Тема 2. Експериментальна психологія як наука про методи дослідження (om.net.ua - сайт Освітніх Матеріалів та рефератів)\nТема 2. Експериментальна психологія як наука про методи дослідження\nВизначення поняття «експериментальна психологія»\nВ даний час склалася досить непроста ситуація з визначенням кордонів експериментальної психології (ЕП) і її місця в системі психологічних знань. Нею втрачений статус самостійної науки. Ні в довідковій, ні в монографічної літературі немає відомостей про предмет експериментальної психології. Найчастіше вона розглядається як галузь психологічних знань, здобутих емпіричними методами. Таким чином, дослідження в рамках ЕП перекривають весь фактологічний матеріал психології. Тим самим втрачається специфіка і цілісність ЕП як частини психологічної науки, і вона постає в кращому випадку деяким об'єднанням споріднених досліджень, в гіршому - «визнав скаргу».\nУ нечисленних визначеннях експериментальної психології відсутні вказівки на її предмет, але, як правило, фіксується її дробовий характер. Таке визначення з «Психологічного словника»: «Експериментальна психологія - загальне найменування областей та розділів психології, в яких ефективно застосовується метод лабораторного експерименту». Ще виразніше ці ноти звучать в іншому словнику: «Експериментальна психологія - загальне позначення різних видів дослідження психічних явищ за допомогою експериментальних методів». Те ж розуміння експериментальної психології виявляємо у П. Фресса: «Експериментальна психологія являє собою знання, набуті в психології за допомогою застосування експериментального методу». Співзвучне визначення знаходимо ще в одному словнику, хоча тут і йдеться про необхідність розробки методів в рамках експериментальної психології: «Експериментальна психологія - 1) область психологічного знання, пов'язана з експериментальними дослідженнями психіки ... В експериментальній психології розробляються методи організації і проведення психологічного експерименту, а також методи обробки і аналізу його результатів; 2) експериментальний розділ загальної психології ».\nАналогічне бачення ЕП як антології емпіричних досліджень формується і різними збірками, озаглавленими «Експериментальна психологія». У них представлені, як правило, окремі дослідження, виконані за допомогою різних емпіричних методів і з рівним успіхом можуть бути включеними до інших розділів психології (наприклад, в загальну психологію, в психологію особистості, в психофізіологію, в вікову психологію і т. Д.) . Такі класичні видання під редакторством С. Стівенса, П. Фресса і Ж. Піаже, монографія Р. Вудвортса.\nХарактерно в цьому відношенні поява такої книги, як «Введення в експериментальну психологію особистості». Тут закріплюється, по-перше, виділення в самостійну галузь знань «психології особистості», а не традиційне для вітчизняної науки розподіл цих знань між загальною і соціальною психологією. І по-друге, що, власне, нас зараз і цікавить, - це констатація факту, що всередині психології особистості існує особливий експериментальний розділ, а не в експериментальній психології існує розділ, присвячений методам дослідження особистості.\nЗмальоване становище зумовлено, по-видимому, трьома основними причинами: 1) відмінностями в трактуванні поняття «експеримент»; 2) постійно ускладнюються співвідношенням експериментальної психології з іншими розділами психологічної науки; 3) хиткість кордонів між теоретичними і емпіричними дослідженнями.\nПерша причина полягає в тому, що експеримент як дослідницький метод має вузьке і широке тлумачення. У вузькому значенні він розглядається як один з емпіричних методів поряд з такими, як спостереження, психодіагностичне тестування, бесіда, опитування та ін. Головне, що в цьому випадку відрізняє експеримент, складається в активному цілеспрямованому і регламентованому впливі дослідника на досліджуваний об'єкт реальності. Тоді експериментальна психологія повинна розумітися як розділ психологічної науки, в рамках якого розробляються й удосконалюються чисто експериментальні процедури, впроваджувані в психологічні дослідження всього спектра психологічної тематики. У межі область інтересів дисципліни іноді навіть обмежується тільки одним різновидом експерименту, а саме лабораторним експериментом. Такий погляд зафіксований, наприклад, в наведеній вище уривку з словника 1983 р\nУ широкому значенні поняття «експеримент» або включає в себе інші емпіричні методи, або зливається з ними в єдине ціле. В цьому випадку під експериментом розуміється «будь-яка дослідницька процедура, здійснювана при контрольованих дослідником умовах. При такому визначенні до експериментальних процедур входить і ряд тестових методик, і багато социометрические опитування лабораторного типу, і деякі види лабораторного спостереження ». Дійсно, досить поширена думка, що експеримент - це окремий випадок спостереження. Не менш звичайною справою є визнання тестів різновидом експерименту. Іноді це навіть спеціально підкреслюється: «психодиагностический тест можна охарактеризувати як спеціальний психологічний експеримент, який служить з'ясуванню індивідуальних відмінностей». Рідше, але зустрічається підведення під експериментальну техніку соціометрії, опитування і навіть, групової дискусії.\nШироке розуміння експерименту повинно призводити до підміни поняття «експериментальний метод» поняттям «емпіричний метод». Хоча терміни «експеримент» і «Емпірія (емпірика)» переводяться з грецького однаково - «досвід», значення їх в сучасній науці різні. Перший - це досвід як конкретний прийом дослідження в точно враховуються умовах. Другий - це досвід як загальна сукупність накопичених знань і умінь. Звідси емпіричний метод - це будь-який спосіб отримання фактичних даних про дійсність, заснований на людському досвіді. Причому історично спочатку мався на увазі безпосередній чуттєвий досвід людини, що проклало дорогу філософського і природничо течією, іменованого «емпіризмом», недооцінювати роль внечувственного, а точніше, опосередкованого чуттєвого пізнання (наприклад, абстрактного мислення). Таким чином, якщо прийняти розширене тлумачення експерименту, то експериментальну психологію швидше слід було б назвати «емпіричної психологією». Однак в історії психології таке словосполучення вже зустрічалося. Воно було введено в XVIII в. німецьким філософом X. Вольфом для позначення особливої дисципліни, яка вивчає і описує конкретні явища психічного життя, базуючись на чуттєвому досвіді. Іншими словами, це відображення емпіризму в психології. Емпіричної психології протиставлялася «раціональна психологія», що виводить явища психічного життя з природи і сутності душі. Подальша історія емпіричної психології слід в руслі історії емпіризму. До середини XIX в. емпірична психологія в особі так званої «досвідченої школи» поєднала установку на емпіричне спостереження і індуктивне пізнання психічних явищ з вченням про їх особливої сутності, осягається лише за допомогою самоспостереження (інтроспекції). Програма цієї школи по суті підготувала перехід від умоглядної трактування психіки до її експериментального вивчення. А друга половина XIX ст. знаменується широким впровадженням в психологію власне експерименту, що дало підставу навіть ототожнювати наукову психологію з експериментальної психологією. Таким чином, термін «емпірична психологія» має вже свою історію, що не дозволяє його повторно використовувати в іншому значенні.\nПроте поступово в коло інтересів експериментальної психології вводилося все більше число неексперіментальних методів дослідження. І зараз склалася певна традиція розуміти експеримент як приватний метод емпіричного пізнання, а експериментальну психологію - як сукупність досліджень, що використовує безліч емпіричних методів. Про склад цієї множини, мабуть, на сьогоднішній день єдиного і чіткого уявлення не існує. Більш того, оскільки багато (якщо не більшість) емпіричні методи психології природним чином включають в себе вимірювальні процедури і аналіз результатів вимірювання, то в область компетенції експериментальної психології входять тепер і теорія вимірювань, і знання з обробки (в першу чергу, статистичної) емпіричних даних .\nДругий фактор, що обумовлює невизначеність статусу експериментальної психології, пов'язаний з історичним розвитком всієї психологічної науки. Саме впровадження експерименту і пов'язаних з ним вимірювальних процедур дозволило психології виділитися з філософії і оформитися в самостійну наукову дисципліну. Що, як уже було сказано, навіть дозволило розуміти всю психологічну науку як експериментальну психологію. В процесі подальшої диференціації психології її окремі гілки, природно, включали до свого складу і знання про відповідні методах дослідження. До теперішнього часу склалася велика розгалужена система психологічних дисциплін, кожна з яких має свій методичним арсеналом, що підлягають вивченню та вдосконаленню в рамках даної дисципліни. Однак більшість методів кожного з цих розділів психології початково пов'язано загальним корінням. Єдність основ цих методів, а часто і схожість в деталях визначає можливість їх наукової розробки і розвитку в рамках окремої дисципліни, якою і повинна б бути експериментальна психологія.\nТаким чином, на даний момент склалася парадоксальна ситуація, на яку звернув увагу ще Б. Г. Ананьєв. З одного боку, здавалося б, є фундаментальна наука про методи психологічного дослідження, досягненнями якої можуть користуватися всі приватні розділи психології. До подібного розуміння експериментальної психології схильні деякі вчені. Однак, з іншого боку, систематичне і неминуче делегування своїх «повноважень» інших дисциплін розтрощило експериментальну психологію, і її окремі розділи почали самостійне життя в приватних психологічних науках.\nТретій фактор, що визначає неясність положення експериментальної психології, - це умовність кордонів між теоретичними і емпіричними дослідженнями. Зазвичай маються на увазі два головних розмежовувати їх ознаки: процедурний і підсумковий. Процедурний полягає в наявності або відсутності в процесі дослідження етапу збору даних, на якому вчений входить в безпосередній контакт з досліджуваним об'єктом. Якщо такий етап є, то кажуть про емпіричному (зокрема, експериментальному) характер дослідження. Якщо подібний етап відсутній і дослідник спирається на вже готову сукупність даних (наприклад, почерпнутих з літературних джерел), то говорять про теоретичному дослідженні. Однак і в другому випадку дослідникові доводиться «збирати» дані, хоча і без прямої взаємодії з об'єктом дослідження. Крім того, в психології важко уявити ситуацію, коли «теоретик» хоча б попередньо не ознайомили зі своїм об'єктом, не спостерігав його. А це ознайомлення спирається як мінімум на чуттєве сприйняття, що припускає безпосередній контакт.\nЯкщо ж говорити про експериментальної психології не тільки як про сукупність досліджень психічного життя за допомогою експериментальних методів, але і як про науку, що розробляє ці методи, то ми стикаємося з проблемами теоретичної опрацювання методів дослідження. З одного боку, це пов'язано з тим, що будь-який дослідний метод є практична реалізація принципів даної науки. А принципи - це основне початок будь-якої теорії, концепції, науки. Таким чином, кожен метод потребує підведення общетеоретической бази. З іншого боку, будь-який метод є система процедур, операцій, алгоритмів дій, формалізованих правил збору, аналізу і обробки інформації. Зазвичай ці операції і правила об'єднуються поняттям «методика». Розробка всієї методичної системи є непроста теоретична робота. Відшліфована процесуальна сторона методу виступає як його теорія. Класичний приклад - «теорія експерименту» .\nЗмальована хиткість кордонів між теоретичними і емпіричними дослідженнями (і знаннями) обумовлює і неможливість протиставлення експериментальної психології інших розділів психологічної науки за принципом: практика - теорія. Однак серед психологів ніби витає негласна угода про розуміння «експеріменталкі» як практичної дисципліни, яка доповнює своїми знаннями про методи і конкретними досвідченими даними теоретичні побудови в інших розділах психології.\nВсе сказане відбивається на формуванні і викладі навчальних курсів психологічних факультетів. Зазвичай головний упор при знайомстві з методами робиться на практичні знання, які втілюються до форми «практикумів». Самі практикуми супроводжують лекційне виклад загальнотеоретичних курсів (в першу чергу, загальну психологію і психологію особистості). Більш глибоке знайомство з методами надалі проводиться вже в рамках чергової досліджуваної дисципліни (психофізіології, психології соціальної, інженерної, медичної і т. Д.).