостинця в центрі села. На ньому викарбувані слова, коли була скасована панщина і коли було встановлено цей пам'ятник. За більшовицький часів пам'ятник руйнували, ламали. Тільки 1991 за церковні гроші встановлено новий хрест, довкола нього зроблено загороду. Старі люди розповідають, що чули розповіді очевидців встановлення цього памятника, що глибоко під ним закопані кріпацькі кайдани, віз документи, зібрані з селян, пов'язані з із кріпацькою неволею. Так хоронили ненависне кріпацтво галицькі селяни.\nЗ початком першої світової війни, молоді хлопці вступають з нагоди січових стрільців. Багато хлопців із села пішли у січові стрільці. Це Богда Василь, Височанський Федір, Балацький Петро, Гриців Федір, Галушка Микола, Гелемий Іван, Гелемий Іван, Гелемий Іван, Галушка Іван, Галушка Федір, Гриців Степан, Богда Іван, Гой Микола, Зарейко Микола, Івасик Степан, Копцюх Іван, Копцюх Дмитро, Копцюх Гаврило, Матвій Онуфрій, Пилипів Федір, Пархуць Яків, Поперека Тимофій, Скробач Микола, Співак Іван, Сас Федір, Сас Андрій (хорунжий), Скробач Федір, Співак Петро, Скробач Іван, Сас Василь, Сас Микола, Снігур Степан, Троянівський Онуфрій, Хариш Іван, Поперека Михайло, Пилипів Петро, Богдан Петро Антонович, Іванців Петро Степанович. Всього 39 чоловік.\nДеякі — Балицький Петро, Поперека Тимофій і Снігур Степан — дожили до глибокої старості. Щойно помер Балицький Петро Гаврилович. Це був майстер «золоті руки» . без нього не покрилась ні одна хата в селі. Своїми руками він змайстрував з дерева олійню. З навколишніх сіл приїжджали люди били олій. А ступка, щоб зопіхати пшеницю на кутю, придатна ще й сьогодні, хоч майстер вже спочиває вічним сном. Це була дуже мудра людина. До останніх днів свого життя в нього збереглася добра пам'ять. В останні роки до нього приїжджали багато вчених людей. Одні за спогадами про ті давні стрілецькі події, інші, щоб записати давні пісні, колядки, гаївки яких старенький знав безліч. Заходили до нього вчителі та діти місцевої школи, бо вже дуже цікаво вмів розповідати Балицький. Побував у нього і наш галицький письменник шановний пан Роман Коритко, записав спогади у старого січового стрільця, які були опубліковані в журналі «Літопис Червоної калини» ч. 1-1991 р.\n"Коли позаду прожите життя і фізична неміч усе більше сковує тіло, а розум і пам'ять залишаються свідомими, людина переважно віддається спогадам…\nДонедавна своє минуле я згадував лише в думках. А якщо розповідав дещо, то тільки рідним і близьким. Такі були часи. І не вірилося, що вони можуть змінитися. І раптом сталося чудо!… До мене почали приїжджати представники районної влади, активісти організації «Меморіал» кореспонденти. Приходять й односельці, діти словом усі, хто цікавиться Історією Січових стрільців. І мої, колись безмовні спомини зазвучали уголос. А розповісти є про що. Бо так склалася моя доля. Я чимало пережив, багато, багато бачив, не раз дивився смерті у вічі. Повірте, ще й сьогодні хвилює моє серце «ота слава стрілецька»…\nНе знаю, чим керувався тоді я, сімнадцятирічний юнак, який за власним бажанням пішов боротися за волю України. Чи почуттям обов'язку? Чи пробудженням свідомості? Чи спалахом молодечого романтизму? Чи потягом до незвичайних пригод? Чи бажанням прославитись? Мабуть, усім тим, що я перечислив. Правда, його можна назвати коротше: почуття національного патріотизму. Так як би там не було, в березні далекого 1916 року я і три мої товариші, такі ж безвусі сільські хлопці, Василь Богда, Юкро Височанський та Микола Галушка потайки від родичів записалися до Січових Стрільців.\nЛегко сказати «записалися»… Записалися можна будь-куди, тільки не не війну. Поштовхом до прийняття нашого рішення послужив приїзд у відпустку, чи як тоді казали, на «урльоп» чотирьох наших односельчан героїв битви на горі Маківці Онуфрія Матвіїва, Микола Зарейка, Федора Гриціва і Степана Івасика. Цій четвірці з нашого села першими пощастило влитися в ряди Січових Стрільців ще під час відомого серпневого відбору у місті Стрию 1914 року.\nІ ось, овіяні славою кривавого бою, в якому зуміли проявити себе за що були відзначені командування, січовики приїхали у рідне село. Боже мій, що тоді творилося! За стрільцями натовпом бігла дітвора, їм посміхалися всі сільські дівчата, поважні ґазди при зустрічі першими знімали капелюхи. Ну, а такі як я заздрили… Вагань не було жодних. Змовившись, ми з товаришами смерком, щоб хтось не запримітив і не доніс батькам, таємно зібралися на околиці села і полями і лісами подалися пішки у Свистільники, де знаходилася «Стрілецька кадра». Село Свистільники лежить у трикутнику між Рогатином, Бережанами і Бурштином. Йти довелося кілометрів з дванадцять.\nПісля прискіпливої медичної комісії, члени якої чомусь дуже довго між собою сперечалися, нас нарешті було визнано гідними до військової служби. Ми наївно сподівалися, що негайно одержимо зброю, уніформу і підемо в бій. Тим паче, що лінія фронту проходила зовсім близько, на території Берижанського повіту і яким було наше розчарування, коли нас чотирьох добровольців відправили на вишкіл у сусіднє село Нижню Липицю. Довго там ми не пробули. З огляду на те, що близько проходив фронт, кадру переправили у село Черче, а вже звідти-аж у Розвадів, що біля Миколаєва на Львівщині. Спати приходилось на глиняній, застеленій соломою долівці. В хаті було холодно, і ми не раз з гумором згадували теплу мамину перину, жартували над побутом «бравих вояків». Але жодного разу ніхто не покаявся, не пошкодував, що зробив необачно, вступивши до Січових Стрільців.