У попередньому номері цього журналу автор так пояснював читачам мету свого дослідження і категорії рейтингу:\nПротягом цього (2018-го – Ред.) року я провів дослідження діяльності українських організацій Росії за останні чотири роки, збираючи для цього всі матеріали про ці організації, які можна знайти в інтернеті. Часовий проміжок починаючи від 2014-го року був обраний не випадково. Адже саме цього року розпочалася для України страшенна й жорстока війна, яка не закінчилася й по сьогодні. Мені цікаво було довідатися, як відбилося розуміння цієї війни у різних українських громадах, чи зрозуміли вони, що земля їхніх предків переживає зараз найстрашніші часи за останні 70 років, чи злякалися вони, або навпаки, зробили вигляд, що нічого не трапилося, і все залишається саме так, як було воно до того, у мирні часи.\nФормував я інформацію по адміністративним регіонам Російської Федерації, не виділяючи окремо організації, які існували всередині цих суб’єктів. Розподілив я свій рейтинг на дев’ять категорій. Перша — ті регіони, де українських організацій взагалі нема і про них нічого не чути (таких суб’єктів виявилося 24).\nДругу категорію я назвав «Антиукраїнці», це ті громади, які відверто стали на бік ворожої для України сторони, які прославляють сепаратизм та виступають проти територіальної цілісності України, «розпинають неньку» за образним висловом Тараса Шевченка. Суб’єктів Російської Федерації, де правлять бал антиукраїнці, виявилося, на щастя, не так вже й багато, лише 11.\nТретю категорію я назвав «Майже нуль», це ті організації, які існують лише формально, тобто офіційно зареєстровані, але з початком війни майже нічого не роблять, і в інтернеті про них інформацію важко знайти (таких 6).\nЧетверта категорія «Нащадки Вєрки Сердючки», це ті, хто в умовах війни натягнув на себе личину клоуна, роблячи з українця смішного «хохла», салоїда і героя анекдотів, і таким чином, під цією личиною намагаючись хоч якось зберегти українську справу та не посваритися із владою (6 організацій).\nП’ята категорія «Славних пращурів великих…», до неї віднесені ті регіони Росії, що були ще донедавна славні й українською історією, і українськими організаціями, де писалися й друкувалися цікаві наукові праці про життя місцевих українців, але коли, з початком війни, ці праці друкуватися перестали, зійшло потрохи нанівець і активне громадське життя тутешніх українців (4 регіони).\nШоста категорія, найчисленніша з тих, де ще є живі українці, називається «А зате ми гарно співаємо». Тут знаходяться ті, що співають і танцюють, та пригощають варениками на всіх офіційних святах, які влаштовує влада їхніх регіонів, і здається, саме в танцях і варениках вбачають головний сенс життя свідомого українця, бо крім гопака, сала та вареників, більш нічим і не займаються (і це у 12 регіонах).\nСьома категорія «Перерваний політ», це ті, що у самому розквіті були зламані, понівечені владою у 2014 році, і не знайшли в собі сили піднятися та продовжити свою справу так, як вели її до того (це 5 регіонів).\nВосьма категорія «І один в полі воїн», це ті регіони, де українських організацій немає, але є окремі Люди, одна-дві особи, що намагаються, попри всі труднощі, показати своїм сусідам інших національностей, якими є справжні українці, та зламати той стереотип, що сформований владною пропагандою (вони живуть у 6 регіонах).\nІ нарешті, дев’ята категорія «Ті, за кого не соромно». Ті, хто не зламалися і не злякалися. І цим, думаю, все сказано. Це ті, ким я пишаюся. Вони живуть у 9 різних регіонах Росії».\nВраховуючи суспільну та історичну цінність, проведеного Ігорем Роздобудьком дослідження, його важливість для розуміння реальної поточної картини життя українських громад в Росії, і за згодою з «Громадою Українців Росії» пропонуємо це дослідження і читачам «Кобзи».\n«Мій рейтинг громадської діяльності Українських організацій Росії по регіонах за 2014—2018 рр.\nОтже, спочатку перерахуємо ті регіони, де жодного українського духу я не знайшов. Це республіки Алтай, Бурятія, Дагестан, Карачаєво-Черкесія, Саха (Якутія), Тива, Хакасія, Чечня, Чувашія, Забайкальський край, області Бєлгородська, Брянська, Костромська, Курська, Ленінградська, Липецька, Новгородська, Орловська, Пензенська, Псковська, Смоленська, Тамбовська, Тульська, Чукотський автономний округ.\nСумно, що до цього переліку потрапили три прикордонні з Україною області, де українці жили завжди (Брянська, Курська, Бєлгородська), але українська свідомість витравлювалася тут ще з радянських часів, а будь-яка українська солідарність завжди трактувалися як націоналізм та сепаратизм, тому й не дивно, що люди тут бути українцями зараз бояться й не бажають. І з цим вже, на жаль, нічого не поробиш.\nДруга категорія. «Антиукраїнці»\nМісця в цій категорії я вирішив виставляти по мінусовій шкалі, бо як іще оцінювати людей, які хоч і називають себе українцями, але явно не люблять свою історичну батьківщину, бажають їй програти війну з сепаратистами та перестати існувати як незалежній державі?\nОстаннє, «мінус одинадцяте», місце в своєму рейтингу я віддав українській громаді Калузької області. Тут існує українська діаспора «Вітчизна», на чолі з головою правління Віктором Вітковським. Головним щорічним святом діаспори є день «возз’єднання» України з Росією 1654 р. От що про це «свято» було написано 3 лютого 2016 р. в матеріалі під назвою «Вечер, посвященный 362 годовщине воссоединения Украины с Россией» на Офіційному порталі органів влади Калузької області:\n«Фестиваль был организован в рамках проекта «Наш дом — Калуга» молодежным Центром и украинской диаспорой в Калуге «Витчизна» при участии областного отделения международного общественного фонда «Российский фонд мира», поддержке министерств образования и науки и внутренней политики и массовых коммуникаций Калужской области… На сцене герои сегодняшних самопровозглашенных республик, в неравной борьбе отстаивающие свою независимость, идущие по нелегкому пути самоопределения. Их роль исполняют молодые люди в камуфляже. К ним обращается Тарас Бульба с поддержкой их славного ратного дела».\nА от що каже сам В. Вітковський в статті Олександри Милової «Политик и драматург» в Мережевому інформаційному виданні Калузького регіону «Знамя.Калуга» від 7 лютого 2018 р.:\n«Простые украинцы искренне сожалеют о том, что произошло, что к власти пришли националисты и бандеровцы. Поддерживаемые США, они плачутся, что Россия отняла у них Крым, забывая о том, что законным путем она вернула свою территорию, по глупости отданную когда-то Никитой Хрущевым».\nМісця з мінус десятого по мінус перше я віддаю українським громадам республік Калмикія, Мордовія, Північна Осетія, Камчатського краю, областей Магаданської, Оренбурзької, Ростовської, Рязанської, Тюменської, Ульяновської. Керівники українських громад цих суб’єктів Росії всі уславилися в роки війни своїми виступами в підтримку державної руйнації України, старанно роздмухували своїми промовами вогонь братовбивчої війни на Донбасі, раділи з того, що Україна втрачає свої території. Розбиратися у категоріях та відтінках цієї субстанції я не бажаю, тому всім разом, усім гуртом, віддаю їм усі мінусові місця свого рейтингу.\nТретя категорія. «Майже нуль»\nЄ серед українських організацій Росії такі, які існують лише формально, як би мовити, «на папері». Вони зареєстровані офіційним чином, але майже всю інформацію про них в інтернеті ви знайдете лише на офіційних сторінках державного реєстру, де вказано коли була створена ця організація, хто її очолює, за якою адресою вона зареєстрована. Жодної ж інформації про хоч яку- небудь діяльність її ви ніде не знайдете, або ця діяльність буде така мізерна, що коефіцієнт її корисної дії справді буде десь біля нуля.\nТиповим прикладом такої «діяльності» є Центр української культури «Лелека» Кемеровської області, на чолі з його головою Ольгою Максименко. Про гучне відкриття цього Центру в серпні 2014 р. написали не лише місцеві видання, але навіть загальноросійське ТАСС. Серед головних цілей Центру була оголошена допомога біженцям з Донбасу. Але з того часу про Центр більше не звуку. На сторінці Центру у Фейсбуці ви знайдете багато цікавої інформації про хворобу Альцгеймера та корисні властивості гречки, приїзд до Кемерова Путіна та актора Машкова, про все що завгодно, крім життя українців Кемеровщини. Як сайт Центру на сторінці Фейсбуку оголошений сайт кемеровського Будинку акторів. Здається, що Центр було створено саме під час гострої фази війни на Донбасі лише з метою показати, як російська влада «любить» українців. Що ж, показали та забули. Тому громада українців Кемеровської області займає в моєму рейтингу 48- ме місце.\nІ нарешті, на найвищому в цій категорії, 43-му місці, в мене розташувалися українці Кабардино- Балкарії. Проводячи для свого рейтингу відстеження у липні цього року, жодної інформації про сучасну діяльність місцевої громади я не знайшов, хоча історично українці досить масово заселяли цю республіку з ХІХ ст. (див. дослідження Ірини Тхамокової «Этническая граница: русские и украинцы в Кабардино- Балкарии», журнал «Историческая и социально- образовательная мысль», №1 за 2013 р.). Але 13 серпня цього року на інформаційному порталі українців світу «Стожари» було розміщено повідомлення від Об’єднаної прес-служби українських організацій Росії «Хвиля дніпровська б’є. Вшанування пам'яті Марка Вовчка у Нальчику», де розповідалося, як українці місцевої громади «Дніпро» вшанували пам’ять української письменниці Марко Вовчок біля її пам’ятника у місті Нальчику (у сучасній столиці Кабардино- Балкарії Марко Вовчок померла 10 серпня 1907 р.).\nВ моєму серці в ці хвилини зародилася слабка надія, що місцева українська громада нарешті прокинулася, і можливо ми ще почуємо про неї на просторах інтернету. Тому я й нагородив їх від себе найвищим місцем у цій категорії.