\nПідводячи підсумок, можна так охарактеризувати обсяг поняття «експериментальна психологія». Це, по-перше, дисципліна, що вивчає і розробляє ряд емпіричних методів психологічного дослідження, і, по-друге, узагальнююче позначення досліджень в різних областях психології, які використовують ці емпіричні методи. Тому виклад навчального курсу ЕП рекомендується представляти у вигляді двох розділів: 1) загальні відомості про психологічному дослідженні і про систему застосовуваних у ньому методів; 2) приватні відомості по конкретному застосуванню цих методів в різних областях психологічного знання. Наприклад, дослідження психічних процесів, психодіагностика особистості, соціально-психологічні дослідження і т. Д.\nІсторичні аспекти розвитку експериментальної психології\nІсторія експериментальної психології - це фактично історія психологічної науки в цілому. Особливо, якщо врахувати другий аспект поняття «експериментальна психологія» - сукупність емпіричних психологічних досліджень. Необхідно зауважити, що в історичному ракурсі під дослідженням будемо розуміти не тільки спеціально організований процес наукового пізнання з метою виявлення нових фактів і закономірностей, а й чисто практичні процедури з метою встановлення діагнозу або дачі ради, що характерно для клінічної та консультативної діяльності. Це важливо тому, що безліч відкриттів і досягнень у психології було зроблено в процесі лікарської практики або надання соціально-психологічної допомоги.\nЗ огляду на зазначене дублювання шляхів розвитку експериментальної психології і психології в цілому, в даному історичному екскурсі відзначимо лише найбільш істотні і характерні з точки зору експериментування історичні віхи. Більш детально ознайомитися з розвитком психології, а значить, і ЕП можна в будь-якому праці з історії психології.\nТисячоліття практичного пізнання людської психології і століття філософських роздумів підготували грунт для оформлення психологічної науки. Це відбувається в XIX в. в результаті впровадження в психологічні дослідження експериментального методу. Процес становлення психології як експериментальної науки займає приблизно століття (середина XVIII - середина XIX ст.), Протягом якого виношувалася ідея можливості вимірювання психічних явищ. Першим висловив цю ідею вже згадуваний X. Вольф, який випустив у 1732 р праця під назвою «Емпірична психологія», а в 1734 г. - «Раціональну психологію». Їм введений в обіг термін «психометрики». Він вважав за можливе вимірювати величину задоволення усвідомленими досконалістю, а величину уваги - тривалістю аргументації. Смутно ідея психометрії в цьому ж столітті висловлювалася натуралістом Бонні, математиками Мопертюи і Бернуллі. У 1764 р ПЛУК припустив, що можна виміряти рівень інтелекту через число об'єктів для огляду, виразність цих уявлень (образів) і швидкість появи виразних уявлень. Хаген (одна тисяча сімсот тридцять чотири) вважав можливим вимірювати інтенсивність уваги числом думок у суб'єкта і часом їх збереження у всій їх складності. Він же запропонував деякі експериментальні задуми. Наприклад, спостерігати за поведінкою людини, у якого штучно викликаний страх. Крюгер (1743) придумав експеримент з вимірювання інтенсивності відчуттів, яка, на його думку, повинна бути пропорційна діючої на нерви силі. Але, на жаль, все це були тільки задуми, в дійсності нездійснені.\nУ першій чверті XIX ст. філософ І. Ф. Гербарт (1776-1841) проголосив психологію наукою, яка повинна ґрунтуватися на досвіді метафізики і математики. Правда, він визнавав основним психологічним методом спостереження, а не експеримент, який притаманний, на його думку, фізики. Ідеї Гербарта зробили великий вплив на визнаних основоположників експериментальної психології - Г. Фехнера та В. Вундта.\nЗа словами П. Фресса, філософія забезпечила психологію першими поняттями, але першими проблемами і першими методами експериментальна психологія зобов'язана фізіології. У 1811-1822 рр. Белл і Мажанді відкрили наявність в нервовій системі двох видів нервів: чутливих і рухових. У 1832 р Голл встановив, що мозок є центром рухових рефлексів. І. Мюллер (1838) відкрив закон специфічної енергії нервів, відповідної тільки одного виду відчуттів. Гельмгольц в 1860 р розширив сферу дії цього закону, показавши, що нерви диференціюються не тільки по модальностному принципом, а й по субмодальностному, т. Е. По якостям відчуттів (висота і гучність звуків, кольору візуальних стимулів). XIX століття - час відкриття різних нервових центрів, які керують відповідними психічними функціями: рухом, промовою, зором, слухом. До кінця століття вимальовується ідея не тільки диференціації мозкових функцій, але і їх інтеграції, т. Е. Складається уявлення про мозок як про складнострукурованих цілому (Джексон, Шеррингтон).\nСторічна визрівання ідеї вимірності психічних явищ завершилося в середині XIX в. появою експериментальної психології. І найбільш значуща фігура в цю подію - німецький вчений Густав Теодор Фехнер (1801-1887). Лікар, фізик, філософ, він досяг значних результатів у всіх цих областях. Але обезсмертив своє ім'я як психолог. Будучи прихильником панпсихизма (різновиди психофізичного паралелізму), він поставив собі за мету за допомогою експериментальних і математичних методів довести ідентичність духу і матерії, двох сторін дійсності. Він виходив з думки, що, вимірявши фізичну (матеріальну) сторону, можна виміряти і психічну (ідеальну) сторону реальності. Варто лише знайти закон їх співвідношення.\nУ своїх дослідженнях він спирався на відкриту його попередником по кафедрі фізіології Лейпцизького університету проф. Е. Г. Вебером залежність між відчуттям і подразником, що носить нині ім'я закону Бугера-Вебера. В результаті Фехнер сформулював знаменитий логарифмический закон, згідно з яким величина відчуття пропорційна логарифму величини стимулу. Цей закон отримав його ім'я. Скрупульозно досліджуючи залежність між фізичною стимуляцією і психічними відповідями, Фехнер заклав основи нової наукової дисципліни - психофізики, по суті представляє собою експериментальну психологію того часу. Сам Фехнер отримав в науці почесне звання «батько психофізики». Їм були ретельно розроблені кілька експериментальних методів, три з яких отримали епітет «класичних»: метод мінімальних змін (або кордонів), метод середньої помилки (або підрівнювання) і метод постійних подразників (або констант). Головна праця Фехнера «Елементи психофізики», опублікований в 1860 р, по праву вважається першою працею з експериментальної психології. Він викликав величезний науковий резонанс у вигляді тисяч різних наукових робіт і нескінченних досі дискусій.\nДуже вагомий внесок в розвиток психологічного експерименту приблизно в цей же час вніс інший німецький дослідник Герман Гельмгольц (1821-1894). За допомогою фізичних методів він виміряв швидкість поширення збудження в нервовому волокні, чим поклав початок вивченню психомоторних реакцій, зокрема такого розділу ЕП, як «Час реакції». Основоположний характер носять його роботи по психофізіології почуттів: «фізіологічна оптика» (1867) і «Вчення про слухові відчуття як фізіологічна основа теорії музики» (1875). Його теорія колірного зору і резонансна теорія слуху актуальні й досі. Його гіпотеза «несвідомих умовиводів» збагатила психологію сприйняття відкриттям в психічних реакціях суб'єктивної добавки до дії об'єктивних подразників. Ідеї Гельмгольца про роль м'язів в чуттєвому пізнанні були в подальшому творчо розвинені великим російським фізіологом І. М. Сеченовим в його рефлекторної теорії.\nНаступний період у розвитку ЕП пов'язаний з ім'ям Вільгельма Вундта (1832-1920). Він також був вченим широких інтересів: психолог, фізіолог, філософ, мовознавець. Але, мабуть, саме його можна назвати першим професійним психологом. А по аналогії з Фехнером - «хрещеним батьком» експериментальної психології. Йому належить честь організації першої в світі психологічної лабораторії (Лейпциг, 1879), реорганізованої пізніше в інститут експериментальної психології. Це супроводжувалося виданням першого офіційного документа, що оформляє психологію як самостійну дисципліну. Лейпцизька лабораторія стала міжнародним центром експериментальної психології. З її стін вийшли такі видатні дослідники, «піонери експериментальної психології», як німці Крепелин, Кюльпе, Меймар; американці Стенлі Холл, Мак Кеттелл, Мюнстернберг, Тітченер, Уоррен; англієць Спірмещ француз Бурдон; бельгійці Т'еррі і Мішотт.\nВ «Основах фізіологічної психології» (1874) Вундт висунув план розробки психології як особливої науки, що використовує метод лабораторного експерименту для розчленування свідомості на елементи, їх вивчення і з'ясування зв'язків між ними. Завданням ЕП, по Вундту, є точний аналіз індивідуальної свідомості за допомогою точно регульованого самоспостереження. Основний предмет вивчення - психічні процеси. При цьому відносно прості явища (відчуття, сприйняття, емоції, пам'ять) можуть, на думку Вундта, вивчатися за допомогою експерименту, а область вищих психічних функцій (мислення, мова, воля) експерименту недоступна і досліджується культурно-історичним методом (через вивчення міфів , звичаїв, мови і т. п.). Виклад цього методу і програма відповідного емпіричного дослідження дані в 10-томному праці Вундта «Психологія народів» (1900-1920).\nГоловними методичними ознаками наукової психології, по Вундту, виступають: самоспостереження і об'єктивний контроль. Без самоспостереження психологія перетворюється в фізіологію, а без зовнішнього контролю дані самоспостереження ненадійні, і відбувається повернення на старі умоглядні позиції інтроспек-ционизму. Ці моменти підкреслювали і учні Вундта. Так, один з основоположників експериментальної психології в Росії - Н. Н. Ланге (1858-1921) вважав, що роль експерименту в психології полягає в тому, щоб за допомогою зовнішніх засобів зберігати і реєструвати спостерігаються процеси. Вони настільки нестійкі, що тільки експеримент дозволяє зберегти їх в спостережуваної формі. Американець Е. Тітченер (1867-1927) відзначав, що психологічний експеримент - не випробування якоїсь сили або здатності, а розсічення свідомості, аналіз частини психічного механізму, а психологічний досвід полягає в самонаблюдении при стандартних умовах. Кожен досвід, на його думку, є уроком самоспостереження.\nВундт заклав основи, а Тітченер розвинув потужний напрям в психології, іменоване «структуралізму» або «структурної психологією». Цьому напрямку в подальшому протистояли «гештальтізм» і «функціоналізм».\nГештальт-психологи (М. Вертгеймер, В. Келер, К. Коффі і ін.) Критикували погляди Вундта на свідомість як пристрій з елементів, або, за їх висловом, «з цегли і цементу». Функціональна психологія, яка спирається на еволюційну теорію Ч. Дарвіна, замість вивчення елементів свідомості і його структури, цікавиться свідомістю як інструментом пристосування організму до середовища, т. Е. Його функцією в житті людини. Однак, свідомість трактується з позицій інтроспекціонізма - як сукупність феноменів, що вивчаються через самоспостереження. Найбільш яскраві представники функціоналізму: Т. Рибо (Франція), Е. Клапаред (Швейцарія), Д. Дьюї (США - Чиказька школа), Р. Вудвортс (США - Колумбійська школа).\nПроте саме Вундт і його школа визначили подальший розвиток психології шляхом експерименту. Так, психологи знаменитої Вюрцбургской школи, близькою до функціоналізму, розширили межі застосування лабораторного експерименту на вивчення мислення і волі, за що, до речі, сам Вундт їх засуджував. Метод інтроспекції ними був заглиблений і названий «експериментальним самоспостереженням». Очолював школу учень Вундта німець О. Кюльпе (1862-1915).\nВагомий внесок в експериментальну психологію вніс ще один німецький вчений - Герман Еббінгауз (1850-1909), не поділяв поглядів Вундта на самоспостереження як дослідницький метод. Під впливом психофізики Фехнера він висував в якості завдання психології встановлення факту залежності психічного явища від певного фактора. В цьому випадку достовірним показником є не висловлювання випробуваного про його переживаннях, а його реальні досягнення в тій чи іншій пропонованої експериментатором діяльності. Пацієнта навіть і не питали про його суб'єктивні враження. Головні успіхи Еббінгаузом були досягнуті у вивченні пам'яті і навичок. Знаменита «крива Еббінгауза», що демонструє динаміку процесу забування, до сих пір в арсеналі науки. «Від вивчення співвідношення окремої фізичної подразника або фізіологічного подразника і відповідного йому психічного процесу він перейшов до вивчення закономірностей протікання самих психічних процесів в певних об'єктивних умовах. З зовнішньої причини фізичні факти стали умовою психічного процесу. Експеримент перейшов на вивчення його внутрішніх закономірностей ».\nУ Росії інтроспективний підхід був підданий критиці І. М. Сеченовим (1829-1905), який висунув програму побудови нової психології, що спирається на об'єктивний метод і принцип розвитку психіки. Хоча сам Сєченов працював як фізіолог і лікар, його праці та ідеї дали потужну методологічну базу всієї психології. Його природничо теорія психологічної регуляції в формі рефлекторної теорії давала пояснювальний принцип явищ психічного життя. А його дослідницька практика розвивала і зміцнювала авторитет експериментальних методів в фізіологічних і психологічних областях.