\nТільки через рік, у лютому 1917 року мене з товаришами було зачислено до піхоти сотні і відправлено на російський фронт. Бойове хрещення відбулося біля села Куропатники на Тернопільщині. Саме село знаходилося в руках росіян, наші позиції тягнулися узліссям напроти Куропатник аж до села Баранівки, що межує з Конюхами. Лінія фронту проходила через річку Ценівку, яка тече оболонею попри Куропатники. Всього нас налічувалося чотири сотні, які, в свою чергу об'єдналися в курінь. З командирів пам'ятаю сотника Василя Дідушка і Четаря Івана Цяпку.\nТри місяці ми просиділи в окопах. Якщо перші дні були насичені боями, стріляниною, частими сутичками, які не раз переростали в рукопашні бої, то потім раптом настала тиша. Правда, інколи артилерія та скоростріли нагадували, що ми на фронті. І все ж на російському боці творилося щось незрозуміле. Вечорами звідти доносилися українські пісні. Незабаром ми дізналися, що нам протистоїть військова частина, яка майже повністю складається з українців. Ми зрозуміли, що твориться абсурдна несправедливість, що українці змушені вбивати.\nПричина затишшя на фронті, як виявилося пізніше, крилася в тому, що в Росії відбулася революція і було скинуто царя. Почалося братання. Особливо тепло воно проходило під час релігійних свят. Запам'ятався мені солдат з російської армії, українець за національністю, на імення Петро. Він дуже любив співати українські народні пісні. Щоразу при зустрічі Петро говорив, що Велика Україна і Галичина — землі єдиного українського народу, який століттями змушений терпіти чуже ярмо. Закликав нас скинути свого цісаря, як це вже відбулося в Росії, і братися за будову самостійної держави. Петро вірив, що на обломках двох Імперій-Російської і Австрійської-створиться незалежна Україна. Від Петра ми вперше чули, що в Києві організовувалася Центральна Рада, яка починає формувати національну армію.\nОдна така зустріч під час Великодніх свят закінчилася трагічно. Коли січовики і наддніпрянці, зійшовши у видолинку, вітали одні одних зі святом, провокатор з російського боку відкрив кулеметний вогонь. Загинуло кілька чоловік з обох сторін. Влітку нашу сотню командування перекинуло під село Конюхи, де йшли дуже запеклі бої. Та довго воювати мені не довелося. 1 червня я і ще три стрільці пішли у розвідку і потрапили в полон. Через Тернопіль нас відправлено в Київ. Деякий час ми перебували в дарницькому таборі для військовополонених. Ставлення до нас з боку властей було досить-таки нормальним. Дуже часто перед нами виступали різні політичні діячі. Одного разу приїхав і виголосив промову Володимир Винниченко.\nЗ Дарниці полонених стрільців розвезли в різні кінці Росії. Нас сорок чоловік відправили у тепер відомий всьому світові своєю трагедією Чорнобиль на будівництво вузькоколійки. Трималися ми купи, жили дружно, однією сім'єю. Часи були непевні, крім воєнної розрухи в Україні вирували політичні пристрасті. Скрізь шастали різного ґатунку агітатори. Не рідко траплялися й провокатори. Одні закликали підтримувати тимчасовий уряд, інші-висловити йому недовір'я. Найактивнішими були більшовицькі агітатори, які проповідували свої ідеї. А в Києві тим часом набирала сили Центральна Рада. Дізнавшись, що в Києві формується з полонених січових стрільців військове угрупування, ми всі тут же подалися у столицю. Я був зачислений до скорострільної сотні. Крім патрулювання на вулицях, ми ще охороняли уряд Центральної Ради. Не можу передати того зворушення, яке пережили ми, збагнувши, що влилися в лави новоствореної української армії. За рахунок січових стрільців було скомплектовано Галицько-Буковинський курінь, який згодом переріс у корпус. Командиром став наш земляк, полковник Євген Коновалець. Він зумів за короткий час підняти наш бойовий дух, навести дисципліну і донести до свідомості кожного, що воюємо за долю України. Його слова я пам'ятаю ще й сьогодні. Коновалець якось сказав: «Визволення Надніпрянщини має ще не менше значення, ніж визволення Галичини. А може, ще більше. Буде вільний Київ, буде-Львів, не буде Києва, не буде Львова».\nЗ лютого 1918 року аж до кінця визвольної війни я перебував там, де велися бої за незалежність Української Народної Республіки, яка буквально захлиналися від ворожого зашморгу. Скільки було цих боїв — великих і малих, але однаково жорстоких, бо лилася кров і вмирали люди. Не буду всіх згадувати… Зрештою, це й неможливо. Не все збереглося в пам'яті. Відзначу тільки, що тоді склалася складна політична ситуація. Центральну Раду замінила гетьманщина на чолі зі Скоропадським, але в результаті повстання її було повалено і влада перейшла до рук Директорії. Правильніше буде сказати-повернулася до тих, хто першим підняв народ на боротьбу за національне визволення. В усіх цих подіях активну участь брала наша сотня. Чого тільки не довелося пережити? Одного разу я був свідком замаху на життя президента УНР Михайла Грушевського. Це трапилось біля будинку українського уряду, коли президент сідав в автомобіль. Переодягнений у петлюрівську форму, вбивця намагався заколоти Грушевського настромленим на гвинтівку багнетом. На щастя, наш сотник Микола Загаєвич, який стояв поблизу, встиг ударити нападника кольбою кріса по голові і той зміг тільки проколоти пальто президента. На жаль сотник, незабаром загинув у запеклому бою біля міста Василькова на станції Мотовилівка. Цей бій відбувся у листопаді 1918 року між повсталими стрільцями і військом Скоропадського. Ми йшли з Білої Церкви і гетьман кинув проти нас найкращі свої сили. Але зазнав поразки. Шлях на Київ був відкритий. В цьому бою поклав голову також сотник Федір Черник, який користувався серед стрільців повагою і авторитетом. Про нього навіть пісні співали.