\nОтже, місця у моєму рейтингу:\n45—47. Пермський край, Астраханська область, Ямало-Ненецький автономний округ\n48. Кемеровська область\nЧетверта категорія. «Нащадки Вєрки Сердючки»\nВ цій категорії я зібрав тих, хто робить з українців клоунів. Вважаю, що керівництво Росії згодилося на війну з Україною великою мірою саме через те, що вважало українців кумедними «хохлами», героями Тарапуньки й Штепселя, «недонацією», яка потрапила в список націй лише завдяки поблажливості Леніна та Сталіна, і яка перестане існувати як тільки відчує легенький тиск з боку Росії. Наші, російські українці, дуже часто не чинили жодного опору такій російській думці, а навпаки, ніби намагалися довести, що ми справді смішні та несправжні, і не гідні нічого іншого, як бути героями анекдотів. Сумно, що такої позиції деякі українські громади Росії намагаються дотримуватися і після початку війни.\nОтже, на 42-му місці в мене українська громада Вологодської області. Під час Майдану представники українського земляцтва цієї області брудно паплюжили рідний народ, що піднявся на боротьбу проти диктатури Януковича. Інтерв’ю з ними були розміщені на сайтах «Московського Комсомольця» («В украинском землячестве Вологодской области считают, что Украине не место в Евросоюзе», 13 грудня 2013 р.), і «Комсомольської правди» («Вологодские украинцы» о Евромайдане: людям дали денег — они пошли воевать», 18 лютого 2014 р.). А представник земляцтва, директор приватної компанії, полковник у відставці Володимир Ляшок висловився так: «Россия и Украина — неразделимы. Если создать нацию полукровок«россияне-украинцы», то она будет самой большой в мире». Здається, що пан Ляшок в собачому слові «полукровка» не бачить нічого образливого. А ще він ніколи не замислювався, скільки, наприклад, у світі проживає китайців або індійців.\nУкраїнці Свердловської області згодні не лише з приєднанням Криму до Росії, а навіть з тим, аби журналісти в інтерв’ю з ними називали їх «хохлами», та й самі себе так також величають. «На Урале сало сейчас можно добыть только в деревнях, где остались потомственные хохлы», — розповідає на актуальну в жовтні 2015 року тему активістка української національно-культурної автономії Єкатеринбурга Наталія Павлович. На Україні йде війна, щодня гинуть люди, але, звичайно, про сало це найактуальніше (стаття Альони Хазінурової «Добрий день. Як справи?» на сайті ОБЛГАЗЕТА.RU від 2 жовтня 2015 р.). Ну і справді, це тільки росіяни та євреї ображаються, коли їх називають прізвиськами, ми люди не горді. Хохли! 41-е місце.\nНа 40-му місці в моєму рейтингу українці Марій Ел. Ще 2011-го року на українському телебаченні було показано зроблений на держзамовлення фільм Любові Чепурняк під назвою «Хохмарі» з циклу«Перлини душі людської». В анонсі до цього фільму на Ютюбі сказане: «Так называют себя выходцы из Украины, живущие в Республике Марий Эл (Россия)». Не то «хохли», не то «хохмачі», не то «хохло-марі». Клоуни, одним словом. Від 2014-го про українців цієї республіки нічого не чути.\nГолова правління Івановської обласної громадської організації української культури «Мрія» Петро Блищик майже на всіх світлинах в інтернеті зображений з гітарою у руках. Хоча він і не професійний співак, але вся інформація про нього та його організацію — це його виступи на різноманітних концертах. Співає він російською мовою про те, як йому важко живеться на «російській землі». Що це? Спротив проти політики російської влади щодо українців? Чи просто блазнювання? В українців Івановської області в моєму рейтингу 39-те місце.\nПрезидент Української національно-культурної автономії Архангельської області Юрій Мазур в грудні 2013 р. виступав, хоча й обережно, на підтримку Майдану. «Юрий Мазур считает, что народ в Киеве вышел на улицы, потому что устал ждать, когда что-то изменится. Слова президента Украины о том, что вступления в ЕС не будет, стали последней каплей. Люди решили, что возьмут власть в свои руки, и решат проблемы страны самостоятельно», — писав Костянтин Журавльов в статті «Юрий Мазур: Людям надоело, что правительство Украины не выполняет своих обещаний» на сайті Інформаційного агентства «ДвинаИнформ» 4 грудня 2013 р.\nАле з часом замість тверезих думок з вуст пана Мазура полилися зовсім інші речі: «Необходимо создание российско-украинского общества «Единый мир» (или «Святой Владимир Киевский» или «Николай Гоголь»). Подобного общества не существовало, по словам Юрия Мазура, из-за того, что «русские и украинцы воспринимали себя одним народом, дружба не требовала обществ». Сейчас общество «восстановления дружбы» будет на пользу» (стаття Володимира Станулевича «Диалог украинцев по обе стороны границы на пользу России» на сайті «Актуальные комментарии» за 2 грудня 2015 р.). Як «дружба» може існувати разом з Кримом та Донбасом, пан Мазур не каже. Прикидається дурнем? 38-ме місце.\nІ нарешті, на найвищому у цій категорії 37-му місці, в мене українці Челябінської області. На 27- му після руйнації Радянського Союзу році, вони щоліта проводять фестиваль під назвою… «Радянська Україна». Так і хочеться тут пригадати Пастернака:\nТысячелетье на дворе!»\n37. Челябінська область\n38. Архангельська область\n39. Івановська область\n40. Республіка Марій Ел\n41. Свердловська область\n42. Вологодська область\nП’ята категорія. «Славних пращурів великих…»\nТут у мене зібрані ті регіони Росії, що мали колись славну українську історію, від якої на наш час майже нічого не залишилося. На 36-му місці українці Алтайського краю. Географічно ці райони є периферією Сірого Клину, головний масив якого знаходиться неподалік на території Казахстану. Про тутешніх українців знімають цікаві репортажі місцеві тележурналісти (наприклад матеріал «Маленькая алтайская Украина» телеканалу Катунь24 2015-го року). Видно, як відірваність від України наклала свій відбиток на алтайських українців. Російський вплив видний у всьому - в мові, одягу, піснях, стравах. І, як майже скрізь по Росії, літні жінки співають у віночках та з георгіївськими стрічками на грудях. Цікаві типажі, цікава царина для розвитку української культури та самобутності. Але українських організацій в Алтайському краї я не знайшов, українська мова та українська культура приречені на поступове згасання у цьому російському регіоні.\nЦікава історія і заселення сучасної Амурської області Росії. Тут, на Зеленому Клині, бурлило українське життя сто років тому, в 1917-му році, про що залишилося багато документів та спогадів, написано декілька цікавих досліджень російською та українською мовами (наприклад стаття В’ячеслава Чорномаза «Зелена Україна», що була розміщена у №№ 29-30 газети «Кримська Світлиця» за 2008 рік). Але і тут я не знайшов хоч яких-небудь слідів організованого українського життя в сучасності. За ґрунтовні історичні дослідження і цілковите сучасне забуття, надаю Амурській області 35-те місце.\nЩе більше досліджень є про українців Волгоградської області, а це вже буде історичний Жовтий Клин. Серед найцікавіших назву«Українські говори в Росії: проблеми їх вивчення» Василя Супруна, «Говірка як засіб збереження етнічної самоідентифікації українців Волгоградської області РФ» Валентини Сінельнікової, «Украинцы России: этническая самобытность на примере села Харьковка Старополтавского района Волгоградской области» А. Н. Новіка, «Украинцы из Правобережья и Заволжья» Володимира Коновалова, телевізійні матеріали з циклу «Жить вместе»: «Украинцы в Старополтавском районе Волгоградской области» і«Украинцы в Волгоградской области» ГТРК «Волгоград-ТРВ» 2017 р. (шкода лише, що авторка останніх матеріалів Світлана Юрічева використовує разом з «українцями» і назву «малороси»).\nВ матеріалі «Украинцы на Нижней Волге» на сайті «Старая Сарепта» від 20 квітня2017 р. можна знайти інформацію про те, що в області є дві українських громадських організації - Волгоградська міська громадська організація «Українська громада» і «Національно-культурна автономія громадян української національності м. Волгограда», але нічого про громадську діяльність цих організацій в інтернеті я не знайшов. Знов таки, лише за добрі наукові дослідження з галузі життя місцевих українців, віддаю українцям Волгоградської області 34-те місце.\nОднією з найславніших у Росії за всі роки незалежності України була українська громада Республіки Башкортостан в ті часи, як нею керував Василь Бабенко, великий подвижник української справи у Росії, з яким я мав честь спілкуватися особисто під час його перебування у Москві 1997 р. Зараз Василю Яковичу 68 років, і за повідомленням української Вікіпедії він до 2010-го року був співголовою Республіканського національно-культурного центру українців Башкортостану «Кобзар». З тієї ж Вікіпедії можна дізнатися, нібито в Башкортостані функціонує 9 українських шкіл (а загалом у Росії їх 12), і близько500 учнів вивчають в республіці українську мову. Правда, якщо поділити 500 на 9, вийде що в кожній школі учиться у середньому 55 учнів, і виникає питання, чи є взагалі у Росії такі маленькі школи? До того ж ми знаємо, що справжніх українських шкіл в Росії не було аж з часів коренізації 30-х років минулого століття, але залишимо це на совісті укладачів відповідної статті у Вікіпедії.\nЗате був у місцевих українців дуже непоганий сайт«Кобзар», але остання інформація на цьому сайті датується зараз 14 листопадом 2017 р., про те, що Народному хору української пісні «Кобзар» виповнилося 25 років, і з того часу про життя башкирських українців ані пари з вуст. Чекають, коли хору виповниться 50? Не хотілося б чекати так довго, до того ж сумнівно, чи доживе хор так довго в сучасному інформаційному вакуумі. Не хотілося б вірити, що з відходом Василя Бабенка від справ, затихло й українське життя у Башкортостані. Невже життя цілої громади так сильно залежить від волі та натхнення однієї єдиної людини?\nЩоправда, з’явилася на Ютюбі 30 серпня 2017 р. інформація від Світлани Короненко: «Сьогодні співголова Об’єднання українців Автономної республіки Башкортостан (Російська федерація) Володимир Дорошенко повіз із виконавчої дирекції Ліги українських меценатів дипломи переможцям і призерам 17-го Міжнародного конкурсу з української мови ім. П. Яцика. Подячними дипломами нагороджено вчителів української мови п’яти шкіл Башкортостану. Ці нагороди їм буде вручено в перші дні навчального року керівниками українських організацій Башкортостану, де, не зважаючи на політичну ситуацію в Росії, український мовний турнір відбувається щороку». Це дуже втішна інформація! Шкода лише, що ніде крім Ютюбу, я підтвердження цієї інформації не знайшов. Хоча б на своєму сайті написали! Але мовчить «Кобзар».