\n90-ті роки XIX ст. знаменуються розширенням інструментальної бази психології: до традиційного «дослідному» експерименту додається «випробувальний експеримент». Якщо завданням першого було отримання даних про окремий явище або психологічні закономірності, то завдання другого - отримання даних, що характеризують людину або групу людей. Фактично це різні випробування, результати яких дають підставу судити про рівень розвитку тих чи інших якостей людини. Інакше кажучи, в ЕП на правах її повноправного методу увійшов тест. Його головною перевагою з самого початку була практична спрямованість.\nРодоначальником тестових методик вважається психолог Джеймс Маккін Кеттелла (1860-1944), що застосував їх при вивченні широкого кола психічних функцій (сенсорних, інтелектуальних, моторних і т. Д.). Їм виявлено феномен антиципації (передбачення). З легкої руки Мака Кеттелла тест стає провідним психодиагностическим методом.\nПравда, ідея застосувати тест для вивчення індивідуальних відмінностей сходить до англійського психолога і антрополога Френсіса Гальтону (1822-1911), який пояснював ці відмінності спадковим фактором. Однак повного оформлення тести в його роботах не отримали. Гальтон поклав початок новому напрямку в науці - диференціальної психології. Їм запропоновані «метод близнюків», метод вивчення асоціацій ідей і інші емпіричні методи. Він вперше в науковій практиці привернув статистичні дані для обґрунтування своїх висновків і в 1877 році запропонував для обробки масових даних метод кореляцій.\nФактично їм була прокладена дорога до впровадження статистико-математичних методів в психологічні дослідження, що, природно, підвищувало надійність результатів і давало можливість розкривати невидимі «на око» залежності. З Гальтон починає співпрацювати математик і біолог Карл Пірсон (1857-1936), який розробив для перевірки теорії Дарвіна спеціальний статистичний апарат. В результаті був ретельно відшліфований і обкатаний метод кореляційного аналізу, в якому до цих пір використовується відомий коефіцієнт Пірсона. Надалі до подібних робіт підключилися англійці Р. Фішер і Ч. Спірмена (1863-1945). Перший прославився винаходом дисперсійного аналізу і роботами з планування експерименту. Спирмен, вивчаючи інтелектуальну сферу людини, застосував факторний аналіз даних. Цей статистичний метод був розвинений іншими дослідниками (Г. Томпсон, К. Берт, Л. Терстон) і в даний час широко застосовується як один із найбільш потужних засобів виявлення психологічних залежностей.\nУ Росії кінця XIX - початку XX ст. в експериментальній психології найбільш помітна фігура - Г. І. Челпанов (1862-1936). Їм була висунута концепція «емпіричного паралелізму», висхідна до психофізичному паралелізму Фехнера і Вундта. У дослідженнях сприйняття простору і часу він відточив техніку експериментування і отримав багатий емпіричний матеріал. Але головною заслугою Г. І. Челпанова, мабуть, слід вважати активне впровадження експериментально-психологічних знань у вищу освіту Росії і інтенсивну підготовку психологів-експериментаторів. З 1909 року він читає курс «Експериментальна психологія» в Московському університеті і на семінарії при Московському психологічному інституті. Поєднуючи в своєму курсі лекційні заняття з великим об'ємом лабораторно-практичних робіт, він вважав, що цей курс повинен мати значення методики експериментальної психології і призначатися для тих, хто припускає самостійно зайнятися дослідженням психічних явищ. З тих пір експериментальна психологія в нашій країні стала обов'язковою навчальною дисципліною в професійній підготовці психологів. Опублікований в 1915 р підручник Г. І. Челпанова «Введення в експериментальну психологію» витримав не одне видання і популярний досі .\nНарис становлення ЕП буде збитковим, якщо не згадати про що розгорнулися з кінця XIX в. психологічних дослідах з тваринами. Спочатку їх проводили в природних умовах, пізніше - в лабораторних. Тут треба назвати імена Леббока, Моргана, Клайна, Смолл. І звичайно, предтечу біхевіоризму Едуарда Лі Торндайка (1874-1949). В кінцевому підсумку експериментальна робота з тваринами вилилася в нову дисципліну - зоопсихології, де експеримент і спостереження є провідними методами дослідження. Дані зоопсихології стають матеріалом для іншої дисципліни - порівняльної психології, великий внесок в розвиток якої вніс наш співвітчизник - психолог і біолог В. А. Вагнер (1849-1934).\nСтоліття XX - століття бурхливого розвитку ЕП. Але виділення все нових і нових психологічних дисциплін зумовило змальоване в попередньому параграфі «розтягування» експериментально-психологічних проблем за різними розділами психологічної науки. Це зумовило і дроблення історії цієї науки на безліч гілок, з яких складається увесь древо напрямків і дисциплін сучасної психології.\nОсобливості експериментального спілкування\nПсихологічний експеримент - це спільна діяльність випробуваного й експериментатора, яка організовується експериментатором і спрямована на дослідження особливостей психіки випробуваних.\nПроцесом, організуючим і регулюючим спільну діяльність, є спілкування.\nВипробуваний приходить до експериментатору, маючи свої життєві плани, мотиви, цілі участі в експерименті. І природно, на результат дослідження впливають особливості його особистості, які проявляються в спілкуванні з експериментатором. Цими проблемами займається соціальна психологія психологічного експерименту.\nПсихологічний експеримент розглядається як цілісна ситуація. Вплив ситуації тестування на вияв інтелекту дітей було виявлено ще в 1910-1920-і рр. Зокрема, було виявлено, що оцінка інтелектуального розвитку дітей по тесту Біне-Симона залежить від соціального статусу їх сім'ї. Він проявляється при будь-якому дослідженні, на будь-якій вибірці, в будь-який час і будь-якій країні (за рідкісним винятком). Психологія спочатку інтерпретувала цей факт як залежність від «соціального замовлення» або вважала, використовуючи гіпотезу Ф. Гальтона про успадкування здібностей, що еліта суспільства повинна складатися з високообдарованих людей і таких рекрутувати до свого складу.\nОднак якщо в ситуації тестування використовувати різні підходи при спілкуванні з дітьми з різних суспільних верств, а також мовні звороти, звичні для дитини, то різниця в інтелекті дітей різних соціальних верств відсутній. Більш того, радянські психологи виявляли більш високі показники інтелекту у дітей з робітничих родин.\nФахівці з тестування не приймуть ці результати, оскільки при їх отриманні порушувалося основна умова наукового виміру - стандартизація та уніфікація процедури.\nСлід зазначити, що всі психологи визнають значення впливу ситуації експерименту на його результати. Так, виявлено, що процедура експерименту надає більший вплив на дітей, ніж на дорослих. Пояснення цьому знаходять в особливості дитячої психіки:\n1. Діти більш емоційні при спілкуванні з дорослим. Дорослий для дитини завжди є психологічно значимою фігурою. Він або корисний, або небезпечний, або симпатичний і заслуговує довіри, або неприємний і від нього треба триматися подалі.\nОтже, діти прагнуть сподобатися незнайомому дорослому або «сховатися» від контактів з ним. Відносини з експериментатором визначають ставлення до експерименту (а не навпаки).\n2. Прояв особистісних особливостей у дитини залежить від ситуації в більшій мірі, ніж у дорослого. Ситуація конструюється в ході спілкування дитина повинна успішно спілкуватися з експериментатором, розуміти його питання і вимоги. Дитина опановує рідну мову при спілкуванні з ближнім оточенням, засвоюючи НЕ літературну мову, а говір, наріччя, «сленг». Експериментатор, що говорить на літературно-науковому мовою, ніколи не буде для нього «емоційно своїм», якщо тільки дитина не належить до того ж соціального прошарку. Незвична для дитини система понять, способів комунікації (манера говорити, міміка, пантоміма і ін.) Буде найпотужнішим бар'єром при його включенні в експеримент.\n3. Дитина має більш живою уявою, ніж експериментатор, і тому може інакше, «фантастично», інтерпретувати ситуацію експерименту, ніж дорослий. Зокрема, критикуючи експерименти Піаже, деякі автори висловлюють такі аргументи. Дитина може розглядати експеримент як гру зі «своїми» законами. Експериментатор переливає воду з однієї посудини в іншу і питає дитину, чи зберігся кількість рідини. Дитині правильну відповідь може здатися банальним, нецікавим, і він стане грати з експериментатором. Він може уявити, що йому запропонували подивитися фокус з чарівним стаканчиком або взяти участь в грі, де не діють закони збереження матерії. Але навряд чи дитина розкриє зміст своїх фантазій. Ці аргументи можуть бути лише домислами критиків Піаже. Адже раціональне сприйняття ситуації експерименту є симптом певного рівня розвитку інтелекту. Однак проблема залишається невирішеною, і експериментаторам рекомендують звертати увагу на те, чи правильно розуміє дитина звернені до нього питання і прохання, що він має на увазі, даючи ту чи іншу відповідь.\nОсновоположником вивчення соціально-психологічних аспектів психологічного експерименту став С. Розенцвейг. У 1933 р (цит. За: Christensen L. В., 1980) він опублікував аналітичний огляд по цій проблемі, де виділив основні чинники спілкування, які можуть спотворювати результати експерименту:\n1. Помилки «ставлення до спостережуваного». Вони пов'язані з розумінням випробуваним критерію прийняття рішення при виборі реакції.\n2. Помилки, пов'язані з мотивацією випробуваного. Випробуваний може бути мотивований цікавістю, гордістю, пихою і діяти не відповідно до цілей експериментатора, а відповідно до свого розуміння цілей і сенсу експерименту.\n3. Помилки особистісного впливу, пов'язані зі сприйняттям випробуваним особистості експериментатора.\nВ даний час ці джерела артефактів не належать до соціально-психологічним (крім соціально-психологічної мотивації).\nВипробуваний може брати участь в експерименті або добровільно, або з примусу.\nСама участь в експерименті породжує у випробовуваних ряд поведінкових проявів, які є причинами артефактів. Серед найбільш відомих - «ефект плацебо», «ефект Хотторна», «ефект аудиторії».\nЕфект плацебо був виявлений медиками: коли випробовувані вважають, що препарат або дії лікаря сприяють їх одужання, у них спостерігається поліпшення стану. Ефект заснований на механізмах навіювання та самонавіювання.\nЕфект Хотторна проявився при проведенні соціально-психологічних досліджень на фабриках. Залучення до участі в експерименті, який проводили психологи, розцінювалося випробуваним як прояв уваги до нього особисто. Учасники дослідження вели себе так, як очікували від них експериментатори. Ефекту Хотторна можна уникнути, якщо не повідомляти випробуваному гіпотезу дослідження або дати помилкову ( «ортогональную»), а також знайомити з настановами щодо наступних кроків можна більш байдужим тоном.\nЕфект соціальної фасилітації (посилення), або ефект аудиторії, був виявлений Р. Зайонцем. Присутність будь-якого зовнішнього спостерігача, зокрема експериментатора і асистента, змінює поведінку людини, що виконує ту чи іншу роботу. Ефект яскраво проявляється у спортсменів на змаганнях: різниця в результатах, які відображаються на публіці і на тренуванні. Зайонц виявив, що під час навчання присутність глядачів бентежить випробовуваних і знижує їх результативні показники. Коли діяльність освоєна або зводиться до простого фізичного зусиллю, то результат поліпшується. Після проведення додаткових досліджень були встановлені такі залежності:\n1. Вплив надає не будь-який спостерігач, а лише компетентний, значимий для виконавця і здатний дати оцінку. Чим більш компетентний і значущий спостерігач, тим цей ефект істотніше.\n2. Вплив тим більше, ніж важче завдання. Нові навички та вміння, інтелектуальні здібності більш схильні до дії (в сторону зниження ефективності). Навпаки, старі, прості перцептивні і сенсомоторні навички легше виявляються, продуктивність їх реалізації в присутності значної спостерігача підвищується.\n3. Змагання і спільна діяльність, збільшення кількості спостерігачів підсилює ефект (як позитивну, так і негативну тенденцію).\n4. «Тривожні» випробовувані при виконанні складних і нових завдань, що вимагають інтелектуальних зусиль, зазнають великих труднощів, ніж емоційно стабільні особистості.\n5. Дія «ефекту Зайонца» добре описується законом оптимуму активації Єркс-Додсон. Присутність зовнішнього спостерігача (експериментатора) підвищує мотивацію випробуваного. Відповідно воно може або поліпшити продуктивність, або привести до «перемотіваціі» і викликати зрив діяльності. Слід розрізняти мотивацію участі в дослідженні від мотивації, що виникає у випробовуваних по ходу експерименту при спілкуванні з експериментатором.\nВважається, що в ході експерименту у випробуваного може виникати яка завгодно мотивація. М. Т. Орн [Orne M. Т., 1962] вважав, що основним мотивом випробуваного є прагнення до соціального схвалення, бажання бути хорошим: він хоче допомогти експеріменатору і поводиться так, щоб підтвердити гіпотезу експериментатора. Існують і інші точки зору. Вважають, що випробуваний прагне проявити себе з кращого боку і дає ті відповіді, які, на його думку, більш високо оцінюються експериментатором. Крім прояви «ефекту фасаду» існує і тенденція вести себе емоційно стабільно, «не піддаватися» тиску ситуації експерименту.