\nКорпус Січових стрільців став ударною силою, яку опирався Головний Отаман С. Петлюра. На початку грудня було звільнено Київ, а німців-роззброєно. Гетьман залишив столицю і втік за кордон. Однак ні миру, ні спокою не стало. Незабаром почалася війна з Радянською Росією. Нашій сотні, яка входила у полк Івана Регульського, довела обороняти Київ. У лютому 1919 року ми змушені були його залишити. Далі почалося кочове фронтове життя. Та ми йшли вперед, не відступали, то знову перехоплювали ініціативу, яку незабаром втрачали. Поряд із нашим полком воював полк під командою полковника Голуба, сформований також з галичан. Завдання нашої скорострільної сотні полягало в охороні бронепоїздів. Їх налічувалося два: один бронепоїзд мав на озброєнні 32, другий — 16 скорострілів. На ті часи це була велика сила, яка не раз відігравала основну роль в переможних боях. Навіть тоді, коли наша армія була відтиснута аж до Збруча, бронепоїзди часто гуляли тилами більшовиків. Якось ми потрапили в перстень, себто в оточення, але густий кулеметний вогонь допоміг з нього вирватися.\nЛіто 1919 року було тяжким для Надніпрянської армії, стан її став критичним. І якби не Українська Галицька Армія, навряд-чи найшла б вона в собі сили далі воювати. З появою галичан почався спільний наступ на Київ. Поступово були звільнені Проскурів, Жмеринка, Вінниця, Житомир. 31 серпня Галицька армія разом з нашим полком увійшла у Київ. Та ще цього ж дня з півдня підійшли полчища Денікіна і роззброїли передові частини УНР, а потім зайняли столицю.\nЗ того моменту настає новий період визвольної війни, який кінець-кінцем закінчився поразкою. Відхід з Києва дуже відбився на боєздатності української армії, її знизив моральний дух. В руках денікінців опинилася велика кількість зброї, склади з продуктами. Та бідна сама не ходить. У вересні серед наших вояків кинулася епідемія плямистого тифу. Пошесть особливо лютувала в жовтні-листопаді. Знесилена наша армія опинилася у так званому чотирикутнику смерті. Поділля, де тоді базувалися основні сили Директорії, було оточене з усіх сторін військами Польщі, Румунії, генерала Денікіна і Радянської Росії.\nТаким чином, війна практично програна. Від'їзд Петлюри у Польщу, а Петрушевича до Румунії призвів до саморозпуску армії. У грудні 1919 року армія Директорії і УГА практично самоліквідувалися. Нашу сотню поляки роззброїли, старшин інтернували, а рядовим стрільцям вдалося втекти. Після довгих поневірянь я повернувся додому. Та спокійного життя не було. Польські власті, окупували Галичину, почали переслідували учасників визвольної війни. І хоч я особисто проти поляків не воював, небезпека потрапити за ґрати чекала на кожному кроці. Річ у тім, що Пілсудський хотів з колишніх Січових Стрільців створити 25-тисячну армію і кинути її проти більшовиків. Я, як і всі інші, ухилився від тієї затії, через що деякий час змушений був перебувати на нелегальному становищі.\nЩе одна, можливо, й смертельна небезпека загрожувала мені в 1920 році, коли Рогатинщину зайняли кіннотники Примакова. Оскільки мій батько при Австрії 15 років був війтом, то військове командування завжди до нього мало якісь справи. Тому майже щодня у нас перебували старшини. Якось трапилося так, що один із них, чогось розсердившись, влаштував у хаті обшук і наткнувся на мої, принесені з війни штани-галіфе. Він відразу зрозумів, що я служив у Петлюри. Що тут почалося! На щастя, мені вдалося городами втекти у сусіднє село. За мене постраждала сестра, яку жорстоко побили нагаями. Кілька днів на мене чатувала засідка. Нарешті батька було попереджено, якщо я не з'явлюся, то хата піде з димом. Очевидно, так би воно сталося, якби не один людяний старшина. Він заборонив палити хату. … Багато вже минуло часу, відколи Україна зробила спробу звільнитися від чужого ярма і зажити вільним життям. І хоч визвольна війна закінчилась невдало, бо ворожі сили були надто великі, наші вояки покрили себе невмирущою славою. Молоді, переважно селянські хлопці, показували чудеса героїзму, билися мужньо, хоробро, не шкодуючи свого життя. Скільки їх полягло на полях України?! А скільки померло від тифу, у неволі? А скільки було розстріляно в полоні? Та слава їх не вмре, не поляже! Це стосується і галицької, і Наддніпрянської армій. Їх виступ відновив приспаний віками потяг до волі, до державної соборності. Січові Стрільці були носіями визвольних ідей і цим здобули симпатію та любов українського народу. Я сам неодноразово був свідком, коли на Великій Україні люди давали притулок нашим воїнам тільки тому, що ми були галичанами. Пригадую такий випадок: на Вінничині під час відпуску я і ще два стрільці збилися з дороги і, заблудившись, зайшли в село, яке вже зайняла ворожа кіннота. Нас врятувала моя галицька вимова. Господар нас нагодував, допоміг обійти заставу і, вивівши за село, спровадив на безпечну дорогу.\nОрганізованість, дисципліна, відчуття свого обов'язку, повага до цивільного населення, недоторканість чужої власності-все вигідно відрізняло наших воїнів від бійців інших армій, які любили знущатися над селянами, грабували їх, чинили насилля.