\nЗважуючи на славну нещодавню історію українства Башкортостану та зі сподіванням на відродження української справи у цій республіці, надаю місцевій громаді найвище у цій категорії 33-тє місце.\n33. Республіка Башкортостан\n34. Волгоградська область\n35. Амурська область\n36. Алтайський край\nШоста категорія. «А зате ми гарно співаємо»\nЦе найчисленніша категорія з тих регіонів, де дійсно існують українські організації. Співати і танцювати ми любимо. Навіть не зважаючи на війну. Є така відома російська частушка:\nУ нашому випадку і війна є, але ми продовжуємо співати та танцювати так, ніби нічого страшного не трапилося: «Подумаєш війна! І щоб із-за неї ми забули як танцювати гопака? Та нізащо на світі! Запрошують на концерт? Перед ветеранами війни за Новоросію? Будемо обов’язково! Ми українці люди принципові, якщо пообіцяли, приїдемо сто відсотків. Чекайте». Так що тут приходить на пам’ять назва трагедії Олександра Пушкіна «Пир во время чумы».\nТак може хоча б пісні якісь цікаві ми співаємо? Пісні тих українців, що жили в Росії з давніх-давен на Стародубщині, Кубані, Жовтому чи Зеленому Клині? Та ні! Співаємо ті, що чули колись з радянських часів по телевізору чи радіо: «Несе Галя воду», «Ой летіли дикі гуси», та звичайно, візитну картку всього нашого радянського українства: «Ти ж мене підманула». Звичайно, співаємо не так добре, як тріо Мареничів чи Національна капела бандуристів, але собою дуже пишаємося, і вважаємо, що робимо дуже важливу для українства справу. І історія нас обов’язково не забуде.\nЄ правда, і такі колективи, що виконують твори, аутентичні для українців саме цього регіону Росії, де вони живуть. Але в світі останніх воєнних подій, особливо натякати на тому, що ці твори є українськими, стало небезпечно. Тому колективи, що їх виконують, виставляють свою творчість, як російську, просто з особливим, не притаманнім іншій Росії акцентом, «трохи схожим на український». Тут можна пригадати ансамбль з Адигеї «Казачата», який у липні 2017 р. виступав навіть на пісенному фестивалі на Підляшші, у Польщі. На Ютюбі можна знайти цікаві записи цього колективу, який виконує пісні місцевих кубанських козаків, такі як «Ой, маю я оченята», «Не топай, старий, ногою», «Висока верба», «Там, у лісочку», та інші. Але сама назва ансамблю промовисто каже про те, що колектив вважає себе російським, а ні українським. Тому надаю українцям Адигеї лише 32-ге місце у своєму рейтингу.\nТе саме можна сказати й про фольклорний ансамбль «Камишинка» з села Камишівка Єврейської автономної області, регіону, що входив колись до складу Зеленого Клину. На сторінці цього ансамблю в інтернеті можна прочитати, що більшість його учасників має українські прізвища, і відчуває своє українське коріння. Колись, у довоєнні роки, вони виступали навіть на сцені Українського культурного центру в Москві, з добре зробленими номерами з життя українців свого поселення, але останнім часом майже цілком перейшли на російський репертуар. Через це вони в мене на 31-му місці.\nНа 30-му місці я розмістив українців Мурманської області. Вокальна група з міста Кіровська цієї області уславилася тим, що розважала публіку веселими українськими піснями на Святі Півночі у селі Ловозеро 22 березня 2014 р., через чотири дні після приєднання Криму до Росії. Відеоматеріал цього непотребства розмістив на каналі Ютюб користувач під ніком Ізя Зінгельшухер вже наступного дня.\nДуже гарно співає і Народний ансамбль української пісні «Барвінок» з Красноярського краю. Місцеві українці гуртуються при тамтешньому Будинку дружби народів і є лауреатами всеросійського фестивалю «Я люблю тебя, Россия». Через те в них 29-те місце.\nА от українці Саратовської області мають свій Український хутір в етнографічному комплексі «Национальная деревня народов Саратовской области», де проводять фестиваль «Українські барви». Руйнує цю ідилію лише той факт, що керівник Саратовської регіональної громадської організації «Український національно-культурний центр «Світанок» Олександр Шинкаренко і голова Саратовської регіональної громадської організації «Саратовське Земляцтво Українців Поволжя» Аркадій Шелест у складі російської делегації в лютому 2014 р. дуже сприяли приєднанню Криму до Росії (читайте про це в статті «В Саратове набирают добровольцев для защиты русских наУкраине» на сайті газети «Коммерсантъ» 27 лютого 2014 р.). 28-ме місце.\nКолись було дуже славне Національно-культурне об'єднання українців «Криниця» з підмосковного міста Пушкіно. Але тепер його керівниця Тетяна Ключникова носить георгіївську стрічку, в якості поважного чиновника з міжнаціональних справ з'являється на мусульманських зібраннях у мечеті, а її колектив радо виконує донбаський танець «Гапка», який дуже зручно вважати одноразово й українським, і «новоросійським». 27-ме місце.\nЗате загартувала сувора північна природа українців Республіки Комі. В них залишилася й потужна організація у місті Воркута, де колись розташовувалися сталінські табори, є і хор «Україна». Є в них навіть російськомовний сайт «Украинцы в Республике Коми», гаслом якого є: «Основа, которая объединила и объединяет украинцев республики — это задушевная украинская песня!». Шкода тільки, що найпопулярнішою темою на форумі сайту є вірусна реклама віагри. 2018-го року місцеві українці видрукували навіть один номер журналу «Арт», в якому знов таки, зазначають, що цей журнал «не про політику». 26-те місце.\nНа різноманітні заходи Української громади Тверської області «Світанок» збирається завжди дуже багато народу. Але далі пісень та кухні тут справа також не йде. Співають навіть перед солдатами російських військових частин. Співголовою «Світанку» є впливовий член путінської партії «Єдина Росія» Тимур Кравець. 25-те місце.\nУкраїнці Нижегородської області встановили до 200-х роковин з дня народження Тараса Шевченка дуже красиву меморіальну дошку на будинку, де український Пророк зупинявся та жив на шляху із заслання до Москви. Але з березня 2014 р. жодними заходами крім співів та кухні, нижегородські українці не відзначилися. Зате місцевий керівник Олександр Криницький визначився фактом співробітництва з Богданом Безпальком, путінським куратором української справи. 24-те місце.\nНе хочуть займатися нічим, крім співів та кухні й українці Іркутської області. Щоправда, у 2017-му році місцева Українська громадська організація «Дніпро» виступила з пропозицією створити етнографічний музей «Українське село» в селі Батамі, що було здавна заселене українцями. Про це писав у дивній двохмовній статті «Музей-усадьба "Українське село" в Батама Іркутської області просить підтримати» керівник московської української організації Валерій Семененко на сайті «Коло культурної дипломатії» 30 липня 2017 р. Наводився навіть у статті грошовий рахунок для отримання коштів на цю справу. Але за півторироки, що минули з часу опублікування цієї статті, здається справи далі не рушилися. 23-тє місце.\nА от в українців Калінінградської області цілих сім організацій. Вони допомагають інвалідам. Влаштували концерт в Будинку інвалідів. А ще подарували інвалідний візок 86-річній громадянці України, яку влада Росії видворила з території області після смерті її дочки, в якої та жила. Дивіться про це матеріал на Ютюбі Владислава Лисого від 27 листопада 2017 р. «Выступление Клуба в Доме инвалидов "Сосновая усадьба" пос. Заостровье Пионерский ГО, посвящённое Дню матери» і статтю українського інформаційногоагентства УНІАН «РФ видворила хвору 86-річну українку, у якої померла дочка (відео)» від 14 грудня 2017 р. За це їм 22-ге місце.\nІ нарешті, найвище місце у цій категорії в українців Самарської області. Місцеві українці також дуже люблять співати, і дуже часто співають чомусь про… сало (наприклад в матеріалі «Сало» на Ютюбі від «вуйковуйко» 4 лютого 2016 р.). Але довелося мені побачити від місцевої громади «Промінь» і справжній промінь… світла у темному царстві. Чудовий почин місцевого телебачення — вітання з новим, 2015 р., від національних громад. І от українські жінки — нагадують, що минулий, 2014 р., був незвично важким і для України, і дляукраїнців Росії. І бажають, аби наступний рік був більш щасливий. На жаль, не став… Але слова місцевих українок запали в моє серце. За це в них 21-ше місце.\n21. Самарська область\n22. Калінінградська область\n23. Іркутська область\n24. Нижегородська область\n25. Тверська область\n27. Московська область\n28. Саратовська область\n29. Красноярський край\n30. Мурманська область\n31. Єврейська автономна область\n32. Республіка Адигея\nСьома категорія. «Перерваний політ».\nТут у мене зібрані ті, хто так і не зміг оправитися після потрясінь 2014-го року, для кого розворот офіційної Росії в бік відвертої ворожнечі до України став неочікуваною несподіванкою. Правда й тут є різні люди – когось змусили замовчати силою, а хтось сам злякався і вирішив за краще замовчати на деякий період та відійти від української справи. Сила духу у різних людей виявилася різною, і це сказалося й на їхніх місцях у моєму рейтингу.\nДо війни можна було почути про організації українців Сахалінської області «Київська Русь» та «Дніпро». Харизматичними постатями, що гуртували місцевих українців навколо себе, було подружжя Засенко — Микола (керівник «Київської Русі») та Людмила (очільниця народного хору). З початком війни про них в інтернеті нічого не чути. 20-те місце.