\nРяд дослідників пропонує модель «зловмисного випробуваного». Вони вважають, що випробовувані вороже налаштовані по відношенню до експериментатору і процедурі дослідження, і роблять все, щоб зруйнувати гіпотезу експерименту.\nАле більш поширена точка зору, що дорослі випробовувані прагнуть тільки точно виконувати інструкцію, а не піддаватися своїм підозрами і припущеннями. Очевидно, це залежить від психологічної зрілості особистості випробуваного.\nДослідження, проведені для визначення ролі мотивації соціального схвалення, дають досить суперечливі результати: у багатьох ранніх роботах ця роль підтверджується, в подальших дослідженнях заперечується наявність у випробовуваних мотивації високої оцінки своїх результатів.\nПідсумок дискусіям підвів Л. Б. Крістіансен. З його точки зору, все варіанти поведінки випробуваного в експерименті можна пояснити актуалізацією одного мотиву - прагнення до позитивної саморепрезентації, т. Е. Прагнення виглядати у власних очах якнайкраще. Дорослий випробуваний, входячи в ситуацію експерименту, орієнтується в ній і поводиться відповідно до ситуації, але збуджується прагненням «не втратити обличчя» перед самим собою. Він звертає увагу на чутки про експеримент і його метою, на інструкцію і повідомлення експериментатора в процесі бесіди, на специфічні риси особистості експериментатора, умови проведення дослідження (обладнання лабораторії, стан приміщення, комфортність обстановки та ін.), Враховує особливості спілкування з експериментатором в ході експерименту. Спираючись на ці ознаки, випробуваний будує «внутрішню» модель експериментальної ситуації. Метод «обману», якщо підміна цілей експерименту виявлена випробуваним, не буде ефективним. Випробовувані, у яких виникає підозра, що за допомогою інструкції намагаються маніпулювати їхньою поведінкою, обдурити їх і т. Д., Утримуються від очікуваних експериментатором дій, чинячи опір його впливу. Для себе вони пояснюють це опір тим, що маніпулювати людиною поза його волею негідно.\nІ разом з тим експеримент активізує мотив саморепрезентації, оскільки його умови неприродні і відмінні від попереднього досвіду індивіда.\nДемонстративні особистості схильні перетворювати експеримент в театр: вони поводяться неприродно і нарочито, немов перебувають на сцені. «Тре-вожно» особистості можуть вести себе скуто, напружено і т. Д.\nМотивація саморепрезентації виявляється найбільш сильною, якщо випробовуваний вважає, що його поведінка в експерименті особистісно детермінована, т. Е. Його вчинки - не наслідок експериментальних впливів, а прояв реальних намірів, почуттів, переконань, здібностей і т. Д. Якщо ж випробуваний вважає, що його поведінка в експерименті залежить від умов, змісту завдань, взаємодії з експериментатором, то мотивація саморепрезентації не виявив в його поведінці.\nЛ. Б. Крістіансен, найбільш відомий фахівець з проблеми впливу саморепрезентації на хід експерименту, зробив невтішний висновок на основі своїх власних і чужих досліджень: мотив саморепрезентації контролювати вкрай важко, оскільки не визначені ні умови, в яких він проявляється, ні напрямок його впливу на експериментальні результати.\nНаприклад, мотив саморепрезентації взаємодіє з мотивом соціального схвалення: випробовувані особливо прагнуть проявити себе «кращим чином» тоді, коли експериментатор не може їх безпосередньо викрити в брехні. Якщо випробовуваних попросити дати оцінку свого інтелекту, вона особливо завищується тоді, коли експериментатор не збирається «перевіряти» їх інтелект. Якщо ж випробуваним відомо, що після суб'єктивному оцінюванню свого інтелекту їм слід виконувати тест, вони оцінюють себе значно нижче.\nКрім того, якщо випробовуваний вважає, що експериментатор ним маніпулює, у нього також більш сильно проявляється мотивація саморепрезентації.\nТаким чином, і мотивація саморепрезентації, і мотивація соціального схвалення (всупереч первісної гіпотези Крістіансена) одно актуалізуються у випробовуваних в психологічних експериментах.\nДля контролю впливу особистості випробуваного і ефектів спілкування на результати експерименту пропонується ряд спеціальних методичних прийомів. Перерахуємо їх і дамо характеристику кожному.\n1. Метод «плацебо наосліп», або «подвійний сліпий досвід». Контролюється ефект Розенталя (він же - ефект Пігмаліона). Підбираються ідентичні контрольна і експериментальна групи. Експериментальна процедура повторюється в обох випадках. Сам експериментатор не знає, яка група отримує «нульове» вплив, а яка піддається реальному маніпулюванню. Існують модифікації цього плану. Одна з них полягає в тому, що експеримент проводить не сам експериментатор, а запрошений асистент, якому не повідомляється істинна гіпотеза дослідження і те, яка з груп піддається реальному впливу. Цей план дозволяє елімінувати і ефект очікувань випробуваного, і ефект очікувань експериментатора.\nПсихофармакологію X. К. Бічер досліджував з допомогою цього експериментального плану вплив морфію на больову чутливість. Працюючи за схемою «плацебо наосліп», він не зміг відрізнити дані контрольної групи від даних експериментальної. Коли ж він провів експеримент традиційним способом, то отримав класичні розрізняються криві.\n«Подвійний сліпий досвід» контролює ефекти Розенталя і Хотторна.\n2. Метод обману. Заснований на цілеспрямованому введенні випробовуваних в оману. При його застосуванні виникають, природно, етичні проблеми, і багато соціальні психологи гуманістичної орієнтації вважають його неприйнятним.\nЕкспериментатор придумує брехливі мета і гіпотезу дослідження, незалежні (ортогональні) від основних. Вигадані мета і гіпотеза повідомляються випробуваним. Зміст помилкової гіпотези варіюється в залежності від характеру експерименту: можуть застосовуватися як прості гіпотези «здорового глузду», так і складні теоретичні конструкції, які отримали назву «когнітивні плацебо».\nМожливим варіантом методу обману є просте приховування істинних цілей і гіпотези експерименту. В даному випадку випробовувані будуть самі придумувати варіанти, і замість врахування впливу помилкової гіпотези нам доведеться розбиратися в фантазіях випробуваного, щоб усунути вплив цієї неконтрольованої змінної. Таким чином, краще запропонувати випробуваному хоч якийсь варіант гіпотези, чому не пропонувати ніякої. Метод «когнітивного плацебо» краще.\n3. Метод «прихованого» експерименту. Часто застосовується в польових дослідженнях, при реалізації так званого «природного» експерименту. Експеримент так включається в природне життя випробуваного, що він не підозрює про свою участь в дослідженні в якості випробуваного. По суті метод «прихованого» експерименту є модифікацією методу обману, з тією лише різницею, що випробуваному не треба давати неправдиву інформацію про цілі і гіпотезі дослідження, так як він вже обманом залучений в дослідження і не знає про це. Етичних проблем тут виникає ще більше, так як, застосовуючи метод обману, ми сповіщаємо випробуваного про притягнення його до дослідження (навіть до примусового); тут же випробуваний повністю підконтрольний іншій особі і є об'єктом маніпуляцій.\nВелика небезпека усіляких зловживань з боку недобросовісних дослідників. І разом з тим ця модель часто застосовується в соціальній психології. Найбільш часто вона використовується в дитячій психології, психології розвитку і педагогічної психології. У цих випадках проблема маніпуляцій стоїть менш гостро, так як діти підконтрольні дорослим. Однак необхідно заручитися згодою батьків або осіб, що опікуються дитини, на таке дослідження.\nГоловні труднощі проведення такого експерименту - облік неконтрольованих змінних, оскільки цей експеримент може бути лише натурних.\nМетод «природного експерименту», запропонований А. Ф. Лазурський, є однією з модифікацій цього методу дослідження.\n4. Метод незалежного вимірювання залежних параметрів. Застосовується дуже рідко, так як реалізувати його на практиці дуже важко. Експеримент проводиться з випробуваним за звичайним планом, але ефект впливу вимірюється не в ході експерименту, а поза ним, наприклад, при контролі результатів навчальної або трудової діяльності колишнього випробуваного.\n5. Контроль сприйняття випробуваним ситуації. Зазвичай для цього застосовується запропонована Орнанові схема постексперіментального інтерв'ю. Крім того, вживаються заходи для того, щоб враховувати або контролювати ставлення випробуваного до експериментатору і експерименту, розуміння їм інструкції, прийняття цілей дослідження. На жаль, дані, одержувані при постексперіментальном опитуванні, дозволяють лише отбраковать невдалі спроби або врахувати цю інформацію при інтерпретації результатів експерименту, коли вже нічого не можна виправити.\nЯк завжди, слід пам'ятати, що немає абсолютного методу, і всі вони гарні чи погані залежно від конкретної ситуації. Жоден з них не дає абсолютно достовірного знання.\nЕкспериментатор: його особистість і діяльність\nКласичний природничо-науковий експеримент розглядається теоретично з нормативних позицій: якщо з експериментальної ситуації можна було б видалити дослідника і замінити автоматом, то експеримент відповідав би ідеального.\nНа жаль чи на щастя, психологія людини відноситься до таких дисциплін, де це зробити неможливо. Отже, психолог змушений враховувати те, що будь-який експериментатор, в тому числі і він сам, - людина і ніщо людське йому не чуже. В першу чергу - помилки, т. Е. Мимовільні відхилення від норми експерименту (ідеального експерименту). Свідомий обман, спотворення результатів тут розбирати не будемо. Помилками справа не обмежується - їх можна іноді виправити. Інша справа - стійкі тенденції поведінки експериментатора, які впливають на хід експериментальної ситуації і є наслідком несвідомої психічної регуляції поведінки.\nЕксперимент, в тому числі психологічний, повинен відтворюватися будь-яким іншим дослідником. Тому схема його проведення (норма експерименту) повинна бути максимально об'єктивувати, т. Е. Відтворення результатів не повинно залежати від умілих професійних дій експериментатора, зовнішніх обставин або випадку.\nЗ позицій діяльнісного підходу експеримент - це діяльність експериментатора, який впливає на випробуваного, змінюючи умови його діяльності, щоб виявити особливості психіки обстежуваного. Процедура експерименту є доказом ступеня активності експериментатора: він організовує роботу випробуваного, дає йому завдання, оцінює результати, варіює умови експерименту, реєструє поведінку випробуваного і результати його діяльності і т. Д.\nЗ соціально-психологічної точки зору, експериментатор виконує роль керівника, вчителя, ініціатора гри, випробуваний ж постає в якості підлеглого, виконавця, учня, веденого учасника гри.\nСхема експерименту, якщо розглядати його як діяльність експериментатора, відповідає моделі необихевиоризма: стимул - проміжні змінні - реакція. Експериментатор дає випробуваному завдання, випробуваний (проміжна змінна) їх виконує. Якщо дослідник зацікавлений в підтвердженні (або спростування) своєї гіпотези, то він може неусвідомлено вносити спотворення в хід експерименту та інтерпретацію даних, домагаючись, щоб випробуваний «працював під гіпотезу», створюючи привілейовані умови лише для експериментальної групи. Такі дії експериментатора - джерело артефактів. Американський психолог Р. Розенталь назвав це явище «ефектом Пігмаліона» на честь персонажа грецької міфу. (Скульптор Пігмаліон виліпив статую прекрасної дівчини Галатеї. Вона була така гарна, що Пігмаліон закохався в Галатею і став благати богів оживити статую. Боги відгукнулися на його прохання, і дівчина ожила.)\nДослідник, зацікавлений в підтвердженні теорії, діє мимоволі так, щоб вона була підтверджена. Можна контролювати даний ефект. Для цього слід залучати до проведення дослідження експериментаторів-асистентів, які не знають його цілей і гіпотез. Повноцінний контроль - перевірка результатів іншими дослідниками, критично відносяться до гіпотези автора експерименту. Однак і в цьому випадку ми не гарантовані від артефактів - контролери такі ж грішні люди, як і автор експерименту.\nН. Фрідман назвав науковим міфом панувала до 1960-х років в американській психології точку зору, яка полягала в тому, що процедура проведення експериментів однакова, а експериментатори одно неупереджені і кваліфіковані. Експериментатори неанонімне і не безликі: по-різному спостерігають, фіксують і оцінюють результати експерименту.\nГоловна проблема - відмінності в мотивації експериментаторів. Навіть якщо всі вони прагнуть до пізнання нового, то уявлення про шляхи, засоби, метою пізнання у них різняться. Тим більше що дослідники часто належать до різних етнокультурним спільнотам.