\n… З роками все менше і менше серед живих залишається учасників визвольної війни 1817—1919 років. Я один з небагатьох, кому пощастило дожити до тих днів, коли можна сказати правду про наше минуле, про нашу історію. Мені вже дев'яносто два роки, але як молодіє моє серце, коли я бачу синьо-жовті знамена, чую пісні про Січових стрільців і читаю газети про ті події, які сам пережив. Коли в 1991 році на Зелені свята було освячення наново висипаної могили, прийшов і старий стрілець. Старечою щокою котилися сльози і тремтячим голосом він сказав: «…Я не думав, що дочекаю до того часу, що моя Україна буде вільною. Але все життя я вірив, що прийде той довгожданий час, бо не може такий великий народ завжди бути рабом, що він тай має бути вільним. Та тільки я не думав, що воля прийде так раптово. Але цього і треба було сподіватись. Бо дуже вже багато крові пролито за цю волю».\n«Івасик Степан одним із перших пішов у січові стрільці. В одному з боїв був поранений. Повернувся додому. Оженився виростили разом з дружиною 3-ох синів. В 1954 році помер.» (Із спогадів сина Івасика Ярослава)\nІз записів Гоя Василя дізнаємося, що невідомо в якому часі це сталося, але в селян зародилась думка побудувати церкву. Церкву було побудовано дерев'яну на тому місці, де зараз новий цвинтар. Ще до сьогодні зберігся вал, що був викопаний довкола церкви. Вона була побудована на честь Покрови Пресвятої Богородиці. Як оповідають, ця церква згоріла десь в кінці XVIII або на початку XIX ст. Те, що була дерев'яна, то згоріла до тла. Під Великим Престолом погоріли всі документи, в яких було записано, якого року була побудована ця церква, хто був священиком в ній.\nБабухівські селяни приступили до будови нової церкви. Їм надав допомогу пан Полек, що проживав на той час в селі. Це було в 1873 році. Є відомості, що вона була збудована на зразок костьолу. Довго ця церква не проіснувала. Побудована з неякісного каменю, швидко розвалилась і вже в 20-х роках ХХ ст. селяни приступили до будівництва нової церкви. Наша церква була прилучена до Вербиловець, оскільки Вербилівська церква вважалась матірною, а Залужанська і Бабухівська — дочерними. У Вербилівцях мешкав священик, а до Залужжя і Бабухова доїжджав. В матірній церкві хрестили дітей, перед одруженням молоді їхали «до притоки» у Вербилівці. Люди пам'ятають священика на прізвище Медвенький. Він побудував церкву в селі Вербилівцях 1869 року. Портрет його висить у дзвіниці до-сьогодні.\nПісля священика Медвенького на парафію у Вербилівці, Залужжя і Бабухів приїжджає священик Городецький Степан. Це було десь в 1889—1890 році. Як пише Гой Андрій «…він був високо освіченою людиною, добрим катихиком, відправу мав дуже сильну з піднесенням великої святості. Перед престолом, як відправляв Службу Божу, собою нагадував великого святого. Він мав звання Шембеляна і пошану у цілій Львівській окрузі. Сім'ї отець Городецький не мав, жив добре і своє багатство розділяв між бідними. При його допомозі в Рогатині була відкрита „Рідна школа“, гімназія, в яких могли вчитися всі здібні діти, незважаючи на їхнє соціальне становище». Отець Городецький завідував лікарнею у Львові, оскільки він вніс великий внесок у її будівництво. Був відомий не тільки в Галичині, а й за межами України.\nДля нашого села отець Городецький організовував братство молоді, куди входили молоді хлопці та дівчата, навчав їх різних наук, проповідував тверезий спосіб життя серед людей. А найбільше піклувався про шкільну молодь і дітей дошкільнят, заохочував їх до церкви і не дивно, що за його життя церква не вміщувала людей.\nСвященик побачив, що церква розвалюється і що треба будувати нову. За його порадою церковний комітет приступив до початкових робіт. Навозили дров, побудували цегельню, наробили цегли, випалили її. Було задумано побудувати також і читальню. Поперека Василь побував на заробітках в Америці, заробив трохи грошей, частину дав на будівництво читальні. Звичайно, цих грошей було замало. Зібралось декілька чоловік із села і поїхали в Рогатин до Управи, щоб дозволити будувати читальню. В Управі були тоді поляки. Вони не хотіли дати такого дозволу, бо їм легше було справлятись з темним, безграмотним, безкультурним українським народом. А церкву дозволили будувати. І тут сільська громада вирішила будувати і церкву, і народний дім. Священик Городецький тяжко захворів і в листопаді 1928 року помер, залишивши на будівництво читальні 10 доларів (у перерахунку на злоті — 135 злотих). Решту свого маєтку перед смертю роздав своїй родині.\nНа зміну священику Городецькому Степану приходить священик Щебанюк Іван Теодорович. Іван Теодорович Щебанюк народився 5 липня 1881 року в містечку Бариш Бучацького повіту. Він продовжив ту велику працю, яку розпочав його попередник. Першим невідкладним завданням було будівництво церкви. Вийшов спір, де ж будувати церкву? Сільська інтелігенція підказувала будувати її на ксьондзовім городі, де стоїть школа. Отець Щербанюк, порадившись із сільськими жителями, вирішили будувати церкву на городі, тобто на місці старої церкви. Проект церкви зробив відомий на цей час архітектор з м. Рогатина Роман Грицай. Весною 1932 року розібрали стару церкву і зразу ж приступили до будівництва нової церкви. На церкву лишив свій маєток один заможний селянин Романків Андрій (1832—1901 рр.). Він був неодружений, бо хворів, декілька наймитів, які працювали в нього. Отець Щербанюк продав його землю, маєток. На ці гроші почалося будівництво церкви. Внесок робило також все населення села. За майстра в цій роботі був Косовия з Рогатина. На будівництві церкви відзначились: Воробець Теодор, Сас Іван, Іванців Ілько, Лейбів Ілько, Гелемий Данило, Яцко Бажик, Хом'як Іван (наносив води на цілу церкву) та багато інших, бо вся робота виконувалась вручну, верх на церкві робили: Балацький Петро, Сас Микола, Мазурик Андрій, Ковба Микола, Височанський Микола.