\nАктивним до 2014-го року був і Центр української культури «Ясен» Курганської області. Але прилюдне каяття за «злочини сучасних бандерівців» керівника «Ясеню» Олександра Стукала на різних сучасних владних партактивах, мабуть дало взнаки. Важко дивитися, як немолода сивочола людина, з українським орденом на лацкані піджаку, під червоним прапором та портретом маршала Жукова на стіні, щось невпевнено муркотить про 3% «бандерівців» на Україні, і що російські війська на Україну вводити не потрібно, як мудро вважає і «наш президент Путін» (матеріал на Ютюбі Михайла Кустова «Председатель НКО украинцев Зауралья ЯСЕНЬ об украинцах» від 30 червня 2014 р.). Після цього активність курганських українців сходить майже нанівець. Остання інформація про них вінтернеті — вечір української музики «В духовности и дружбе наша сила» 22 березня 2016р. (матеріал «Вечер украинской музыки: «В духовности и дружбе наша сила» на сайті «Народы Зауралья» від 29 березня 2016 р.). 19-те місце.\nЗа рішенням російського суду, ще 2012 р., без вказівки причин, ліквідоване Товариство українсько-російської дружби «Дніпро» Ставропольського краю, та припинено видання його газети «Розмова». Відтоді голова Товариства Зенон Пруць збирає своїх однодумців на власній квартирі. Але, як зазначає ставропольський журналіст: «сейчас ставропольцев и вовсе так запугали украинскими националистами, что на последнее мероприятие «Днипро» не пришла половина членов клуба» (Світлана Болотникова «Ставрополье с украинцами не дружит?» на сайті «Кавполит» 19 травня 2014 р.). 18-те місце.\nНа початку подій на Майдані голова Tомського центру української культури «Джерело» Мирослава Філіппова виступила на підтримку боротьби українського народу за кращу долю, на відміну від багатьох і багатьох інших керівників українських громад у Росії, які противників Януковича тільки паплюжили. «Киев и Украину в целом выставляют в негативном свете в новостных выпусках, — говорит Мирослава Орестовна. — Мне как представителю украинского народа за всем этим крайне неприятно наблюдать. Это как будто человек по дому обижает своего соседа. Я бываю на Украине каждый год и хочу сказать, что не так уж там и плохо, а в чём-то и лучше, нежели в России» (матеріал під промовистою назвою «Мирослава Филиппова: «Не стоит оскорблять Украину» на міському порталі TOMSK.RU від 25 листопада 2013 р.). Але з початком 2014 р., і про «Джерело» в інтернеті нічого не чути. Щоправда в томському селі Новоріздвяне, де українці живуть більше ста років, буває фольклорне свято «Солохин ярмарок», але як зазначає місцевий державний телеканал, там «в духе украинского фольклора» відбувається «соревнование солох, метание картопли и поедание вареников на скорость» (матеріал на Ютюбі в пабліку «Томский район» під назвою «Солохина ярмарка» від 18 липня 2016 р.). Але що таке «соревнование солох» і чи треба українцям пишатися «метанням картоплі» і вважати «в дусі українського фольклору» поїдання вареників на швидкість, я не знаю, і дуже сумніваюся у цьому. 17-те місце.\nНайвище місце у цій номінації віддаю Хабаровському краю. Про терор, що був влаштований над керівниками місцевих українських організацій знає все свідоме українство Росії, тому повторюватися зайвий раз не буду. Єдиний у Росії літературно-мистецький український журнал «Далекосхідна хвиля», який видавався на громадські кошти, змушений був припинити своє існування, а в вересні 2017 р. міністерство юстиції Хабаровського краю остаточно ліквідувало місцеве Українське земляцтво «Криниця» (повідомлення про це на Фейсбуці керівника земляцтва Наталі Романенко від 18 вересня 2017 р.). Поважаю місцевих українців за їхню мужність та боротьбу.\n16. Хабаровський край\n17. Томська область\n18. Ставропольський край\n19. Курганська область\n20. Сахалінська область\nВосьма категорія. «І один в полі воїн»\nПредставники цієї категорії займають у моєму рейтингові досить високі місця, хоча для багатьох, мабуть, це буде дуже й дуже дивно. Поодинокі українці, які займаються українською діяльністю в таких регіонах, де українців майже немає. Часто й діяльність ця маленька та непомітна. Але для мене саме це й важливо. Це як маленький вогник, який горить у цілковитій темряві, хитається на вітру, але не згасає, і дає надію тим, хто, може, зневірився вже у всьому.\nНе типовим для українців місцем проживання у Росії є Інгушетія. Але коли доля у 90-ті роки минулого століття закинула сюди уродженку України Любов Завадську, вона не тільки тут прижилася, серед цілком чужого для українців народу, але й стала справжнім пропагандистом української культури серед інгушів. Любов відкрила своє маленьке кафе, де пригощає місцевих мешканців стравами української та інгуської кухонь, та разом з тим розповідає про українські звичаї, українську культуру. Сподобалося мені те, що робить вона це з великою повагою та шанобою до своєї колишньої батьківщини. Адже, є українські кафе і в інших російських місцях. Але власники їх, в погоні за клієнтом, дуже часто експлуатують в своїх заведеннях кумедне кліше хохла-малороса, заробляючи собі гроші фактично на глузуванні над своїми предками. І таку повагу і любов до України, яка є у Любові Завадської, побачиш не часто. Я це побачив у телевізійному матеріалі НТК «Ингушетия» в передачі «Второй дом. Украинская диаспора в Ингушетии», який розмістило Міністерство національностей республіки на каналі Ютюб 27 жовтня 2014 р. 15-те місце.\nЖиве у Кіровській області молода поетеса Ярослава Коковіхіна. Вона тут народилася, але з дитинства жила у Полтаві, де закінчила й школу, й університет. В Полтаві Ярослава почала писати вірші українською мовою. Повернувшись на батьківщину, не забула тієї мови й тут.\nВиступаючи на літературному вечорі в кіровській бібліотеці, вона читала українською не тільки вірші, але й навіть цілу поему, яку присвятила трагедії Голодомору. Про це з’явився репортаж не тільки на сайті місцевої Бібліотеки імені Герцена, але й на міському сайті «Город Киров.Ru» («От поэзии до войны: в Кирове прошел вечер украинских стихов» Маргарити Чикаліної, 8 жовтня 2014 р.). 14-те місце.\nУ Ненецькім автономнім окрузі згідно з переписомживе всього 987 українців. Навіть своє товариство «Згода» вона влаштували навпіл із білорусами. А все активне життя української діаспори практично уособлює в собі керівниця «Згоди» Світлана Миронова. Вона й розповідає про українські традиції на місцевому телебаченні («Сей Юн. Украинско-белорусская диаспора «Згода» (согласие)», Телеканал «Север», матеріал на Ютюбі від 20 грудня 2016 р.), і пригощає українськими стравами на північному холоді під час місцевого свята (Євген Тимофєєв, «В Нарьян- Маре прошёл детский праздник «Я родился в НАО», на сайті NAO 24.RU від 9 вересня 2018 р.). 13-те місце.\nЗвичайно, на більш високих місцях в мене ті, хто не тільки пригощає та розповідає, але й займається конкретними громадськими справами. Таким самотнім громадським активістом у довоєнні часи у Владимирській області був Сергій Карась. Хлопець народився у райцентрі Гусь-Хрустальний, навчався у Владимирі. В травні 2013-го року організував у місті Мегамарш у вишиванках, на який, правда, крім нього самого так ніхто й не прийшов. А в грудні 2013-го, в рідному Гусь-Хрустальному влаштував пікет на підтримку Євромайдану. Обидві акції Сергія мали доволі значний розголос у місцевій, і навіть центральній російській пресі (матеріал «Житель Гусь- Хрустального провел пикет в піддержку Евромайдана» на сайті ТАСС від 14 грудня 2013 р.). Після початку війни Карась перебрався на Україну. Зараз, залишаючись громадянином Росії, живе у Чернігові, працює спортивним журналістом, побрався з місцевою дівчиною. В червні 2018-го року отримав відзнаку третього обласного конкурсу журналістських робіт «Медіа ЧЕ» за матеріал «Крим — це Україна». З одного боку шкода, що Сергій з його громадською активністю, більше не в Росії, але з іншого боку, ми все розуміємо… Тільки через те, що активність Сергія Карася в Росії належить довоєнним часам, в нього лише 12-те місце. А так було би вищим.\nУ Приморського краю є й цікава українська історія часів Зеленого Клину, є й сучасні українські організації. Але пливуть вони цілком у фарватері російської агресивної політики, через що й заслуговують на схвальні репортажі від провладних пропагандистів (наприклад, на створеному для антиукраїнської агітації сайті «Украина.ру», матеріал Андрія Манчука «Дальневосточная Украина»: с Шевченко, но без Бандеры» від 14 листопада 2017 р.).\nРятує у Примор’ї ситуацію від негатива місцевий дослідник, історик, укладач енциклопедичного довідника «Зелений клин. Український Далекий Схід» В’ячеслав Чорномаз. Він писав та публікував цікаві, насичені великим фактичним матеріалом праці, як до війни, так і зараз. Тільки через нього віддаю Приморському краю 11-те місце.\nЗа твердженням лідера татарстанських українців Володимира Любченка, активними в діаспорі можна назвати не більше 100 осіб. Цікаво, що в важкому для України 2014 р. В. Любченко, хоч і досить мляво, але підтримав режим Януковича, та виступив проти Майдану. Але українська діаспора Татарстану відома в Росії та в Україні не завдяки Казані, а завдяки провінційному місту Нижньокамську. Тут живе Євген Савенко, який очолює місцеве Українське товариство «Вербиченька». Пана Савенка з товариством «Вербиченьки» можна побачити і почути і в Москві, і в Києві, і в Чернігові. Не уникає Євген Вікторович і гострих питань. Як зазначає чернігівець Олег Головатенко на своєму каналі в Ютюбі: «Прогресивна влада російської республіки Татарстан не чіпає українців. Якщо ті не агресивні)). Про це розповів очільник тамтешньої української діаспори Євген Савенко. А ще місцева влада може українцям навіть сприяти. У піснях, танцях та інших різновидах декоративного фольклору аж до прибивання меморіальної дошки. Запитання про українські класи і освіту представник тамтешньої української діаспори сприйняв не так зі здивуванням, скільки з нерозумінням» (відеоматеріал «Неагресивних українців у прогресивному Татарстані не переслідують» від 26 вересня 2016 р.). Але попри всю іронію пана Головатенка, треба зізнатися, що Євген Савенко зробив дуже багато для розвитку української справи у своїй республіці. І не його вина, що на старості літ у нього вже немає сил займатися ще і політичними питаннями. Шкода, що дуже багато у нас залежить від активності конкретної людини. Боюся, що якщо пан Савенко відійде від справ, згасне й українська активність у Нижньокамську. За цю активність віддаю Татарстану найвище у цій категорії 10-те місце.