\nРазом з тим всі експериментатори мріють про «ідеальному випробуваному». «Ідеальний випробуваний» повинен володіти набором відповідних психологічних якостей: бути слухняним, кмітливим, які прагнуть до співпраці з експериментатором, працездатним, дружньо налаштованим, неагресивним і позбавленим негативізму. Модель «ідеального випробуваного» з соціально-психологічної точки зору повністю відповідає моделі ідеального підлеглого або ідеального учня.\nРозумний експериментатор розуміє, що ця мрія нездійсненна. Однак якщо поведінка випробуваного в експерименті відхиляється від очікувань дослідника, він може проявити до випробуваному ворожість або роздратування.\nЯкі ж конкретні прояви ефекту Пігмаліона?\nОчікування експериментатора можуть привести його до неусвідомленим дій, що модифікує поведінку випробуваного. Розенталь, найбільш відомий фахівець з проблеми впливу особистості дослідника на хід дослідження, встановив, що значущий вплив експериментатора на результат експерименту виявлено: в експериментах з навчанням, при діагностиці здібностей, в психофізичних експериментах, при визначенні часу реакції, проведенні проектних тестів (тест Роршаха) , в лабораторних дослідженнях трудової діяльності, при дослідженні соціальної перцепції.\nЯким же чином випробуваному передаються очікування експериментатора?\nОскільки джерело впливу - неусвідомлювані установки, то і виявляються вони в параметрах поведінки експериментатора, які регулюються неусвідомлено. Це в першу чергу міміка і пантоміма (кивки головою, усмішки та ін.). По-друге, важливу роль відіграють «паралингвистические» мовні способи впливу на випробуваного, а саме: інтонація при читанні інструкції, емоційний тон, експресія і т. Д. В експериментах на тваринах експериментатор може несвідомо змінювати способи поводження з ними.\nОсобливо сильно вплив експериментатора до експерименту: при вербуванні випробуваних, першій бесіді, читанні інструкції. В ході експерименту велике значення має увага, що проявляється експериментатором до дій випробуваного. За даними експериментальних досліджень, це увагу підвищує продуктивність діяльності випробуваного. Тим самим дослідник створює первинну установку випробуваного на експеримент і формує ставлення до себе.\nВідомо, що саме «ефект першого враження» призводить до того, що вся подальша інформація, яка не відповідає створеному образу, може відкидатися як випадкова.\nОчікування експериментатора позначаються і при запису їм результатів експерименту. Зокрема, Кеннеді і Упхофф [Kennedy J.L., Uphoff H.F., 1936] встановили вплив відносини дослідника на допущені ним помилки при записі результатів експерименту. Експеримент був присвячений вивченню «феномена телепатії». Були відібрані дві рівночисельний групи людей, які вірять і не вірять в телепатію. Їх просили записувати результати спроб випробуваного вгадати зміст «телепатичного послання», яке робив інший випробуваний.\nТі, хто вірив в телепатію, в середньому збільшили кількість вгадувань на 63%, а ті, хто в неї не вірив, зменшили його на 67%.\nРозенталь проаналізував 21 роботу з проблеми впливу очікування на фіксацію результатів експерименту. Виявилося, що 60% помилок запису результатів обумовлені прагненням підтвердити експериментальну гіпотезу. В іншому огляді (36 робіт) також підтверджений цей факт. Вплив очікування проявляється не тільки при фіксації результатів дії людей, а й в експериментах на тваринах.\nРозенталь провів наступне дослідження. Він просив кількох експериментаторів фіксувати поведінку щурів в ході експерименту. Одній групі експериментаторів говорилося, що вони працюють із спеціально виведеної лінією «особливо розумних щурів». Іншій групі повідомляли, що їх щури «особливо дурні». Насправді все щури ставилися до однієї і тієї ж популяції і не розрізнялися за здібностями.\nВ результаті оцінки поведінки, поставлені щурам, відповідали тим установкам, які були задані експериментаторам.\nЛ. Бергер [Berger L., 1987] виділив наступні типи помилок експериментаторів при оцінці результатів діяльності випробуваного:\n1. Заниження дуже високих результатів. Причиною вважається прагнення дослідника підсвідомо «прив'язати» дані випробуваного до власних досягнень. Можливо і завищення низьких оцінок. У будь-якому випадку шкала деформується і стискається, так як крайні результати зближуються із середніми.\n2. Уникнення крайніх оцінок (як низьких, так і високих). Ефект той же - групування даних вище середнього.\n3. Завищення значущості одного властивості випробуваного або одного завдання з серії. Через призму цієї установки проводиться оцінка особистості та завдань.\n4. Аналогічний випадок, але ефект короткочасний, коли особливе значення надається завданням, наступного після виділення суттєвої для експериментатора особистісної риси випробуваного.\n5. Аналогічний випадок, але оцінка опосередкована концепцією про зв'язок або протиставленні тих чи інших якостей особистості.\n6. Помилки, зумовлені впливом подій, емоційно пов'язаних з конкретним випробуваним.\nЗрозуміло, «ефект Пігмаліона» існує, але в якій мірі він значущий? Може бути, в ряді випадків їм можна знехтувати при інтерпретації результату? Існують різні думки. Можна виділити, принаймні, три точки зору:\nПерша. Розенталь стверджує, що фактів універсального впливу в 7 разів більше, ніж якби вони були випадковими. По крайней мере, 1/3 всіх робіт, присвячених цій проблемі, вплив експериментатора на результат експерименту встановлено на рівні значущості р = 0,95.\nДруга. Т. Барбер і М. Сільвер [Barber Т.X., Silver MJ, 1968] вважають, що цей вплив не значимо і все дослідження, присвячені виявленню впливу експериментатора на результат психологічного експерименту, здійснювалися з помилками в плануванні, поганим вибором статистичних заходів та при невмілому веденні експериментування. Вони зробили висновок, що лише в 29% досліджень підтверджується «ефект Пігмаліона» - вплив підсвідомих тенденцій експериментатора на поведінку випробуваного і його оцінку. Очевидно, цей відсоток значно нижче, ніж пише Розенталь.\nТретя точка зору виражена Барбером: ми стверджуємо, що вплив може бути, але не в змозі передбачити, яким воно буде в конкретному експерименті.\nОднак дослідники намагаються виявити більш конкретні залежності. Ще раз відзначимо, що можливі три варіанти відповіді на питання про «спотворює» вплив експериментатора на результати.\n1. нездійсненну ідеал експериментальної психології - впливу експериментатора немає ніколи або воно несуттєво, їм можна знехтувати. Гіпотеза малоправдоподібним.\n2. Особистість експериментатора завжди і постійно впливає на хід і результати експерименту. У цьому випадку ефект впливу можна вважати систематичною помилкою ізмеренія- константою, її легко врахувати і «винести за дужки».\n3. Вплив його виявляється по-різному, в залежності від типу експерименту, особистості експериментатора і особистості випробуваного.\nОблік перетворюється на складне завдання виділення і контролю великого числа релевантних психологічних змінних в кожному конкретному експерименті.\nІснує безліч досліджень, які в тій чи іншій мірі висвітлюють проблему. Наведемо основні факти.\n1. На результати впливає тип особистості і стан експериментатора: біосоціальних якості (вік, стать, раса, культурно-релігійна, етнічна приналежність і т. Д.); психосоціальні якості (рівень тривожності, потреба в соціальному схваленні, агресивність, ворожість, авторитарність, інтелект, соціальний статус, дружелюбність); ситуаційні змінні (знайомство з випробуваним, настрій і ін.).\nНайбільш точно встановлено вплив статі дослідника на хід і результати експерименту. Зокрема, маленькі діти завжди краще і охочіше працюють з експериментаторами-жінками, а дорослі випробовувані - з експериментаторами-чоловіками.\nКрім того, в ході експерименту присутність експериментаторів-чоловіків провокує випробовуваних на активні дії, спрямовані на осмислення своєї ситуації і пошук нової інформації, а жінки-експериментатори викликають бажання «розкрити душу», прагнення до відвертості, тому поведінка випробовуваних стає більш емоційно виразним.\nТочно встановити міру впливу дуже важко. Часто неможливо виключити вплив інших змінних: віку, статусу, дружелюбності і т. Д. Так, підлогу експериментатора по-різному впливає на чоловіків та жінок, бідних і багатих, вплив залежить від взаємного статусу, симпатії та ін. Він може мати значення при виконанні випробуваним завдань одного типу і зовсім незначним - в інших експериментах. Розширювати арсенал методик в ході одного дослідження неможливо.\n2. Достовірно виявлено закономірність прояву впливу експериментатора в експериментах, що розрізняються по предмету дослідження. Всі дослідження можна впорядкувати за шкалою «соціальне - біологічне»: від соціально-психологічних експериментів ( «верх» шкали) до психофізіологічних ( «низ» шкали). Чим «вище» структурний рівень психічної реальності, що вивчається нами, тим цей вплив більш значуща.\nВплив особистості експериментатора максимально в експериментах по психології особистості та соціальної психології і мінімально - в психофізіологічних і психофізичних експериментах, дослідженнях сенсорики і перцепції. «Середнє» вплив спостерігається при дослідженні «глобальних» індивідуальних процесів - інтелекту, мотивації, прийняття рішення та ін.\nЯкі способи обліку і контролю впливу експериментатора на результат експерименту можна рекомендувати?\nПриблизно 98% психологів вважають вплив експериментатора серйозною методологічною проблемою, але на ділі про контроль та облік його піклуються значно менше, ніж про наявність хороших меблів, освітлення та фарбування стін лабораторії.\nА. Анастазі [Анастази А., 1982] вважає, що в більшості правильно проведених досліджень вплив цих факторів практично несуттєво, і рекомендує звести його до мінімуму, не вдаватися до методичним вишукувань, а користуватися здоровим глуздом. Якщо це не вдається, необхідно обов'язково враховувати вплив експериментатора при описі умов експерименту.\nНайчастіше рекомендуються і використовуються наступні методи контролю впливу експериментатора.\n1. Автоматизація дослідження. Вплив експериментатора зберігається при вербуванні та первинної бесіді з випробуваним, між окремими серіями і на «виході».\n2. Участь експериментаторів, які не знають цілей дослідження (вже обговорювався раніше «подвійний сліпий досвід»). Експериментатори будуть робити припущення про наміри першого дослідника. Вплив цих припущень необхідно контролювати.\nТема 1. Теоретичні та емпіричні знання в психології «-- попередня | наступна --» Тема 4. Вибірка в психологічному дослідженні


Батько Олени та його дружина загинули в автомобільній аварії і дівчинка залишились сама. Її вдочерила матір мачухи, хоч дитина не рідна, але віддати у дитячий будинок Марія Миколаївна її не змогла – Человек\nБатько Олени та його дружина загинули в автомобільній аварії і дівчинка залишились сама. Її вдочерила матір мачухи, хоч дитина не рідна, але віддати у дитячий будинок Марія Миколаївна її не змогла\nАвтор Жанна СнiЧас читання 2 хв.Перегляди 275\nМарія Миколаївна була доброю і працьовитою жінкою. Вона завжди ставилась добре до людей та допомагала їм. Жінка уміла гарно говорити і любила бути у центрі уваги.\nВона виховувала дочку сама і старалась їй дати усе найкраще. Тому Наталя звикла мати усе, що попросить.\nЖінка мріяла, що її дочка знайде достойного чоловіка. Тому усі хлопці, яких приводила дочка додому були не такими, як уявляла їх матір. Вона мріяла, що Наталя вийде заміж за розумного, багатого і гарного чоловіка. А дівчина вибрала вдівця з маленькою дочкою. Марія Миколаївна була не у захваті від вибору дочки. Жінка спробувала відмовити її від весілля, але вона не слухала її.\nМатері довелось змиритись з вибором дочки. Вона допомогла справити пишне весілля і дала гроші нову машину молодятам. Більше нічим їм не допомагала, жінка старалась не пхати свого носа у їхнє життя.\nПодружжя приїжджало жінки два рази на тиждень і на свята. Вона добре ставилась до дочки зятя, а дитина вважала Марію Миколаївну бабусею і дуже любила її.\nОдного разу до матері зателефонувала дочка та сказала, що вони з дружиною їдуть на день народження до друга і їй потрібно десь залишити дитину. Жінка сказала, що з задоволенням посидить з дівчинкою. Минуло дві години, але вони так в не приїхали. Марія Миколаївна подумала, що вони узяли доньку з собою.\nВночі до неї зателефонував незнайомий чоловік. Сказав, що її дочка, зять і онучка потрапили в автомобільну аварію. В живих залишилась тільки дівчинка, він попросив приїхати у лікарню.\nЖінка була шокованою, вона довго сиділа у кріслі і плакала. А потім поїхала у лікарню, вона переживала через онучку. Як вона зараз сама без батьків?\nУсю дорогу жінка сподівалась, що це помилка і зараз діти у їхнього друга та святкують день народження.\nУ лікарні підтвердили, що сталась аварія і тільки дівчинка вижила. Жінці сказали, що дитину планують відвезти у дитячий будиночок.\nМарія Миколаївна декілька хвилин думала, а потім сказала, що забере дівчинку до себе додому. Ця дівчинка – це єдине, що в неї залишилося. Вона не хотіла втрати ще і її.