\nВже в 1933 році церква була побудована. Разом із церквою було збудовано читальну. Як церква так і читальня будувались громадою і на громадські гроші. Отець Щербанюк докладав всі свої сили на будівництво церкви і читальні. Разом з тим він жив життям людей села. Навчав їх культури поводження. В школі дітей навчав Закону Божого. Він користувався серед парафіян великим авторитетом. В 1943 році отець Щербанюк залишає свою парафію і разом з родиною виїжджає за м. Ходорів Львівської області. На парафію в села Бабухів і Вербилівці прибув новий священик отець Шулим. Про нього згадок немає, бо він був у селі недовго. Вони із священиком Чайківським помінялись парафіями.\nЯк згадують парафіяни, отець Чацківський мав дуже гарну відправу, дуже зворушливо виголошував проповідь. Щодо відправ, був дуже точним і акуратним. За це користувався повагою і авторитетом у парафіян. Але і отець Чайківський не пробув довго. Вже в 1949 році його разом з родиною заслано в Сибір, за «непокору більшовицькій владі». Після повернення із Сибіру він проживав на Рівненщині. І тільки літом 1994 року отець Чайківський помер. Отцем Василем Владикою було відправлено на наші церкви Панахиду по його смерті. За отця Чайківського було придбано нове Євангеліє, поновлено старе в 1949 році. На нове Євангеліє найбільший внесок зробили: Параскевія Співак, Ганна Височанська, Дмитро Петрович Балацький, Ілько Лейбів, Параскевія Хабурська, Андрій Іванович Гой. З нового Євангелія правилось тільки у великі свята і на похоронах у тих, хто вніс гроші на нього. Новий священик Білінський не прижився в селі. Він пішов на конфлікт із парафіянами. Увільнив старий комітет, на свій розсуд обрав новий, який народ не підтримував. Отець Білінський побачив, що він зробив недобре, залиши Бабухів, пішов в м. Рогатин, залишивши собі Вербилівці.\nПісля від'їзду отця Білінського, з села Конюшки приходить в Бабухів священик Ковшевич Юрій Михайлович. Він був священиком в с. Бабухів до 1967 року. З 1967 по 1990 рік часто змінювались священики. Кому це було вигідно? Церква часто закривалась районними властями. Члени церковної двадцятки їхали до них випрошувати дозволу відкрити церкву. Так проводив більшовицький уряд «атеїстичне виховання» серед народу. Так він хотів позбавити духовності народ України. З 1990 року в нашому селі відновлено греко-католицьку церкву. І в наш час[коли?] парохом церкви є отець Іван Боровський. Дяком є Гідзяк Степан.\nШкільництво і культурне життя[ред. | ред. код]\nНа початку ХХ ст. в селі була початкова школа. В першому класі (штуба) діти навчались один рік. В другому класі-два роки, в третьому класі також два роки. Була це так звана доповнювальна наука, де діти навчались ще три роки. Дітей знайомили із навичками ведення домашнього господарства. Вчителями були: Баран з Дем'янова, Качмар, Лаврів. (Записано від Балацького Петра).\nНа початок 20-х років була вже п'ятирічна школа. В кожному класі діти вже навчались по одному року. В першому класі підручник з рідної мови називався «Руська мова», в другому класі учні навчались польської мови із польського букваря. В четвертому класі, хто добре вчився, додатково вивчав німецьку мову. Німецьку мову навчав Пархуць Яків. Також вивчалися в школі історію, географію, математику. Ці дисципліни навчав один вчитель. Перерву між уроками називали «повза».\nСкибак Василь ділиться своїми спогадами: "Пам'ятаю таких вчителів: директор школи Напюрковскі Тадеуш і його дружина Яніна (в них було двоє дітей Болек і Збишек), п. Новак, П. Стебніцька Гелена і ще одна вчителька, квартирувала в Головки І., прізвище не пам'ятаю. Вчителі були поляками за національністю, але дітей вчили й українською мовою. В 1940 р. всі вчителі виїхали в Польщу. З приходом «перших москалів» із Східної України приїхало дві молоді вчительки: Скомердях Н., Грицько А. Як прийщли німці, вони виїхали. Як відомо, на початку 30-х років разом з церквою будувався Народний дім. Він будувався на кошти всього села. Гроші збирали під час коляд, на Великодні свята. Крім цього заможні газди давали гроші на будову Народного дому: Хабурський Григорій, Хабурський Андрій, Хабурський Іван, Поперека Василь, Поперека Іван, Скибак Григорій, Височанський Дмитро, Мазурик Іван, Гриців Степан і інші.\nПри народному домі працювали такі гуртки і товариства: драматичний і хоровий гуртки вів Василь Богда. Він був і дяком у церкві. Це був великий патріоті борець за волю України. Був він і в Січових Стрільцях, а в роки війни з німцями був в УПА. Був Богда Василь і членом ОУН (про долю цієї людини мова буде йти дальше). Товариство «Каменяр», «Сокіл» — це спортивно-патріотичні товариства. Товариство «Жіноча громада» — головою була Іванців Марія, товариства «Сільський господар» — голова Чепіль Іван, «Хліборобський вишкіл молоді» — головою був Гой Іван, пізніше Височанський Іван Андрійович; в 1937 році був заснований Союз українок, головою якого була Балацька. Працювали курси куховарок, на яких молодих жінок навчали куховарства і кулінарії. Зберіглася фотографія одного із курсів. (Фотографія № 3). Головою народного дому були Височанський Федір і Скробач Степан. Вони організовували святкування визначних дат, роковини Т. Г. Шевченка, І. Я. Франка, Фестини. Вся молодь, що закінчила школу і що навчалась в Рогатині, була задіяна до якоїсь патріотичної праці. Щосуботи і в неділю вечорами працювала бібліотека, в якій були дуже цікаві книжки, як для дорослих, так і для дітей. Бібліотекарем був Гідзяк Микола, потім Мазурик Андрій. Він неначе жива енциклопедія. Вечорами читав лекції з історії України, бо знав її, як кажуть, «назубок».