\n10. Республіка Татарстан\n11. Приморський край\n12. Владимирська область\n13. Ненецький автономний округ\n14. Кіровська область\n15. Республіка Інгушетія.\nДев’ята категорія. «Ті, за кого не соромно».\nНарешті, ті, ким я пишався ці чотири роки. Їх не багато, лише дев’ять, але думаю, кожний з них заслуговує на окрему розповідь. Отже:\nДев’яте місце. Краснодарський край\nЗдавалося б, ніде так не вибивалася українська мова, як на Кубані. Влада все вчила і вчила кубанців, що вони не українці, а «козаки», а мова їхня не діалект української, а «південноросійська балачка». Дійшло до того, що як у матеріалі на Ютюбі від «Море ТВ» (у якого, до речі, жовто-блакитний логотип), коли на вулицях Краснодара запитували у місцевих яке-небудь просте слово з тієї балачки, виявлялося, що краснодарці знають, що «нехао» китайською буде «привіт», але не знають, що таке «нехай» по-кубанськи («Краснодар І Опросы І Кубанский диалект» від 29 липня 2017 р.). Тож, для себе я майже вже вилучив Краснодарський край з тих регіонів Росії, де ще живе українське слово та українська душа. Але зовсім випадково, на тому самому Ютюбі, натрапив на чудовий відеоматеріал: Весняний звітний концерт Центру української культури Лазаревського РЦНК міста Сочі за 2017 р. Цікава оригінальна програма, нетривіальні виступи, відомі українські номери дбало перемежаються місцевими кубанськими українськими піснями, географічно представлена вся Україна, і східна і західна. А яке розвітальне слово на кінець концерту: «В наших жилах тече кров великого воїна Святослава, відважного Данила Галицького, смілого лицаря Сагайдачного, славного полководця Хмельницького, державних мужів Мазепи й Дорошенка, великих поетів Тараса Шевченка та Лесі Українки». Ото ж кубанці! От справжні козаки! Коли у нас в інших громадах бояться на День Незалежності України свою батьківщину привітати, а тут голосно Мазепу в одному ряду з Хмельницьким та Шевченком згадують. От воно — одразу видно, де козаки, а де гречкосії. Так я знову пошанував кубанців (Лазаревская Народная киностудия Георгия Боаса, «Концерт Центра украинской культуры», 25 травня 2017 р.).\nВосьме місце. Місто Москва\nЯкось намагалася відродитися весь цей час українська громада міста Москви. Відродитися під нищівними ударами — закриттям Бібліотеки української літератури у Москві та судом над її директоркою у звинуваченні в українському націоналізмі, забороною на в’їзд до Росії п. Віктора Гіржова та обшуками в п. Валерія Семененка (двох її багатолітніх керівників), перетворенням Культурного Центру України в Москві фактично в ворожу фортецю, до якої вхід усім свідомим українцям Росії замкнено, усуненням посольства України в Росії від співпраці з місцевими українцями, створенням російською владою маріонеткової Національно-культурної автономії «Українці Москви» на чолі з Олександром Люлькою, яка не веде жодної діяльності, крім декількох акцій, спрямованих проти української державності (щодо останньої — матеріал «Украинцы Москвы назвали провальной национальную политику Порошенко» на сайті L! FE#НОВОСТИ 21 серпня 2015 р.). Все, чим відзначилися справжні, «проукраїнські» українці Москви 2018-го року — три нечисленні акції: зібрання в день народження Шевченка біля його пам'ятника, похід московськими вулицями у вишиванках в День Вишиванки (7 осіб), та спроба відслужити молебень у день хрещення України- Русі в Культурному Центрі, до якого їх просто не пустили. Але візьмемо до уваги, що українці Москви все-таки намагаються щось зробити. Мені, наприклад, сподобалося, як минулого року московські українці відвідали могилу українського гетьмана Петра Дорошенка, що розташована у підмосковному селі Яропольці (матеріал на Ютюбі від Української школи ім. П. Поповича «Українці Москви з козацьким маршем на могилі Дорошенка» 24 вересня 2017 р.) Тож, за це їм і восьме місце у моєму рейтингові.\nСьоме місце. Ханти-Мансійський автономний округ — Югра\nСпроба протесту проти сучасної антиукраїнської політики керівництва Росії — для українців Росії справа майже невідома. Організації, які вдавалися до протесту, можна перерахувати пальцями однієї руки. Таке зробили українці Ханти-Мансійського автономного округу, а саме товариство «Українська родина» з міста Сургута, члени якого відмовилися 2015 р. брати участь у щорічному фестивалі національних культур «Суцвіття» (матеріал під назвою «Українська діаспора в місті Сургут почала ігнорувати владу Росії» на сайті газети «Експрес» 8 червня 2015 р.) Щоправда, деякі сургутські коментатори відзначили, що нібито члени «Української родини» пропустили фестиваль тільки через те, що «почему-то боялись негатива со стороны жителей города» (коментар користувача galina_rm 11 червня 2017 р. під власним матеріалом «ХХ фестиваль "Соцветие"» у Живому Журналі). В усякому разі, усі наступні роки (2016, 2017, 2018) українці Сургута вже нічого не лякалися, і танцювали на щорічному фестивалі «Суцвіття» не менш жваво, як і до 2014-го року. І не заслужили б українці Югри у мене за це свого сьомого місця, якби не місцева греко-католицька громада. От вона дійсно, нічого не лякається, і ідкриває у краї свої нові парафії, не зважаючи на весь владний утиск під час сучасної війни (матеріал «У Ханти-Мансійському автономному округу освятили греко-католицький храм» на сайті Релігійно-інформаційної служби України від 3 червня 2014 р.) Наскільки я знаю, греко-католицька громада краю продовжує свою працю і зараз. За це і сьоме місце.\nШосте місце. Ярославська область\nПро українську організацію Ярославської області «Просвіта» до створення цього рейтингу мені не було нічого відомо. Я, чесно кажучи, думав, що українських організацій в цій області взагалі немає. Адже у нас, в українському русі Росії, ревуть та горлопанять здебільшого зовсім інші організації. На різних світових конгресах, на зустрічах з українським президентом, кожного разу бачиш одних і теж, і волею-неволею складається думка, що саме вони й є найголовнішими українськими організаторами Росії. Але подивишся на них пильніше — що вони зробили для українського руху? Танцювали гопака, добре співали, ліпили вареники, що до війни, що під час неї, начебто нічого навколо них і не змінилося. А то може й подриґували на грудях медальками, отриманими саме під час тих зустрічей з президентами України, подриґували під час «кримських» мітингів 2014-го року, луплячи з мітингової трибуни хунту та фашистів на Україні. От що значить «горлопанство»! Рви горло — то не пропадеш, будуть медальки і від «хунти» і від Путіна. Зовсім не така ярославська «Просвіта». Навіть назва у неї, на мій погляд, правильна. Зі змістом назва, з великою традицією культурного руху на Україні та поза нею. А то що за назви у наших українських організацій в Росії? Якщо не «Рябина», о «Журавлі», або якимись «Ровесниками» назвуться, або річкою якоюсь. І вигляд у них такий, що не то на етикетку винного напою дивишся, нето на двері групи у дитячому садку. Зрозуміло, що з такими назвами залишається? Тільки танцювати та вареники варити. А ярославська «Просвіта» тихо робить свою справу. Про вареники я в них також знайшов.\nПроте більше пишуть про інше — про влаштування літературних вечорів на честь відомих українських письменників, Тараса Шевченка («В Ярославле состоялся вечер, посвященный 200-летию со дня рождения поэта Тараса Шевченко», матеріал ТАСС 16 березня 2014 р.), Лесі Українки («В Ярославле отметили 145-летие со дня рождения Леси Украинки» на сайті Ярославского регионального отделения Ассамблеи народов России 19 березня 2016 р.), Івана Франка («Литературно-музыкальный вечер» на Порталі некоммерческих организаций Ярославской области 12 листопада 2016 р.) тощо. А навіть під час кулінарного фестивалю у березні 2014-го року, коли тодішню керівницю «Просвіти» Ніну Ксюк ярославські журналісти спитали, що вона думає про події на Україні, вона відповіла так: «Я буду просить Бога, чтобы все мирным путем было, мирными переговорами, а не войной и злом» (відеоматеріал «В ДК Добрынина открылся фестиваль национальной кухни» Первого Ярославского телеканалу 11 березня 2014 р.) Мабуть саме через те, що ярославські українці пропагують більше українську культуру, ніж вареники, так люто ненавидять їх місцеві російські націоналісти, які звертаються до них з загрозами (гілка обговорень на форумі Yarportal.RU під назвою «УКРАИНСКИЙ ЦЕНТР «ПРОСВИТА», какие интересные друзья», початок 14 січня 2016 р.) За все це віддаю ярославській «Просвіті» шосте місце.\nП’яте місце. Воронезька область\nУкраїнська Громада Вороніжщини є зараз однією з найактивніших у Росії. Українці живуть тут з 17 ст., коли на тутешніх землях виник Острогозький полк, перший за часом виникнення з козацьких полків Слобожанщини. Тут, на Східній Слобожанщині або Подонні, народилося багато відомих українців, найбільш знані серед них — історик Костомаров і поет Плужник. З початку 90-х років існує місцеве українське товариство «Перевесло». До війни 2014 р. у райцентрі Розсоші проводилися фестивалі української культури (всього вісім). Працює «Перевесло» і дотепер. Здається, це єдина в Росії українська громада, в якої є постійно діючий сайт («Українська діаспора Воронежа»), новини якого оновляються і показують, що Товариство веде активне життя, а не існує фіктивно, як на жаль існують часто інші українські громади Росії. Щоправда, іноді ця активність буває і зайва. Так у важкому для України 2014-му році, з’явилася на українському сайті Воронежа низка статей у захист донбаських «ополченців», і деякі з них підписані були нинішнім керівником організації Олексієм Кривцовим. Але згодом публікації ті з «Перевесла» зникли, і зараз їх немає. Мабуть схаменулися воронежці. Але, якби там не було, через цю активність шалено лютують проти «Перевесла» російські націоналісти міста. На їхніх ресурсах постійно з'являються новини, що в «Перевеслі» засіли «бандерівці», які намагаються приєднати Вороніжщину до України, а воронезьку владу, яка не переслідує за це «Перевесло», звинувачують також у таємному «бандеризмі». Останнім приводом для таких звинувачень стало святкування в області 200-річчя з дня народження Миколи Костомарова, в якому «Перевесло» знову взяло активну участь. З ініціативи товариства, на батьківщині Костомарова, в селі (колишній слободі) Юрасівка Вiльхуватського району було відкрито бюста відомого українського патріота, а в самому місті Воронежі названо сквер.