Як вибрати зубну пасту | Сім’я і дім \nВибілювальна паста вибиває із зубів органічні речовини. Невміле використання вибілювальної зубної пасти призводить до зворотного процесу.\nЯк правильно обрати зубну пасту, чи можна вибілювати зуби, чи завжди висока ціна відповідає хорошій якості, розповідає стоматолог Олег КАРАЇМ.\n– Олегу Миколайовичу, як правильно вибрати зубну пасту?\n– Стоматолог індивідуально для кожного пацієнта підбирає зубну пасту: лікувальну або профілактичну. Бо якщо в людини кровоточать ясна, то потрібно передусім звернутися до стоматолога, а не призначати собі самій зубну пасту. Кровоточити ясна можуть через різні причини: нестача вітамінів, вагітність, підлітковий вік, наявність твердих відкладень. Якщо при вагітності та авітамінозі можна обрати зубну пасту без допомоги лікаря, то при наявності зубного каменю зупинити процес кровоточивості майже годі.\n– Із скількох років потрібно чистити зуби діткам?\n– Чищення зубів у малюків розпочинається ще відтоді, коли вони не виросли. Щоразу після їди дітям варто протирати ротову порожнину марлею. Коли з’являться маленькі зуби, їх теж потрібно протирати. А чистити зуби пастою можна з двох років. У дитячих зубних пастах практично немає фтору, тому вони зовсім не шкідливі, а лише гігієнічні, їх використовують для зняття нальоту із зубів. Також дитячі зубні пасти можна ковтати, чого не можна робити в жодному разі із зубними пастами для дорослих.\n– Фтор, який міститься в зубній пасті, не шкідливий?\n– Допустима норма фтористих сполук – не більш як 2%. У великій кількості фтор стає отрутою для гризунів, а в малій – навіть корисний. Захищає зуби від карієсу.\n– Висока ціна зубної пасти залежить від її якості?\n– У всіх зубних пастах є складові, які присутні як у дорогих, так і в дешевих зубних пастах. Це абразивність частинки, які не стирають зубну емаль і призначаються для зняття нальоту, в’яжучі речовини, наприклад крохмаль, щоб загоювати рани на яснах, біологічно активні речовини, ферменти, які мають дію розчинення нальоту, та зволожувальні речовини, які не дають пасті висохнути, ароматизатори та смакові добавки, консерванти, щоб мікроби не розвивалися у самій зубній пасті. І ще один складник – дистильована вода, яка дає можливість змішати усі складники в одну масу. Тому ціна не впливає на якість. Зараз є багато брендів, які лише за рахунок цього мають високу вартість. А вартість зубної пасти не впливає на процес чищення зубів, на це впливає техніка та методика.\n– Що таке лікувальна зубна паста?\n– До неї входять компоненти, які мають одну направлену дію. Наприклад, для зняття запального процесу ротової порожнини, чи для зменшення кровоточивості та неприємного запаху. Користуватися такими пастами можна місяць. Потім її потрібно замінити на профілактичну зубну пасту.\n– Чим вона відрізняється від лікувально-профілактичної?\n– Якщо лікувальна зубна паста має одну направлену дію, то лікувально-профілактична – кілька. Наприклад, протикаріозну та для лікування ясен.\n– Можна користуватися вибілювальними зубними пастами? Вони не шкідливі?\n– На мою думку, вибілювальні пасти мають право на існування. Хоча я ніколи їх не назначав пацієнтам. Цими зубними пастами потрібно знати, як користуватися правильно. Вибілювальна паста вибиває із зубів органічні речовини. Після цього зуб стає біліший, але й уразливіший. Якщо тривалий час користуватися такою пастою, то зуб пошкодиться, туди потраплятиме чай, кава, з’являться плями. Невміле використання вибілювальної зубної пасти призводить до зворотного процесу.\n– Що може вибілити зуби?\n– Найкраще вибілювання – це професійна гігієна ротової порожнини у стоматолога в кабінеті. Вона складається із таких процедур: зняття твердих зубних відкладень, лікування, щоб загоїлися ясна, а тоді вже зуби полірують професійними зубними пастами. Професійну гігієну роблять двічі на рік. Але є такі випадки, коли потрібно робити її три-чотири рази на рік.\n– Колір при цьому змінюється?\n– Колір майже не змінюється, зуби стають світлішими, набувають свого природного кольору. Бо є такі пацієнти, в яких за зубним нальотом і свого кольору зубів не видно. Природний колір зуба не вибілюється професійною гігієною.\n– Які ще є методи вибілення?\n– Є спеціальні вибілювальні системи, хоча реклама розхвалює їх, насправді вони шкідливі. Якщо людина вже розпочала вибілювати зуби, то це потрібно робити регулярно. Це штучне вимивання поживних та органічних речовин із зубів, якими їх потрібно буде знову наситити.\nСповільнена робота жовчного міхура: лікування травами\nЗастосування цілющих рослин у разі проблем із жовчовивідними шляхами – ефективний метод лікування. Ось деякі рецепти народної медицини, які допоможуть пришвидшити роботу жовчного міхура.\nЯк вибрати дитині ортопедичне взуття\nУ більшості випадків патологія стоп буває не вродженою, а набувається до шкільного віку, і сприяє цьому носіння неправильного дитячого взуття.\nУ домі алергік? Позбудьтеся ковдри і змініть пилосос!\nЯкі прилади і засоби допоможуть спростити життя людям з алергією? Чи є безпечні для алергіків породи собак? Як вибирати і зберігати постіль, ковдри і матраци? На ці та інші питання відповідає алерголог.\nСтаровинні гуцульські рецепти від кашлю\nНародна медицина й досі є повноцінною зброєю у лікуванні багатьох захворювань. Наприклад, від бронхіту, застуд, кашлю травознаї пропонують ці засоби. Збережіть, щоб не загубити!


Україна в очікуванні нового "нового обличчя": Чи може Притула посісти на Банковій місце Зеленського? Соціолог досліджує феномен\nНаразі шоумен та волонтер Сергій Притула, який нещодавно заявив про створення власної політичної сили, не має перспектив такого карколомного політичного успіху, який отримав у 2019 році чинний президент України. Про це в інтерв'ю «Главкому» розповів керівник соціологічних і політичних досліджень Київського міжнародного інституту соціології Антон Грушевський, зазначають Патріоти України.\nСоціолог вважає, що у Притули немає такої впізнаваності, харизми та рівня позитивного сприйняття, які мав Зеленський більш ніж за десятиліття до свого рішення балотуватися.\n«Сергій Притула, безумовно, теж відомий шоумен, але не того рівня, по-перше, у плані сприйняття населенням, як був Зеленський до 2019 року. По-друге, повторити досвід Зеленського, отримати такий карколомний успіх, на мою думку, нереально», – пояснив свою думку Антон Грушевський.\nРаніше український шоумен Сергій Притула, який останні кілька років бере активну участь у політичному житті країни, повідомив, що веде перемовини з партіями про партнерство та спільні дії. Він готовий залучати до партійної роботи людей з політичним досвідом.\nПри цьому, поки шоумен-політик не готовий називати прізвища людей, з якими буде займатися партійним будівництвом.\nНагадаємо, в жовтні 2020 року кандидат Притула на виборах київського міського голови набрав 7,87% і посів третє місце після Віталія Кличка (50,52%) й Олександра Попова (9,51%).\nУ 2019 році Притула балотувався до Верховної Ради дев’ятого скликання від партії «Голос» (№30 у списку), але не пройшов, оскільки партія отримала лише 20 місць у парламенті.


Справу підозрюваного у кіберзлочинах Геннадія Капканова розглядатиме суд присяжних / Полтавщина\n18 червня 2018, 17:59 Розмір тексту\nСправу підозрюваного у кіберзлочинах Геннадія Капканова розглядатиме суд присяжних\nВперше в Октябрському райсуді Полтави збереться суд присяжних, який має вирішити долю хакера Капканова\nСьогодні в Октябрському райсуді Полтави відбулося чергове засідання по справі підозрюваного у кіберзлочинах Геннадія Капканова. Прокурори Володимир Живило та Андрій Литвин подали клопотання про продовження підозрюваному терміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ще на два місяці. Геннадій Капканов у свою чергу подав клопотання про призначення йому суду присяжних.\nКолегія суддів у складі Віталія Микитенка, Олександра Струкова та Анатолія Савченка клопотання прокурорів задовольнила. Також колегія задовольнила клопотання Геннадія Капканова.\nНаступне судове засідання по справі Геннадія Капканова відбудеться 17 серпня. В Октябрському райсуді Полтави суд присяжних збирається вперше.\nСуд присяжних запровадили в Україні у 2012 році. Тепер виносити вироки можуть не тільки професійні судді, а і прості люди. Суд присяжних призначається за клопотанням обвинуваченого щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі. Геннадія Капканова підозрюють за ст. 348 (замах на вбивство працівника правоохоронного органу), що карається позбавленням волі на строк вїд 9 до 15 років або довічним ув'язненням.\nДо складу суду присяжних входять двоє професійних та троє присяжних суддів. За кожним судом закріплена певна кількість людей, які виявили бажання бути присяжними. Спочатку автоматична система обирає 7 осіб зі списку присяжних. Потім їх викликають в суд і головуючий суддя проводить відбір трьох основних і двох запасних присяжних судів. Присяжні приводяться до присяги та починається розгляд справи. Рішення приймається від більшості, в кожного один голос. Якщо професійні судді вирішують, що підозрюваний винний, а присяжні ні, то його виправдовують.\nВарто сказати, що за весь час у Полтавській області було винесено тільки 12 вироків за участю суду присяжних. Наприклад, в Лубнах суд присяжних виправдав колишнього співробітника карного розшуку, обвинуваченого у викраденні людини з метою викупу та вбивства. Цікаво, що професійні судді не погодилися із цим рішенням і написали окрему думку.\nНагадаємо, Геннадія Капканова затримали у Полтаві 30 листопада 2016 року в ході міжнародної спецоперації. Його підозрюють в організації роботи ботнету «Avalanche», що налічував до півмільйона заражених комп’ютерів по всьому світу. Під час затримання Геннадій Капканов вистрелив у бік поліцейських з мисливського карабіна.\n1 грудня 2016 року суддя Лариса Кулешова відмовилася взяти Капканова під варту. Після засідання Геннадій Капканов зник із зали суду. Пізніше його оголосили у міжнародний розшук.\n25 лютого 2018 року Геннадія Капканова затримали у Києві та відправили до Полтави для обрання міри запобіжного заходу. 26 лютого його взяли під варту, де він перебуває по сьогоднішній день.\nНаразі правоохоронці обвинувачення у кіберзлочинах взагалі не розглядають. Основне обвинувачення — напад на поліцейського. За словами Геннадія Капканова, в поліцейських він не стріляв, а думав що в його оселю вдираються бандити, а вся справа проти нього сфабрикована.\n18 червня 2018, 17:59\nСправа хакера Капканова: суддя Кулешова взяла самовідвід через негативні дописи у Facebook 22 травня 2018, 18:07\nАпеляційний суд залишив міжнародного кіберзлочинця Геннадія Капканова під вартою 14 березня 2018, 17:30\nТеги: справа Капканова, суд