\nВелику просвітницьку роботу проводив: Іванців Петро, Скробач Степан, Мазурик Дмитро, Мазурик Микола, Малецький Іван, Скибак Микола, Мазурик Василь. До читальні вечорами після роботи приходили хлопці, дівчата почитати газети, книжки, на репетиції, просто посидіти, поспілкуватися, пожартувати, поспівати.\nЗавідувач бібліотеки до своєї роботи ставився дуже відповідально. Позичену книжку читець повинен був прочитати і повернути її в бібліотеку через тиждень. При поверненні книжки бібліотекар перевіряв, чи не знищена книжка і обов'язково питав зміст книжки. Якщо читець прочитав книжку, то він приймав, а якщо ні, то бібліотекар повертав книжку назад, щоб той прочитав. Був в нашому селі і кооператив «Згода», більшість селян були його членами. Це більше об'єднувало людей. Вони вже менше свою продукцію (птицю, яйця, молоко, збіжжя) продавали жидам. Продавець був Микола Чепіль якого знищили більшовики. При кооперативі був приймальний пункт молока.\nВсе це існувало до вересня 1939 року. (Все це записано із спогадів Скибака Василя Григоровича).\nУ 1939 році в селі проживало 1450 мешканців (1400 українців, 5 поляків, 30 латинників, 15 євреїв).\nПеріод московського поневолення та події світової війни на території села[ред. | ред. код]\nНейтральність цього розділу під сумнівом. Будь ласка, ознайомтеся з відповідним обговоренням та за можливості виправте недоліки. (грудень 2017)\nСкільки ж страждань і горя народу Галичини приніс сумнозвісний вересень 1939 року.\nПан Скибак Василь згадує: «Так, ми чули по радіо, що йде армія — визволителька зі сходу. Хлопці і дівчата зробили через дорогу коло читальні гарну арку з квітів, посередині якої повісили синьо-жовтий прапор. Танки їдуть, дівчата у вишиванках кидають квіти їм назустріч. Вже на другий день їхав якийсь політрук з горбатим носом і приказав, показуючи на синьо-жовтий прапор: „Немедленно снять ету тряпку!“ Тоді вже всім стало ясно, з ким ми маємо діло. Спочатку більшовики почали роздавати селянам церковні і панські землі, а згодом почалося масове загоніння селян у колгосп, а тих, що не корилися, вивозили у Сибір як „несознательний елемент“ і „ворог народу“, а якого народу і який ворог, не второпаю й до сьогодні».\nРік 1941, червень. Прихід німецької армії ніхто вже не зустрічав. Але день 30 червня-День проголошення УНР, населення сприйняло як радісну звістку. Невдовзі молодими хлопцями було висипано стрілецьку могилу. Після закінчення роботи всі сфотографувались біля неї. (фотографія 4). Багато жителів села в час панської Польщі не тратили віри і надії на вільну державу Україну. Тому вони вступають в ОУН, щоб боротись за неї. Це Богда Василь, Гриців Дмитро Степанович, Гриців Степан Степанович, Гриців Петро Федорович, Височанський Степан Іванович, Драган Дмитро Михайлович, Вівсяник Дмитро, Вербиловський Іван, Поперека Дмитро Дмитрович, Мельник Параскевія, Курець Євдокія, Вербиловська Марія, Гідзяк Марія, Федунишин Ганна, Чепіль Ганна, Копцюх Іван Гаврилович. Вже в 1942 р. багато хлопців і дівчат їдуть в ліси, організовуються на бототьбу з ворогами. Коли постала УПА, вони стають її членами.\nЦе Гриців Дмитро з 1910 року народження, керівник кущового проводу ОУН, станичний, псевдо «Орлик», загинув 18 жовтня 1950 року в Куничах. Що то була за людина. Відданий патріот України. Він вже був жонатий, батько двох дітей: Степана — 1938 року народження і Марії — 1947 року народження. Але він повністю присвятив себе боротьбі за волю України. А скільки жителів села Бабухів врятував славний герой від напасницької смерті. Бо були такі, що віддано боролись за волю України, а були й такі, що за рахунок партизанів хотіли звести порахунки чи з сусідом, чи ще кимось через злі стосунки. І доносив на невинних людей. А час був військовий, часом не могли розібратись партизани, де правда, а де наклеп. І гинули ні в чому не винні люди. «Орлик», добре знаючи людей села, не одного врятував від смерті. І тільки як чесна, справедлива людина він залишився у пам'яті людей. А бідна вдова з двома дітьми була вивезена у далекий Сибір на каторжні роботи. Після Сибіру, повернувшись додому, дружина «Орлика» Катерина недовго прожила. Виснажена тяжкою працею, поневірянням у чужій стороні, нацьковуванням проти неї і родини односельців більшовиками, скоропостижно положили її в могилу. Так і не дочекалась побачити свою Україну вільною.\nГриців Степан Степанович з 1919 року народження, стрілець УПА, рідний брат «Орлика», загинув 1945 року мученицькою смертю. Розказують, що його, раненого в ногу, та який стікав кров'ю, енкаведисти прив'язали до хвостів коней і розірвали на клаптики. Боже, де може взятися в людей така жорстокість? Не мати їх породила!\nГриців Петро Федорович, стрілець кущового проводу ОУН, загинув в 1944 році під час облави. Височнаський Степан Іванович, стрілець ОУН, учасник УПА, загинув в бою з енкаведистами в урочищі «Ключ» в серпні 1944 року.