\nПро успіхи воронезького «Перевесла» можна прочитати в інтерв’ю з Головою правління громадської організації Олексієм Кривцовим на сайті CRCMedia (новини європейської діаспори) «Як i чим живе українське “Перевесло” на Воронежчинi» авторства Наталії Ліпко, від 9 червня 2018 р., а надихані злобою звинувачення в пропаганді «одного из отцов-основателей украинского сепаратистского проекта и автора украинской Библии» в непідписаній статті «Победа над русней. Бандеровцы во власти добились появления в Воронеже сквера имени автора украинской Библии Николая Костомарова» на Независимом общественно-политическом портале Воронежа «Четыре пера» 27 липня 2017 р. І хоча сам Олексій Кривцов постійно зазначає, нібито «з тими, хто витрачає час на пошук ворогів та розпалювання ненависті — нам не по дорозі», як бачимо, у чому звинуватити українця, російські великодержавники завжди знайдуть. Тому п’яте місце.\nЧетверте місце. Удмуртська Республіка\nУкраїнське товариство «Громада» з цієї республіки, належить до тих організацій нашої діаспори, про які мало почуєш на З’їздах та Конгресах, але які тихо та уперто роблять свою українську справу. Ще перед війною вони відкрили український недільний клас в Іжевській бібліотеці імені Пастухова, а про їхні заходи з нагоди 200- річчя Тараса Шевченка (відкриття меморіальної дошки на вулиці Тараса Шевченка, проведення Другого Республіканського конкурсу читців творів Шевченка для дітей та юнацтва, виставки репродукцій картин та офортів, презентації шевченкознавчої літератури, відкриті уроки в школах і бібліотеках, святкові концерти, видання ювілейного буклету) писав навіть сайт Національного музею Тараса Шевченка в Києві («Українці Удмуртії зустрічають 200-річчя Тараса Шевченка»). А мені сподобався «Концерт Украинской Музыки в школе искусств Ижевска (Удмуртия, Россия)», який транслювався у прямому ефірі користувачем udmtv24 на Ютюбі 28 квітня 2018 р. Сподобався тим, що в ньому брали участь молоді хлопці та дівчини, які співали сучасні українські пісні. Після постійних співів «Несе Галя воду» від бабусь у віночках, що ми бачимо частіш за все в інших громадах, удмуртські українці справді вражають. Для мене вони стали наче захованим алмазом, про який я нічого раніше не чув. За це їм четверте місце.\nТретє місце. Омська область\nВ Омській області існують багатолітні пісенні традиції, адже саме тут знаходиться серце українського Сірого Клину. Про життя та пісні місцевих українців написано багато цікавих досліджень, пісні, що тут співали, вивчають та виконують навіть студенти Санкт-Петербурзької державної консерваторії (матеріал на Ютюбі «Свадебный обряд (украинцев-переселенцев в Омской области XIX век)», користувача Maksim Duńczyk, 26 лютого 2017 р.) Є на Ютюбі цікаві відеоматеріали й від самих місцевих українців («III Областной конкурс украинской песни «Зорецвит», розмістив Дом Дружбы 12 грудня 2017 р.) Співають багато, але громадською діяльністю в Омську займається лише сама Лідія Близнова, з онуком Грицем Кукою та своїм родинним гуртом «Збіжжя». Вони не тільки розповідають про українські традиції та свята під час громадських заходів та на виступах у школах та інших навчальних заходах міста. Ще вони розповідають, як треба любити свою Україну, відверто дають відповідь на провокативні запити «Чий Крим» і «Чий Донбас» (а пані Лідія є саме уродженкою Луганщини). І недаремно матеріал на одному з сайтів назвали просто «Будьте такими, як Лідія Близнова!» («Українці Росії. Кобза», 13 червня 2018 р., автор Віктор Гіржов).\nДруге місце. Новосибірська область\nУкраїнці Новосибірської області не збавляли своєї активності в роки війни. І тим самим стали живим прикладом для всіх тих, хто свою бездіяльність, починаючи з 2014 р., виправдовує тим, що, мовляв, тепер, для активної української праці нема жодних можливостей. Бо для тих, хто має сміливість та громадянську мужність, можливості є завжди. Гучною подією стало відкриття 2015-го року пам’ятника Тарасу Шевченку в Новосибірську, в ті самі часи, коли з екранів російського телебачення не сходили слова неправди про Україну, коли українці Росії відчували на собі шалений тиск з боку провладної пропаганди, тільки завдяки великій волі голови Національно-культурної автономії українців Новосибірська Володимира Павука, його організаторського таланту, авторитету, та навіть власних фінансів, виявилося можливим цей пам’ятник збудувати, а наступного року здобутися від Пошти Росії, аби вона випустила поштовий конверт з малюнком цього пам’ятника. А 24 серпня 2018 р., біля пам’ятника Тарасу Шевченку в Новосибірську, відбувся єдиний на всю Росію в цей день, пікет на честь державного свята України — Дня Незалежності. Організатором пікету став голова Правління Фонду «Спілка Українців Сибіру» Сергій Іващенко. Репортаж цієї події можна подивитися на сторінціТимура Ханова у Фейсбуці того самого дня.\nПерше місце. Республіка Карелія\nІ отже, нарешті, перше місце. Чим його заслужили українці Карелії? В першу чергу, звичайно, пам’яттю про Сандармох, місце, де осінню 1937 р., майже за кілька днів, від рук сталінських катів, загинув квіт української інтелігенції: Лесь Курбас, Микола Куліш, Микола Зеров, Марко Вороний, Валер'ян Підмогильний та багато-багато інших відомих і невідомих синів та дочок України. Пам’ять про них продовжують підтримувати карельські українці. І роблять це в дуже важких умовах. Людина, що розшукала Сандармох, російський правозахисник та історик Юрій Дмитрієв, знаходиться під арештом та судом, сама російська влада намагається довести зараз, що у Сандармосі знаходяться могили вбитих «бєлофіннами» радянських вояків, а не жертви сталінського терору. Але попри все, українці збираються у Сандармосі щороку, з українськими прапорами, біля Козацького хреста «Убієнним синам України», що встановлений ними тут. Відновляють пам’ять і про тих українців, яких розстріляли у Красному Бору, на південь від Петрозаводську. На відео, що розмістив у Фейсбуці Максим Лялін, видно, як голова Національно- культурної автономії українців Петрозаводська Андрій Литвин встановлює меморіальну табличку українцю Олександру Щуковському, чиє місце таємного розстрілу та поховання знайдено саме завдяки Юрію Дмитрієву. Відомий Андрій Литвин і як український активіст, який найбільше серед усіх українців Росії бере участь у політичних пікетах на захист російських та українських політв’язнів, проти війни на Донбасі. Активну роль у проведенні українських заходів у Сандармосі мала і Лариса Скрипникова, яка у 2001—2012 рр. очолювала карельське Товариство Української культури «Калина». Приїжджає з Санкт-Петербургу до Сандармоху щороку пані Лариса і зараз, не дивлячись на всі складнощі. А от від сучасної керівниці «Калини» Світлани Рукавишникової, активної громадянської позиції не видно. У репортажі для Карельського державного телебачення вона багато розповідає про культурну діяльність громади, але навіть не веде оком, коли ведуча цього репортажу Влада Данилова кілька разів уперто називає сучасну Україну «Малоросією» («Общество украинскойкультуры в Карелии хочет помочь народам лучшеузнать друг друга» на сайті ГТРК Карелия від 11 квітня 2018 р.) Але будемо судити українців Карелії за її кращими представниками, такими, як Андрій Литвин.\nПідсумковий список мого рейтингу:\n2. Новосибірська область\n3. Омська область\n4. Удмуртська Республіка\n5. Воронезька область\n6. Ярославська область\n7. Ханти-Мансійський автономний округ — Югра\n9. Краснодарський край\nГоловне щорічне свято діаспори в Калузі - день «возз’єднання» України з Росією 1654 р. Головне щорічне свято діаспори в Калузі - день «возз’єднання» України з Росією 1654 р.\nТетяна Ключникова з м.Пушкіно Московської області Тетяна Ключникова з м.Пушкіно Московської області\nЄвген Савенко, голова Українського товариства «Вербиченька» Євген Савенко, голова Українського товариства «Вербиченька»\nКонцерт української музики в школі мистецтв м.Іжевськ (Удмуртія) Концерт української музики в школі мистецтв м.Іжевськ (Удмуртія)\nЛідія Близнова та Гриць Кука, Омськ, 3 грудня 2018 р. Лідія Близнова та Гриць Кука, Омськ, 3 грудня 2018 р.\nГолови Національно-культурної автономії українців Новосибірська Володимир Павук Голови Національно-культурної автономії українців Новосибірська Володимир Павук\nГолова Національно-культурної автономії українців Петрозаводська Андрій Литвин Голова Національно-культурної автономії українців Петрозаводська Андрій Литвин\nГоловне щорічне свято діаспори в Калузі - день «возз’єднання»\nУкраїни з Росією 1654 р.\nТетяна Ключникова з м.Пушкіно Московської області\nЄвген Савенко, голова Українського товариства «Вербиченька»\nКонцерт української музики в школі мистецтв м.Іжевськ (Удмуртія)\nЛідія Близнова та Гриць Кука, Омськ, 3 грудня 2018 р.\nГолови Національно-культурної автономії українців Новосибірська Володимир Павук\nГолова Національно-культурної автономії українців Петрозаводська Андрій Литвин