Захворювання як тавро: наступ СНІДу - Соціологія: пер. с англ.\nЗахворювання як тавро: наступ СНІДу\nНе всі захворювання більше поширені серед бідніших, аніж серед багатших прошарків населення. Анорексія, наприклад, частіше зустрічається серед людей з вищим соціоекономічним становищем. Те саме можна сказати й про СНІД (синдром набутого імунодефіциту), принаймні у Британії та інших індустріальних країнах. ' СНІД — таємнича хвороба, яка прийшла невідомо звідки, аби стати найбільшою загрозою для здоров'я людей менш як за чверть століття. СНІД руйнує імунну систему організму; сам по собі він смерті не спричиняє, але страждальник стає безпорадним перед цілою низкою фатальних захворювань. Кожен, хто заражається вірусом, з яким, на думку більшості дослідників, він пов'язаний і який має назву ВІЛ (вірус імунодефіциту людини), мабуть, рано чи пізно захворіє на СНІД. Вважають, що СНІД передається або через кров (під час переливань або коли наркомани користуються тією самою голкою), або через рідину, що виділяється під час статевого акту (сперму чи ваіїнальну секрецію).\nНіхто не знає, чи СНІД бере свої початки в соціалізації природи, тобто є неумисним результатом людського втручання у світ, що оточує нас. Принаймні дехто дотримується такої думки. Припускалося, наприклад, що ця хвороба виникла під час воєнних експериментів із мікробами, внаслідок яких утворився смертельний вірус. Інші дослідники вважають, що СНІД і ВІЛ існували здавна, можливо, сотні років, у деяких регіонах світу. Згідно з цією теорією, симптоми, які сьогодні ми пов'язуємо зі СШДом, раніше помилково ототожнювалися з симптомами інших хвороб.\nВизначальною характеристикою СНІДу, на відміну від більшості інших захворювань, є те, що він передається статевим шляхом. Цю пошесть вперше виявили в Північній Америці в середовищі чоловічих гомосексуальних груп і спочатку як лікарі-дослідники, так і широка публіка вважали її гомосексуальним захворюванням. Громадськість уперше довідалася про СНІД на початку 1980-х рр., саме тоді, коли всі накопичені за багато століть упередження щодо гомосексуальності почали, як здавалось, розвіюватися. Але поява цієї хвороби, схоже, цілком виправдала погляди тих, хто завжди ставився до гомосексуальності вороже, а надто людей, які підкріплювали цю ворожість релігійними аргументами. Думка про те, що СНІД — це пошесть, наслана Богом, аби покарати збочевців, висловлювалася навіть у респектабельних медичних колах. Так, у передовиці одного медичного журналу запитувалося: "Чи не є ми свідками того, що через цю сучасну пошесть здійснюється вирок святого Павла: "Ось належна кара за їхній гріх"? (Аltman, 1986).\nШвидкому поширенню СНІДу певною мірою, безперечно, посприяло те, що внаслідок виникнення субкультур ґеїв у Північній Америці та в інших місцях зросли можливості для гомосексуальних знайомств. І справді, спочатку СНІД, здавалося, поширювався тільки у великих американських містах зі значним прошарком ґеїв. Газети поквапились із висновками: "Чума ґеїв збиває з пантелику медиків і детективів" (Філадельфія Дейлі Ньюз, 9 серпня 1982 р.); "Бути ґеєм небезпечно для здоров'я" (Сетердей Івнінґ Пост, жовтень 1982 р.); "Чума ґеїв поширилась і на Канаду" (Торонто Стар). Журнал "US" повідомляв: "Ґеї-гомосексуали пополотніли зі страху". На той час уже було відомо, що третина заражених СНІДом у Сполучених Штатах — не гомосексуали, але в перших газетних повідомленнях цей факт замовчували.\nКоли кіноактор Рок Гадсон помер від СНІДу в 1985 р., публіку шокувала не сама опублікована світовою пресою звістка про природу його хвороби, як той факт, що цей символ чоловічої сексуальності був ґеєм. Медики-дослідники навіть не намагалися тоді знайти причину захворювання в специфічному вірусі, натомість прагнули розглядати його суть, вивчаючи різні аспекти життя ґеїв. Коли відкрили, що СНІД передається й через гетеросексуальні контакти, це кардинально змінило погляди. Більшість даних про це надходило з Центральної Африки, де СНІД мав велике поширення, але не мав якогось особливого стосунку до чоловічої гомосексуальності. "Чума ґеїв" незабаром перетворилася на сторінках преси на "гетеросексуальний кошмар".\nНаступ СНІДу, безперечно, вплине на багато аспектів сексуальної поведінки. В гомосексуальній спільноті ми вже бачимо великі переміни; рівень випадкових сексуальних контактів там різко знизився. Деякі з найбільш осуджуваних гомосексуальних практик парадоксальним чином виявилися найбезпечнішими. Наприклад, садо-мазохістські взаємини, коли партнера мучать або завдають йому болю нічим не загрожують, бо в даному випадку не йдеться про генітальний контакт. Дилема, що її мають тепер розв'язувати чоловічі спільноти ґеїв, — це запровадження у практику методів "безпечного сексу" й одночасне відбиття нових атак проти спільнот ґеїв.


Порядок виплати страхового відшкодування потерпілим на виробництві потребує вдосконалення. Працівник не повинен залежати від оформлення Акта за формою Н-1, на яке зазвичай витрачається чимало часу. Адже купувати ліки та оплачувати операції потрібно відразу після травмування.\nЖиття непередбачуване: ідучи на роботу, не можеш бути впевнений, що повернешся додому неушкодженим.\nТрагічна подія спіткала 4 квітня 2021 року працівників Шахти № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» (далі – Шахта № 9): 11 гірників третьої зміни травмувалися під час спуску в кліті в шахту. Після огляду потерпілих та надання їм домедичної допомоги шахтарів вивезли на поверхню і доправили до Нововолинської центральної міської лікарні.\nОсновну причину настання нещасного випадку ще визначить комісія зі спеціального розслідування, яку очолює т. в. о. голови Держпраці Віталій Сажієнко. Наказом Держпраці від 13.04.2021 призначено експертну комісію. За фактом травмування людей відкрито кримінальне провадження. Поки триває слідство, видобуток вугілля на шахті припинили. Для прискорення страхових виплат потерпілим 29.04.2021 комісія затвердила тимчасові Акти за формою Н-1/П. Члени комісії дійшли висновку, що нещасні випадки, які сталися з гірниками, пов’язані з виробництвом.\nПотерпілим та їхнім родичам довелося понад місяць самим оплачувати лікування. Представники Нововолинського відділення управління ВД Фонду соціального страхування (далі – Фонд) зустрілися з ними і розповіли про порядок здійснення виплат. Шахтарям, яким мають встановлювати дорогі пластини, Фонд відшкодує витрати тільки після повної оплати вартості пластин на підставі документів, які підтверджують оплату (акт про надані послуги, квитанція про оплату тощо). І в цьому полягає найголовніша проблема для потерпілих.\nБатько потерпілого шахтаря, який перебував у найтяжчому стані, бідкався, що не знає, де дістати 30–40 тис. гривень на придбання пластин. Справді, де гірникам, яким затримують виплату заробітної плати, взяти кошти на лікування, якщо Фонд виплачує страхові суми вже після затвердження Акта за формою Н-1?\nЗгідно з чинним законодавством витрати на амбулаторне, стаціонарне лікування та реабілітаційні послуги відшкодовує Фонд. Але механізм здійснення таких виплат не завжди прийнятний для потерпілих, адже зволікати з лікуванням не можна, а кошти від Фонду надійдуть лише згодом. Кошти для страхових виплат замовляються один раз на місяць. І від того, коли потерпілий отримає Акт Н-1 на руки, залежить, чи встигне він подати документи до моменту замовлення коштів і чи отримає їх у поточному місяці.\nЩе одна проблема, з якою можуть зіткнутися потерпілі: назви придбаних ними лікарських засобів можуть не відповідати найменуванням, що потім будуть зазначені у виписці, яку лікувальний заклад надасть на запит Фонду. Працівники Фонду підтверджують, що такі випадки трапляються і що Фонд не може оплачувати надані чеки, якщо той чи інший лікувальний препарат не зазначений у виписці лікарні. Крім того, Фонд не відшкодовує кошти, витрачені в межах лікування на вітаміни та біодобавки.


Ось і завітало до нас літо. А це означає, що прийшла пора ягід, фруктів та свіжих овочів. Працівники бібліотеки організували журнальний день «Смак літа» , на якому пропонували користувачам корисну інформацію про властивості дарів природи, які доступні кожному. Корисні властивості рослинної їжі здатні запобігти не тільки розвитку багатьох захворювань, а й надати неоціненну допомогу в їх лікуванні. Знаючи про корисну властивість овочів і фруктів можна правильно скласти свій раціон та уникнути багатьох неприємностей. Праця з давніх давен прикрашала людину. Ті, хто любить працювати на грядках, переглянувши нашу виставку знайдуть багато корисної інформації по вирощуванню овочів та фруктів . Адже, коли працюєш на грядках, то стаєш сильнішим і здоровішим душею та тілом. Будь-які рослини посаджені власноруч дають безцінний урожай. Саме ці дарунки природи корисні й смачніші у порівнянні з купленими в супермаркетах та\nУкраїнці завжди шанували сім’ю, найбільш цінними є родинні зв’язки. Від батька до сина, від бабусі до онучки, передаються духовні цінності досі. Саме сім’я є найбільшим багатством, тією основою, платформою, на якій будується все. День родини відзначають в Україні з 2012 року 8 липня. Родина - це корінь, з якого виростає стовбур, гілки, квіти, а потім плоди. Отже, яка сім’я, такі і діти, таким буде і їх майбутнє. Яка родина, така держава, яка родина, таке й суспільство. Всі ми родом з дитинства, говорив Екзюпері. Всі ми родом з нашого отчого дому, всі ми вийшли з наших родин, пов'язані з ними, як дерево пов'язане з грунтом, на якій виросло. Тож бажаємо всім любити і цінувати своїх батьків, дітей та онуків, сестер та братів. Бажаємо відчувати любов і шану до кожного брата-українця, знати і вірити у те, що у Вас є завжди родинна підтримка, що українці – одна велика сім’я!!!\nДовіряючи свої знання і досвід книгам, люди створювали бібліотеки – скарбниці книг. Виставка-розвідка абонементу «Про книгу замовимо слово» має на меті спробу зацікавити користувачів віднайти для себе щось нове цікаве, захоплююче. Хіба не диво побачити поряд великоформатну книгу «Заповідна краса Полтавщини» і міні-книгу «Весняні рослини». Ще можна ознайомитись із кращим вибором літератури читачами. Все це величезне багатство зібрано в бібліотеці. Завітайте до нашої бібліотеки!\nУкраїна - держава з багатовіковою історією та культурою. У кожному регіоні є свої визначні пам'ятки - перлини української землі. Це справжній скарб, наша гордість і надбання. До наших днів збереглися середньовічні фортеці, палаци та садиби, стародавні монастирі та храми, багато інших унікальних архітектурних витворів мистецтва, що навіки прославили своїх майстрів. Ви можете щодня бачити твори мистецтва під час прогулянок по місту. Чи звертаєте Ви увагу на те, яка гарна навколо Вас архітектура? Якщо ні, якщо Ви занурені в свої думки і не помічаєте краси навколо, навчіться отримувати естетичне задоволення від того, що зовсім поруч. А ось присутні завдяки віртуально-пізнавальній годині , ознайомилися з найбільш вражаючими будівлями України та пам’ятками нашого міста. Крім цього дітям були представленні видання з фонду нашої бібліотеки, які розкривають історичне та культурне значення надзвичайних перлин архітектури нашої кр


Володимир Винниченко… Що ми знаємо сьогодні про цю людину? Не дуже багато. Та все ж існує думка, що це постать такої величини, без якої не скласти об’єктивного уявлення про весь літературний процес в Україні. Він автор чотирнадцяти романів, близько ста оповідань, чотирнадцяти п’єс і великої кількості статей.\nНайкращі свої твори В. Винниченко написав у дореволюційний час, в яких обстоював неоціненне значення людської особистості. Для творів В. Винниченка характерна новаторська манера письма, недаремно його називають «українським Чековим». Письменник реалістично зображує тяжке становище темного і забитого селянства та міської бідноти, жорстоку експлуатацію заробітчан, перші спалахи соціального протесту. В. Винниченко, як і багато інших відомих письменників, не оминув і теми визвольного руху на початку XX століття.\nВ оповіданні «Салдатики!» саме і показано типову картину придушення селянського повстання, зародження революційних настроїв і нових суспільних виявів — агітаційного руху.\nЗмінилося село, «а сталося це якось зовсім несподівано», — зауважує автор в оповіданні «Салдатики!». — До вчорашнього дня жило собі…, як і перше: голода- ли, боліли, умирали». І раптом заговорили по-новому: «…Той має право на землю, хто робить на ній! Ми робимо — наша й земля». В особі селянина Явтуха, що проголошує ці заповітні слова на сільському сході, село заявляє про себе як про нову політичну силу, яка не дозволить надалі знущатися з себе. Збурене агітаційними листівками в навколишніх селах — розгромом економій, поміщицьких маєтків, — воно не боїться вже й тих, хто захищає своїми штиками основи самодержавства — «салдатиків». Але події розгортаються вже по-іншому… До села наближається каральний загін, викликаний поміщиком, у якого селяни відібрали зерно. Збентежений, наляканий натовп чекає розправи. Його намагається заспокоїти організатор бунту Явтух, у котрому сконденсовано всі настрої його односельців. Та навіть перед явною загрозою розплати за скоєне натовп все ще перебуває під гіпнотичним впливом свого лідера. У ньому люди бачать свою останню надію на порятунок.\n«Салдатикп!.. — вигукнув з таким болем, з таким одчаєм, що в валці прокинулись всі, а солдатики аж здригнулися разом і похмуро глянули на офіцера. Серед селян зразу піднявся галас, крики, стогнання…»\nПеред нами з’явились два натовпи, один — у сіряках, другий — у сірих шинелях! Агресивність офіцера викликала агресію селян, спрацював одвічний закон «зуб — за зуб, око — за око!»\n«Салдати, як машини, разом підкинули рушниці і виставили їх проти селян», проте не стріляли, зупинені щемливо-благальними словами Явтуха: «Вислухайте, рідні… Пустіть ружжя!» Цими словами автор доводить: сила не за штиками, а за громадою з великою правдою її життя, дій і намірів.\nНезважаючи на трагічний фінал (каратель, занепокоївшись, що «салдатикп» не стріляють в людей, зарубує шаблею мужнього Явтуха), оповідання несе глибинний оптимізм. В. Винниченко до краю загострює конфлікт і не намагається прикрасити правду життя. Безумовно, письменник володів глибоким даром реалістичності в зображенні подій. Твори В. Винниченка — яскравий літопис шляху українського народу до незалежності.