\nБогда Василь, 1899 року народження, член ОУН, учасник УПА, був поранений в ногу під час бою з енкаведистами в урочищі «Ключ». Якимось чудо уцілів, не попав на руки ворогу. Але тяжка хвороба скосила відважну і віддану людину справі боротьби за волю і незалежність. В пораненій нозі перекинулася гангрена і він помер 1945 року.\nДраган Дмитро Михайлович, член ОУН, УПА. Загинув від рук енкаведистів під час облави. Вівсяник Дмитро, член ОУН, помер вже після війни.\nВербиловський Іван, член ОУН, був охоплений енкаведистами і висланий в Сибір, де і помер.\nПоперека Дмитро Дмитрович, 1926 року народження, член ОУН, УПА. Був суджений. Тяжко били і мордували енкаведисти, щоб щось дізнатися у відважного партизана. Але не сказав нічого. За клопотанням батьків про невинність сина в нічому (насправді, батьки нічого не знали про участь сина в ОУН і УПА) він був звільнений із тюрми в 1950 році. Але більшовицька тюрма позначилась на здоров'ї Попереки Дмитра. Він часто хворів, а в 1987 році помер від тяжкої хвороби з ним померли і таємниці його участі в тяжкій боротьбі за волю України. Про деяких борців за волю України хочеться розказати значно більше.\nПетро Балацький народився в 1923 році в сім'ї селянина. Батьки були грамотними людьми. Цього хотіли і своїм дітям. Їх в них було четверо: Нуся, Віра, Оля, Петро. Із четвертого класу батьки віддали петра до Рідної школи в Рогатин. Після закінчення Рідної школи брат і сестра повинні були продовжити навчання в Рогатинській гімназії. Але Петрові цього зробити не довелося. Тяжко захворів батько і невдовзі, на тридцять восьмому році життя, помер. На Петрові плечі лягли всі клопоти господарки. Він хотів, щоб навчання продовжували його сестри. Як міг, так допомагав їм здобути освіту. А потім війна, яка багато лиха і горя принесла Україні.\nПісля приходу, як говорять люди, других москалів, починається насильно мобілізація чоловіків, молодих хлопців в Радянську армію. Багато їх втекло в ліси до повстанців. Разом з ними в УПА вступив і Петро Балацький (псевдо «Богун»). Повстанці любили свого побратима, який був дуже добрий. Для друга він готовий був віддати останню сорочку. Завжди міг виручити людину з біди. Розказують, що він не тільки на друга, але й на ворога зла не таїв. Але більшовики за ним полювали, дуже часто викликали матір і сестер, допитували їх про місце перебування Петра.\nОдного разу забрали Петрову маму енкаведисти. Два місяці вели допити, били, але нічого не дізнались. Били і сестер Віру та Нусю. І ті мовчали. Згадує сестра Оля, як Нуся попросила її помити плечі. Коли та зняла сорочку, Ольга дуже злякалась. Всі плечі сестри були чорні, як земля від побоїв. Отак вміли допитувати вороги навіть дівчат…\nБули випадки, коли повстанці натрапляли на більшовицькі засідки. Відбивались, втрачаючи в таких сутичках близький друзів. Але смерть проходила мимо Петра. Тільки в одній сутичці він був поранений.\nА ось перед днем святого Петра і Павла 1948 року, який припадав на понеділок, сталась велика трагедія, що зворушила серця багатьох односельчан і залишилась в їхній пам'яті назавжди. В суботу, пізно ввечері, не підозрюючи нічого. Петро із своїм другом (псевдо «Гук» — Тарас Дзюбатий з Підгороддя) прийшли в село. Але тут довго не затримувались. Перейшли дорогу і через городи повинні були вийти в поле. Та раптом наїхало на машинах, підводах багато війська, оточили цю частину села. Була ніч. Хлопці не змогли вирватись з оточення. Вони через кукурудзи забігли в кущі терену, що росли в кінці городів. В неділю вранці люди повставали, стривожені криками та пострілами. Москалі нікого за межі облави не відпускали і нікого не впускали. Солдати нишпорили всіма городами, заглядали в кожний куток, в кожній хаті робили обшук. Раптом почулись крики: «Держи бандьоров!» Повстанці вибігли з терня. Ворожа куля скосила «Гука», тяжко поранила «Богуна» — Петра. Стікаючи кров'ю, перемагаючи біль, повстанець тікав через городи, щоб не попасти в руки ворогам. Він добіг до загороди, але перескочити її в нього не вистачило сили. Оглянувшись побачив, як наближаються вороги з криками: «Здавайсь, бандьоро!» Петро вирішив не здатися живим і зі словами «Слава Україні!» приклав до скроні пістолет і вистрілив.\nОтак вмирали славні сини України. Тільки велика любов до рідної Батьківщини, до його народу може привести людину на вершину подвигу.\nЩо ж сталося, чому так раптом появились облавники саме в цій частині села, де були партизани? Розказують, що це діяла підступна зрада. Хтось виявився сексотом, що за винагороду продавав москалям своїх людей. Яка ж мати породила такого негідника, що підіймав руку на своїх людей, своїх братів. Я не знаю, хто він, свідки цієї трагедії знають. Знають, але мовчать, може ще боячись, що переміняться часи знову. Та це вже не так важливо. Земля годує і героїв, і мерзотників. Важливо те, що ця людина, якщо вона ще жива, має на совісті смерть цих двох повстанців і відповідатиме за це вже перед людьми, так і перед Богом.\nОдносельчани згадують, якою доброю людиною був Петро Балацький. А скільки людей з свого і навколишніх сіл і він і Дмитро Гриців («Орлик») врятували від смерті.