Цікаві факти з життя Альберта Ейнштейна\nОстаннє оновлення: 06 березня 2020\nОднією з найвідоміших особистостей першої половини 20 століття був Альберт Ейнштейн. Цей видатний вчений багато досяг у своєму житті, ставши не тільки нобелівським лауреатом, але і докорінно змінивши наукові уявлення про Всесвіт.\nЙого перу належить близько 300 наукових робіт з фізики і близько 150 книг і статей в різноманітних галузях науки.\nНародившись в 1879 році в Німеччині, він прожив 76 років, помер 18 квітня 1955 року в США, де він працював останні 15 років.\nДеякі сучасники Ейнштейна говорили, що спілкування з ним було подібно четвертому виміру. Звичайно, життя великих людей часто оточене ореолом слави та різними легендами. Саме тому нерідкі випадки, коли ті чи інші моменти з їх біографії захоплені шанувальники навмисно перебільшують.\nПропонуємо вашій увазі цікаві факти з життя Альберта Ейнштейна\nЯк ми вже сказали, Альберт Ейнштейн був надзвичайно знаменитий. Тому, коли його на вулиці зупиняли випадкові перехожі, радісним голосом запитуючи, чи це він, вчений нерідко говорив: «Ні, вибачте, мене постійно плутають з Ейнштейном!».\nОдного разу у нього запитали, яка швидкість звуку. На це великий фізик відповів: «У мене немає звички запам'ятовувати речі, які легко можна знайти у книзі».\nЦікаво, що в дитинстві маленький Альберт розвивався дуже повільно. Батьки переживали, що він буде відсталим, оскільки добре говорити він почав тільки до 7 років. Вважається, що у нього була одна з форм аутизму, можливо Синдром Аспергера.\nДобре відома велика любов Ейнштейна до музики. Він в дитинстві навчився грати на скрипці і все життя возив її з собою.\nЯкось раз, читаючи газету, вчений натрапив на статтю, в якій розповідали про те, що ціла сім'я загинула через витік діоксиду сірки з несправного холодильника. Вирішивши, що це непорядок, Альберт Ейнштейн разом зі своїм колишнім студентом винайшов холодильник з іншим, більш безпечним принципом дії. Винахід так і було названо «Холодильник Ейнштейна».\nВідомо, що великий фізик мав активну громадянську позицію. Він був затятим прихильником руху за громадянські права і заявляв, що євреї в Німеччині та чорношкірі в Америці мають рівні з усіма права. «Зрештою, всі ми люди» - говорив він.\nАльберт Ейнштейн був переконаним пацифістом і виступав різко проти будь-якого нацизму.\nНапевно всі бачили фотографію, де вчений показує язика. Цікавий факт, що даний знімок був зроблений напередодні його 72 дня народження. Втомившись від фотокамер, на чергове прохання посміхнутися, Альберт Ейнштейн показав язик. Тепер у всьому світі цю фотографію не тільки знають, але ще і тлумачать кожен по-своєму, надаючи їй метафізичний сенс.\nРіч у тому, що підписуючи одну з фотографій з висунутим язиком, геній сказав, що його жест адресовано всьому людству. Як вже тут без метафізики! До слова сказати, сучасники завжди підкреслювали тонкий гумор вченого і вміння дотепно жартувати.\nВідомо, що Ейнштейн за національністю був євреєм. Так ось в 1952 році, коли держава Ізраїль тільки почала формуватися в повноцінну країну, великому вченому запропонували стати президентом. Ясна річ, фізик навідріз відмовився від такого високого поста, пославшись на те, що він вчений, і для управління країною йому бракує досвіду.\nНапередодні смерті йому пропонували зробити операцію, але він відмовився, сказавши, що «штучне продовження життя не має сенсу». Взагалі всі відвідувачі, які приходили відвідати генія, відзначали його абсолютний спокій, і навіть веселий настрій. Він чекав смерті, як звичайного явища природи, наприклад дощу.\nЦікавий факт, що останні слова Альберта Ейнштейна невідомі. Він промовив їх німецькою мовою, яку його американська доглядальниця не знала.\nКористуючись неймовірною популярністю власної персони, вчений деякий час брав за кожен автограф по одному долару. Отримані гроші він жертвував на благодійність.\nПісля одного наукового діалогу з товаришами по цеху, Альберт Ейнштейн сказав: «Бог не грає в кості». На що Нільс Бор заперечив: «Припиніть вказувати Богу, що йому робити!».\nЦікаво, що вчений ніколи не вважав себе атеїстом. Але він також і не вірив в персоніфікованого Бога. Він заявляв про те, що вважає за краще смиренність, відповідну слабкості нашого інтелектуального усвідомлення природи. Напевно, до самої смерті він так і не визначився з цим поняттям, залишившись смиренним запитувачем.\nЄ хибне твердження, що Альберт Ейнштейн був не дуже сильний в математиці. Насправді ж, в 15 років він вже освоїв диференціальні та інтегральні обчислення.\nОтримавши з Фонду Рокфеллера чек на 1500 доларів, великий фізик використовував його, як закладку для книги. Але, на жаль, він втратив цю книгу.\nЦікаво, що Альберт Ейнштейн ніколи не носив шкарпетки. Особливих пояснень з цього приводу він не давав, але навіть на урочисті заходи його черевики були взуті на босу ногу.\nЦе звучить неймовірно, але мозок Ейнштейна був вкрадений. Після його смерті у 1955 році, патологоанатом Томас Харвей витягнув мозок вченого і зробив його фотознімки під різними кутами. Потім, розрізавши мозок на безліч дрібних частин, він протягом 40 років посилав їх в різні лабораторії для дослідження кращим неврологами світу.\nПримітно, що вчений ще за життя дав згоду на те, щоб після смерті його мозок був досліджений. Але на злодійство Томаса Харвея він згоди не давав!\nВ цілому ж, воля геніального фізика була в тому, щоб після смерті його кремували, що і було здійснено, але тільки, як ви вже здогадалися, без мозку. Ще за життя Ейнштейн був затятим противником будь-якого культу особи, тому він не хотів, щоб його могила стала місцем паломництва. Його прах розвіяли за вітром.\nЦікавий факт, що інтерес до науки прокинувся в Альберта Ейнштейна ще в дитинстві. Коли йому було 5 років, він чимось захворів. Батько, щоб заспокоїти його, показав йому компас. Маленький Альберт був вражений тим, що стрілка постійно показувала в одному напрямку, як він не крутив цей загадковий прилад. Він вирішив, що є якась сила, що змушує стрілку поводитися саме так. До слова сказати, після того, як вчений став відомим на весь світ, цю історію часто розповідали.\nУ віці 17 років Альберт Ейнштейн хотів вступити до Швейцарської вищої технічної школи в місті Цюріх. Однак він склав тільки іспит з математики, а всі інші провалив. З цієї причини йому довелося йти в професійне училище. Через рік він все-таки зумів скласти необхідні іспити.\nКоли в 1914 році радикали захопили в заручники ректора і декількох професорів, Альберт Ейнштейн, разом з Максом Борном, вирушили на переговори. Їм вдалося знайти спільну мову з бунтівниками, і ситуація вирішилася мирним способом. З цього можна зробити висновки, що вчений не був з боязкого десятка.\nЩе один цікавий факт, який знають не всі. Вперше Ейнштейна номінували на Нобелівську премію у 1910 році за теорію відносності. Однак комітет визнав її докази недостатніми. Далі, кожен рік (!), Крім 1911 і 1915 рр., Його рекомендували на цю престижну нагороду різні фізики.\nІ тільки в листопаді 1922 року йому присудили Нобелівську премію миру за 1921 р. Був знайдений дипломатичний вихід із незручної ситуації. Ейнштейну присудили премію не за теорію відносності, а за теорію фотоефекту, хоча в тексті рішення була приписка: «... і за інші роботи в галузі теоретичної фізики».\nВ результаті ми бачимо, що одного з найбільших, як вважається, фізиків, нагородили тільки з десятого разу. З чого б це така натяжка? Вельми сприятливий ґрунт для любителів теорії змов.\nЧи відомо вам, що особу майстра Йоди з фільму «Зоряні війни» створено на основі зображень Ейнштейна? Як прототип використовувалася міміка генія.\nПопри те, що вчений помер в далекому 1955 році, він упевнено займає 7-е місце в списку «Заробітку мертвих знаменитостей». Річний дохід від продажу продукції Baby Einstein становить понад 10 млн доларів.\nІснує поширена думка, що Альберт Ейнштейн був вегетаріанцем. Але це не відповідає дійсності. В принципі, він цей рух підтримував, але сам почав слідувати вегетаріанській дієті приблизно за рік до своєї смерті.\nОсобисте життя Ейнштейна\nУ 1903 році, Альберт Ейнштейн одружується зі своєю одногрупницею Мілевою Марич, яка старша за нього на 4 роки.\nЗа рік до цього у них народилася позашлюбна дочка. Однак у зв'язку з матеріальними труднощами, молодий батько наполіг на тому, щоб віддати дитину багатим, але бездітним родичам Мілеви, які і самі хотіли цього. Взагалі треба сказати, що цю темну історію фізик всіляко приховував. Тому ніяких докладних відомостей про дочку немає. Деякі біографи вважають, що вона померла в дитинстві.\nКоли почалася наукова кар'єра Альберта Ейнштейна, успіх і поїздки по світу позначилися на його стосунках з Мілевою. Вони були на межі розлучення, але потім, все ж, зійшлися на одному дивному контракті. Ейнштейн запропонував дружині продовжувати жити разом за умови, що вона погодиться з його вимогами:\n• Стежити за чистотою його одягу і кімнати (особливо письмового столу).\n• Регулярно приносити сніданок, обід і вечерю в кімнату.\n• Повна відмова від подружніх стосунків.\n• Припиняти розмовляти, коли він попросить.\n• Залишати його кімнату на першу вимогу.\nДивно, але дружина погодилася на ці принизливі для будь-якої жінки умови, і вони ще деякий час прожили разом. Хоча потім Мілева Марич все-таки не витримала постійних зрад чоловіка і після 16-річного спільного життя вони розлучилися.\nЦікаво, що за два роки до першого шлюбу він писав своїй коханій:\n«...Я втратив розум, умираю, палаю від любові та бажання. Подушка, на якій ти спиш, у сто разів щасливіша мого серця! Ти приходиш до мене вночі, але, на жаль, тільки уві сні...».\nАле потім все пішло по Достоєвському: «Від любові до ненависті один крок». Почуття швидко охололи і стали гіркотою для обох.\nДо речі кажучи, перед розлученням Ейнштейн обіцяв, що в разі отримання ним Нобелівської премії (а це сталося у 1922 році), він всю її віддасть Мілеві. Розлучення відбувся, але гроші, отримані від Нобелівського комітету, він не віддав колишній дружині, а дозволив їй лише користуватися відсотками від них.\nВсього у них народилося троє дітей: двоє синів та одна позашлюбна дочка, про яку ми вже говорили. Молодший син Ейнштейна Едуард володів великими здібностями. Але бувши студентом, він переніс важкий нервовий зрив, внаслідок чого у нього діагностували шизофренію. Потрапивши в психіатричну лікарню в 21 рік, він провів там велику частину життя, померши в 55 років. Сам Альберт Ейнштейн ніяк не міг змиритися з думкою, що його син психічно хворий. Є листи, в яких він скаржиться, що краще б той взагалі не народжувався.