У Косові зберігають традиції гончарства - Галицький Кореспондент\nГоловна » Новини » Культура » Фото/кіно » У Косові зберігають традиції гончарства\nОколиці міста Косів, що на Прикарпатті, багаті на глину. Тож гончарство тут розвивалось з давніх часів. Косівські майстри виробляли горщики, глечики, миски, горнятка — весь необхідний домашній посуд. Ужитково-декоративна кераміка, яка є візитівкою Косова зароджувалась десь наприкінці XVIII — початку XIX століть. Це були здебільшого підсвічники та кахлі.\nКахлеві печі косівського виробництва охоче ставилися не лише на Гуцульщині, а й у Румунії та Угорщині. Найдавніші косівські кахлі зберігаються у музеях Бухареста та Відня. Гончарні вироби оздоблювались поливянними малюнками різного виду: стилізованими зображеннями квітів, дерев, тварин (коня, оленя, ведмедя, птахів), різноманітних людських типів (мисливець, вояк, поштар, музика тощо), святих (найчастіше св. Юрій та св. Миколай). Нерідко на кахлях змальовували цілі побутові сценки.\nБагато гончарів залишаються невідомими. Знаними майстрами гончарної справи у першій половині XIX ст. були: Іван Баранюк, Петро Гавришів, Петро Кошак, Олекса Бахметюк. Їхня творчість була і назавжди залишиться унікальним явищем у народному мистецтві. Але на косівська кераміка не припинила свого розвитку. Її продовжують сучасні майстри.\nОсновними кольорами косівської кераміки є коричневий колір, який символізує землю, жовтий – сонце та зелений – ліс.\nКосівські майстри переконують, що кераміка – це поєднання трьох глин, ручної праці, вогню та Божого благословення.\nКатегорії: Діло, Життя, Культура, Людина, Туризм, Фото/кіноПомічено: кераміка, Косів, майстри


Речі сили: що таке сучасний діловий дрес-код | Vogue Ukraine - Vogue UA\nРечі сили: що таке сучасний діловий дрес-код\nДіловий жіночий дрес-код – більше не низка брючних костюмів різних відтінків, а демонстративна відмова від умовних норм і символ протесту.\nНайбільш пам’ятною частиною щорічного звернення «Про стан країни» президента США до Конгресу стала не промова президента Трампа, і навіть не скупчення жінок в чорному, одягнених на підтримку руху #MeToo. 31 січня всю увагу спрямували на Меланію Трамп. Вона вперше вийшла у світ після публічних звинувачень проти її чоловіка, і була у штанному костюмі кольору слонової кістки Christian Dior і білосніжній блузі. Її образ на загальному монохромному тлі став своєрідним знаком протесту. Протестним був не лише колір (білий – символ чистоти і антитрампівського руху сучасних суфражисток), але і вбрання першої леді – штанний костюм, а не очікувана сукня.\nМеланія в ролі першої леді воліє діяти всупереч правилам традиційної fashion-дипломатії, які існують ще з часів Джекі Кеннеді. Вона відмовляється носити демократичні моделі і не обмежується речами американських дизайнерів. Своєю манерою одягатися вона стирає межі між першою леді в традиційних сукнях і першою особою, чия доля – брючні ансамблі. Її гардероб наочно демонструє глобальні зміни в діловому дрес-коді, де колір перестав бути інструментом мистецтва fashion-дипломатії. Час натяків і півтонів минув.\nМеланія Трамп у костюмі Emilio Pucci\nЛеопардові туфлі-човники і шкіряні ботфорти прем'єр-міністра Великобританії Терези Мей – вибір, безсумнівно, продиктований її виключною любов'ю до моди. Небесно-блакитний костюм зі спідницею вище колін Louis Vuitton Бріжит Макрон на інавгурації її чоловіка, так само як і шкіряні легінси і кросівки New Balance, – результат роботи стиліста пані Макрон – Матьє Бартела Колана.\nБріжит Макрон на церемонії інавгурації\nМеланії Трамп строгі ділові костюми з чітко промальованим силуетом плечей в поєднанні з лубутенами на 20-сантиметрових підборах підбирає Ерве П'єр, який після інавгурації Трампа де-факто став її стилістом. Однак, окрім любові до моди і довіри таланту стилістів, всіх дам об'єднує небажання слідувати прийнятим умовностям, які диктує їх статус – і відверта нелюбов до протоколу.\nПам'ятаєте нескінченні варіації на тему апельсинового костюма Гілларі Клінтон, в якому вона з'явилася на з'їзді Демократичної партії 2008 року? Або брошки на жакетах Мадлен Олбрайт, що, по суті, і складали весь її модний арсенал? Обидві залишали безпечні межі ділового костюма, який відігравав роль камуфляжу, щоб, як казав стиліст Маргарет Тетчер, мати відповідний вигляд у світі, де правлять чоловіки.\nГілларі Клінтон, 2008\nУ 1980-х костюм слугував символом нових можливостей, що з’являлися для жінок, при цьому допомагали їм не дуже виділятися в переважно чоловічому світі. Особливо це стосувалося жінок при владі. Тьєррі Мюглер і Клод Монтанья, згодом, нехай і не в такій вираженій формі, Донна Каран з синьйором Армані одягли жінок в двобортні піджаки з могутніми підплічниками, так не залишили місця для жіночності. Стиль прижився. «Виділяйся, але не дуже, – наче промовляв він. – Залиш сукні для перших леді».\nТим часом дружини глав держав по всьому світу, від Лори і Барбари Буш до Ненсі Рейган, зробили своєю уніформою костюми зі спідницею, або жіночні сукні, в тонкій дипломатичній грі обмежуючись кольором і аксесуарами. Першою від прийнятих традицій відійшла Мішель Обама, яка встановила кардинально інші правила гардеробу першої леді. Американці тільки ахали, коли дивилися на її сукні без рукавів, а асиметричний крій і насичений принт її ансамблів Prabal Gurung і Isabel Toledo і зовсім не мали прецедентів.\nСьогодні місце Мішель Обами в світовій політичній моді зайняли Меланія Трамп і Бріжит Макрон, вбрання яких слугує потужним символом протесту. У випадку Меланії – проти власної ізольованості і політики її чоловіка. Бріджит же підкреслює свою незалежність і відмову слідувати зразкам перших леді Франції, встановлених Карлою Бруні-Саркозі, Валері Трієрвейлер і Бернадетт Ширак, що надавали перевагу стриманим речам одного і того ж дизайнера для створення цілісного – і передбачуваного – образу в очах громадськості.\nЧи має діловий костюм таке ж значення сьогодні? У минулому, символ влади, що зводив жінок в один ранг з чоловіками, зараз він все рідше використовується жінками-лідерами. Виняток – Меланія Трамп з її прихильністю до чоловічих силуетів, – так, на зустріч з першою леді Канади, Софі Грегуар-Трюдо, вона одягнула сірий в тонку смужку андрогінний костюм з колекції Ralph Lauren.\nМеланія Трамп і Софі Грегуар-Трюдо\nЇї гардероб, що відповідає радше образу ділової, ніж першої леді, – це, цілком можливо, спосіб показати, що вона готова до більш серйозної ролі. Але стиль Меланії – не єдиний приклад. Все більше жінок – глав держав відмовляються від ділової уніформи. Наприклад, колишній президент Аргентини, Крістіна Фернандес де Кіршнер воліє мереживні сукні і квіткові принти – діловий костюм, схоже, більше не робочий.\nСтиль одягу Меркель і Клінтон – низка жакетів різних відтінків в поєднанні з прямими штанами – не такі актуальні сьогодні, коли жінки при владі воліють відповідати власним знанням про жіночність. Від жінки більше не очікують, що вона одягатиметься як чоловік, тільки трохи яскравіше і з брошками. Коли перша леді Америки відмовляється від строгих суконь на користь костюмів Balmain, а прем'єр-міністр Великобританії може з'явитися в комбінезоні або в сукні з абстрактним принтом на штанному костюмі, час задуматися.\nТекст: Вікторія Бережна\nКолаж: Наталія Тюленева\nЦіна питання: найдорожчі вбрання Меланії Трамп Серйозне питання: з чим поєднувати брюки цієї весни


Тернопіль. ВИРОБНИК МЕБЛІВ ТА ФАСАДІВ МДФ | Все Місто. Реклама. Каталог підприємств. Товари. Послуги. Приватні оголошення\nм. Тернопіль, Микулинецька-бічна , 10/2\n(067) 3342586, (067) 3805946, (067) 3846858\nМеблі - виготовлення на замовлення\nКомпанія Мебельман™ працює на меблевому ринку України з 1998 року.\nУпродовж 20-ти років ми займається виробництвом меблів та комплектуючих до них. Завдяки відмінній репутації, відповідальному та висококваліфікованому підходу до власної справи, постійному вдосконаленню та розвитку, наша компанія незмінно тримає високі позиції у профільній галузі. Ми постійно розширюємо свій виробничий потенціал та асортимент продукції.\nНаша діяльність орієнтована на виготовлення виробів з МДФ та меблів на замовлення.\nСьогодні ми пропонуємо фасади МДФ трьох категорій - це плівкові, фарбовані та шпоновані фасади. Виготовляємо радіусні та фрезеровані фасади, а також карнизи, пілястри, інші декоративні елементи, бильця до ліжок, дверні накладки, стінові панелі. Володіємо широкими можливостями фрезерування плити МДФ, працюємо за ескізами замовника.\nВиготовлення меблів за індивідуальними замовленнями займає особливу частину нашої діяльності. Меблі на замовлення від ТМ Мебельман стоять у оселях значної частини населення нашого регіону і не тільки.\nГрупа дизайнерів у тісній співпраці з досвідченою командою виробництва створюють неповторні меблі за індивідуальним дизайном. Кухні, шафи-купе, вітальні, спальні, дитячі, прихожі, комоди, офісні меблі, комп’ютерні столи, інші корпусні меблі - це наш профіль.\nДля виробництва нашої продукції використовуємо матеріали лише провідних торгівельних марок. Працюємо з підвищеною складністю, максимально реалізуємо побажання клієнта, відповідально підходимо до виконання своїх зобов'язань, забезпечуємо належний гарантійний супровід.\nМи бережемо нашу репутацію!\nДверні накладки. Меблева промисловість, ДВП, ДСП, фанера, OSB, Фарбування і лакування дерев'яних виробів, Ремонт квартир, офісів, приміщень, Дизайн інтер'єру, Авторські, ексклюзивні меблі, Виготовлення меблів, Корпусні меблі, Ліжка, Меблеві фасади, Салони меблів, Шафи-купе\nфакс: (0352) 25-18-36\nроб. тел.: (0352) 25-99-86


День закоханих у NIX Solutions | NIX Solutions\nКохання багатогранне, і у святковий день ми знову в цьому переконалися. Наші хлопці поділилися, що означає кохання для кожного з них, і валентинки з відповідями стали чудовою прикрасою на поверхах. Якщо вірити інстаграму, то пошук своєї валентинки став цілим квестом :).\nЯке ж свято без фотографій з улюбленими товаришами по тімі, друзями із суміжного напрямку, а може й з половинкою, яку пощастило зустріти у стінах NIX Solutions? А щоб ці фото захотілося не лише викласти в соцмережах, а й роздрукувати та в рамочці поставити на робочий стіл, на хлопців чекали яскраві фотозони.\nОсь так, за один день ми запаслися гарним настроєм та багатим фото- та відеоматеріалом, а ще зрозуміли, що для слів “Я люблю тебе, дружище/мамочка/Ванечка/Олюшка” ідеально підходить не лише День закоханих, а й будь-який інший. Цього року у вас рівно 366 таких днів – використовуйте кожен із них :).