\nТяжко помстилися вороги і над ріднею Петра. Старшу сестру Ганну вислали в Сибір, а мати і її молодші дочки переховувались в людей — спочатку в Бабухові, а потім у Вербилівцях, Залужжі, Черчі. Хочеться низько вклонитися тим родинам, що давали притулок рідним Петра Балацького, схилити голову перед світлою пам'яттю повстанців. Їхня боротьба не забудеться в пам'яті поколінь. В пам'яті односельчан залишився вірш, складений чи то повстанцями-побратимами, чи кимось з односельчан. Але він саме про цю трагічну подію, яка сталася в селі Бабухові в неділю, перед святом Петра 1948 р.\nПеред самим св'ятом Петра: У неділю вранці: Продав сексот кагебістам: Двох друзів-повстанців.\nСело рано обступили,\nПочали шукати — ::: Надибали тих повстанців,\nВже «Гука» убили,\nА Петрові — «Богунові»: Ноги перебили.\nЗ страшним криком налетіли,\nКинулись на нього:\n↑ Akta grodzkie i ziemskie, T.12, s.92, № 904\n↑ Володимир Кубійович. Етнічні групи південно-західної України (Галичини) на 1.1.1939, стор. 66 — Вісбаден, 1983. — 205 с.\nBabuchów // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. — Warszawa : Filip Sulimierski i Władysław Walewski, 1880. — Т. I : Aa — Dereneczna. (пол.)— S. 75. (пол.)\nЦерква Воскресіння Ісуса Христа с. Бабухів\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Бабухів&oldid=25974515\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 09:26, 26 серпня 2019.


Агресія Росії в Азовському морі: відомі результати розмови Порошенка та Меркель - 24 Канал\n16:29, 26 листопада 2018 15176 Читать новость на русском\nМеркель обіцяє робити все для деескалації ситуації в Азовському морі / Фото з відкритих джерел\nПро це прес-секретар глави держави Святослав Цеголко повідомив у Facebook.\nЧитайте також: Росія вперше відкрито напала на Україну під своїм прапором, – Європарламент\nЗа його словами, Порошенко обговорив з Меркель також запровадження режиму воєнного стану.\nАнгела Меркель висловила занепокоєння ескалацією російської агресії із застосуванням зброї і повідомила, що робитиме все для деескалації,\n– заявив Цеголко.\nГлава держави заявив про неприйнятність агресивних дій Росії.\n"Співрозмовники скоординували дії щодо підготовки до Європейської Ради, яка відбудеться в Брюсселі у грудні. Також було домовлено продовжити українсько-німецькі консультації для вирішення ситуації", – додав прес-секретар Президента.\nПорошенко закликав міжнародну спільноту посилити тиск на Росію задля негайного звільнення українських моряків та кораблів.\nТеги: Новини України Новини політики Україна – Росія Конфлікт в Азовському морі Ангела Меркель Воєнний стан в Україні


Як повернути гроші за товар належної якості |ЯкПросто\nПовернути гроші можна не тільки за несправний товар на гарантії, а й за товар належної якості. Перелік підлягають поверненню товарів і відповідні умови містить «Закон про захист прав споживачів».\n-Товар, не був у вжитку і зберіг товарний вигляд.\nЯк споживач ви можете повернути товар належної якості (наприклад, одяг), якщо він не підійшов за кольором, розміром, формою, або якщо з інших причин ви не можете використовувати його за призначенням. Ви можете зробити це протягом 14 днів, не рахуючи самого дня покупки. Товар повинен зберігати товарний вигляд і споживчі якості, не бути використаним, мати ярлики і пломби в цілості. У вас повинен бути товарний і касовий чеки або інший документ, що підтверджує оплату.\nТовар також може бути замінений на аналогічний іншого розміру, габаритів, форми, комплектації або забарвлення за бажанням покупця. Якщо на день звернення аналогічний товар відсутній у продажу, покупець має право вимагати повернення сплаченої грошової суми. Ця вимога повинна бути задоволена протягом трьох днів.\nЩоб обміняти або повернути товар належної якості, за законом підлягає поверненню та обміну, вам потрібно прийти до магазину з цим товаром, чеками, своїм паспортом (закордонним паспортом або військовим квитком). Якщо чек виявився загублений, закон дає право послатися на свідчення або інші докази покупки (лейбли, етикетки), але завдання доводити факт операції лягає на споживача.\nНапишіть заяву на ім’я виконавчого або генерального директора фірми-продавця у вільній формі. Поясніть причини, за якими вас не влаштував товар. Вкажіть назву товару, його вартість. Поставте дату і підпис.\nЗгідно з постановою № 55 Уряду РФ від 19 січня 1998 року, існує перелік непродовольчих товарів, які не підлягають поверненню чи обміну, будучи справними і в належному стані. Це товари побутового призначення, технічно складні, на які поширюються гарантійні строки: електропобутові прилади, радіоелектронна побутова апаратура, обчислювальна та розмножувальна побутова техніка, кіно-і фотоапаратура, електромузичні інструменти, побутове газове обладнання, деревообробні та металорізальні верстати побутові, електронні іграшки, факсимільний апаратура і телефони. Не підлягають поверненню та обміну вироби з дорогоцінних металів, лікарські препарати, засоби гігієни, продовольчі товари, парфумерія та косметика, фотопапір і фотоплівки, дитячі іграшки, тканини, килими, друковані видання, аудіо-та відеодиски, товари для новонароджених, побутова хімія, тварини і рослини і деякі інші товари. Але в магазині продавці можуть піти вам назустріч на свій розсуд і замінити не підійшов товар на інший.\nТовари, які підлягають поверненню та обміну, можна повернути, навіть якщо вони були куплені на розпродажі (якщо тільки це не товари, не уцінені через дефекту).\nЯкщо продавець під час продажу надав вам невірну інформацію про товар, в результаті чого він не підійшов вам, то це вагома причина для задоволення ваших вимог.