\nЗі старшим сином Гансом в Ейнштейна були надзвичайно погані стосунки. Причому до самої смерті вченого. Біографи вважають, що це безпосередньо пов'язано з тим, що він не віддав дружині Нобелівську премію, як обіцяв, а тільки відсотки. Ганс є єдиним продовжувачем роду Ейнштейнів, хоча батько заповідав йому вкрай маленьку спадщину.\nТут важливо підкреслити, що після розлучення, Мілева Марич тривалий час страждала від депресій, і лікувалася у різних психоаналітиків. Альберт Ейнштейн все життя відчував провину перед нею.\nПроте, великий фізик був справжнім ловеласом. Після розлучення з першою дружиною, він буквально відразу одружився з двоюрідною (по лінії матері) сестрою Ельзою. Протягом цього шлюбу у нього було безліч коханок, про що Ельза прекрасно знала. Більш того, вони на цю тему вільно говорили. Мабуть, Ельзі було досить офіційного статусу дружини вченого зі світовим ім'ям.\nДруга дружина Альберта Ейнштейна була також розведеною, мала двох дочок і, як і перша дружина фізика, була на три роки старшою за свого вченого чоловіка. Попри те, що у них не було спільних дітей, вони прожили разом до самої смерті Ельзи в 1936 р.\nЦікавий факт, що спочатку Ейнштейн подумував над тим, щоб одружитися з донькою Ельзи, яка була на 18 років молодша за нього. Однак та була не згодна, тому довелося одружитися її її матусею.\nІсторії з життя Ейнштейна\nІсторії з життя великих людей завжди надзвичайно цікаві. Хоча, якщо бути об'єктивним, то будь-яка людина в цьому сенсі являє колосальний інтерес. Просто на видатних представників людства завжди направлено більш пильну увагу. Людям приємно ідеалізувати образ генія, приписуючи йому надприродні вчинки, слова і фрази.\nРахувати до трьох\nОдного разу Альберт Ейнштейн перебував на званому вечорі. Знаючи, що великий вчений захоплюється грою на скрипці, господарі попросили його зіграти разом з присутнім там композитором Гансом Ейслером. Після приготувань, вони спробували грати.\nОднак Ейнштейн ніяк не потрапляв у такт, і вони, скільки не намагалися, так і не змогли нормально зіграти навіть вступ. Тоді Ейслер піднявся з-за рояля і сказав:\n- Я не розумію, чому весь світ вважає великою, людину, що не вміє рахувати до трьох!\nРозповідають, що одного разу Альберт Ейнштейн виступав на благодійному концерті разом з відомим віолончелістом Григорієм П'ятигорський. Тут же в залі перебував один журналіст, який повинен був написати звіт про концерт. Звернувшись до однієї зі слухачок і вказуючи на Ейнштейна, він пошепки запитав:\n- Ви не знаєте, як звуть цю людину з вусами та скрипкою?\n- Ви що! - вигукнула жінка. - Адже це сам великий Ейнштейн!\nЗніяковівши, журналіст подякував їй, і почав щось судорожно писати у свій блокнот. На наступний день в газеті з'явилася стаття про те, що на концерті виступав видатний композитор і незрівнянний скрипаль-віртуоз на прізвище Ейнштейн, який своєю майстерністю затьмарив самого П'ятигорського.\nЦе настільки потішило Ейнштейна, який і без того дуже любив гумор, що він вирізав цю замітку, і при нагоді говорив своїм знайомим:\n- Ви думаєте, що я вчений? Це глибока помилка! Насправді я знаменитий скрипаль!\nЦікавий ще один випадок з журналістом, який питав в Ейнштейна, куди той записує свої видатні думки. На це вчений відповів, дивлячись на товстий щоденник репортера:\n- По-справжньому видатні думки приходять так рідко, що їх зовсім не важко запам'ятати!\nЧас і вічність\nОдного разу американська журналістка, що атакувала знаменитого фізика, запитала у нього, в чому різниця між часом і вічністю. На це Альберт Ейнштейн відповів:\n- Якби у мене був час вам це пояснити, то пройшла б ціла вічність, перш ніж ви б змогли це зрозуміти.\nУ першій половині 20 століття по-справжньому всесвітніми знаменитостями були лише двоє людей: Ейнштейн і Чарлі Чаплін. Після виходу фільму «Золота лихоманка», вчений написав коміку телеграму такого змісту:\n«Я захоплений вашим фільмом, який зрозумілий всьому світу. Ви, безсумнівно, станете великою людиною».\nНа що Чаплін відповів:\n«Я захоплююся вами ще більше! Ваша теорія відносності незрозуміла нікому у світі, однак, ви таки стали великою людиною».\nЦе не важливо\nПро неуважність Альберта Ейнштейна ми вже писали. Але ось ще один приклад з його життя.\nОдного разу, йдучи вулицею і думаючи про сенс буття та глобальні проблеми людства, він зустрів свого старого знайомого, якого машинально запросив на вечерю:\n- Приходьте сьогодні ввечері, у нас в гостях буде професор Стімсон.\n- Але ж я і є Стімсон! - вигукнув співрозмовник.\n- Це не має значення, все одно приходьте - неуважно проказав Ейнштейн.\nЯкось йдучи по коридору Принстонського університету, Альберт Ейнштейн зустрівся з молодим фізиком, який не мав жодних заслуг перед наукою, крім безконтрольної зарозумілості. Порівнявшись зі знаменитим ученим, юнак фамільярно прихлопнув його по плечу і спитав:\n- Як справи, колего?\n- Як, - здивувався Ейнштейн, - ви теж хворієте на ревматизм?\nПочуття гумору у нього дійсно було відмінним!\nВсе, крім грошей\nОдна журналістка запитала дружину Ейнштейна, що вона думає про свого великого чоловіка.\n- О, мій чоловік справжній геній, - відповідала дружина, - він вміє робити абсолютно все, крім грошей!\nЯк Христофор Колумб відкрив Америку: Що таке «Колумбів обмін» та інші цікаві факти\nКолумб все своє життя був абсолютно впевнений, що приплив до східного узбережжя Азії,…\nІлон Маск — людина майбутнього. Він — творець цілого ряду компаній, що змінили світ — від…\nДеякі письменники прославилися завдяки одному твору, наприклад, Оскар Вайлд був…\nЦікаві факти про Вінстона Черчилля\nВінстон Черчилль — прем'єр-міністр, який привів Великобританію до перемоги у Другій…\nВеликий давньогрецький вчений Архімед зробив чимало епохальних відкриттів. Він першим…\nЗухвало і мудро: 73 цитати Вінстона Черчилля\nЦей харизматичний чоловік був завжди зухвалим, впертим, бундючним і впевненим у собі. Але…


З історії свята - Новоселицька гімназія\n14 жовтня 1942 року вважається символічним днем утворення Української повстанської армії. З початком сучасної російсько-української війни майже чотириста тисяч українців взяли зброю до рук у лавах Збройних Сил, Національної гвардії, правоохоронних органів і добровольчих формувань, щоб зупинити агресію Російської Федерації та відстояти незалежність України. Наразі Українська армія активно модернізується, позбувається радянської спадщини та відновлює українські військові традиції. Наше військо стає однією з найбоєздатніших армій Європи, маючи за плечима більше 5 років досвіду боїв російсько-української війни. За цей час проведено низку важливих реформ, аби військо професіоналізувалося та набуло інституційної значущості в країні.\nТяглість поколінь знайшла відображення і в елементах одностроїв – шапка “мазепинка”, нарукавний тризуб. Гасло “Слава Україні” – “Героям слава” стало офіційним вітанням українського війська. Поряд із чоловіками на захист Батьківщини ставали жінки. До прикладу, нам відомі імена Христини Сушко та Харитини Пекарчук, які воювали в Армії УНР. У Легіоні Січових стрільців була Жіноча чота, співорганізаторкою якої була розвідниця Ольга Басараб. Сотні жіночих імен можна знайти серед героїв Другої світової, бійців УПА. В сучасній українській армії кожен десятий боєць – жінка. Вони пліч-о-пліч із чоловіками служать на передовій, освоїли спеціальності снайпера, кулеметника, розвідника, механіка, інструктора, медика. За останні 10 років кількість жінок в українському війську зросла у 15 разів.\nВіват переможниці обласного збору “Юних аграрників”!


Будь-господар дачі або приватного будинку не раз замислювався про роботи по.\nЦя думка приходить на розум як дачникам, так і іншим забудовникам, тому як підтримувана в погребі температура дозволяє зберігати всілякі продукти протягом тривалого часу.\nОсобливою популярністю сьогодні користуються сховища блокованого типу, які обладнуються на 2 осередки, які розміщуються на кордоні поруч розташованих ділянок. Плюс в даному випадку в тому, що на спорудження такого приміщення витрачається набагато меншу кількість будівельних матеріалів, крім того, такий метод будівництва дозволяє економити місце. Якщо ж льох має два відділення, надається можливість скористатися роздільним зберіганням картоплі та інших продуктів, що дозволяє усунути перемішування запахів.\nЛьох може мати просту конструкцію, бути траншейним, напівпідвальним або полузаглубленние, крім того, сховище може бути підпільним. Але найбільш простим конструктивним будовою є земляний льох.\nСхема будівництва правильного льоху.\nПеред тим як починати будівництво, необхідно визначитися з місцем, де передбачається звести льох. Потрібно вирішити і те, яке сховище буде облаштовано: окрема споруда або льох під гаражної будівництвом. Досвід показує, що льохи в будинку перевершують за багатьма якісними характеристиками зведення, які облаштовуються в якості окремої будівлі. Таке сховище не буде займати зайве простір і стане володіти зручним входом, що особливо актуально в зимовий час.\nНайкращим майданчиком для льоху, який буде мати окремо стоїть конструкцію, стане невелике піднесення, якому властиві глибоко залягають грунтові води, більш того, такий майданчик не утримує стічні води. Це місце буде заздалегідь захищено від згубного впливу вологи, що повністю виключає проведення гідроізоляційних робіт.\nСхема льоху для перезволожених і низинних місць.\nЯк правило, земельні ділянки мають невелику площу, що змушує розташовувати льоху під гаражем, будинком, сараєм або верандою. Саме тому, якщо перед вами тільки стоїть завдання зведення нового будинку, перш належить побудувати сховище, а вже після можна приступати до робіт зі зведення всієї решти будівлі. Якщо знехтувати цією послідовністю, то процес будівництва виявиться набагато більш трудомістким, а з фінансової точки зору виявиться витратним.\nВажливо перед риттям льоху визначити, який рівень грунтових вод на ділянці. Якщо ділянку, який призначений для будівництва погреба, надмірно перезволожений і розташований в низині, то під будівництво необхідно зробити підсипку на основі піску і гравію, що дозволить віддалити сховище від води. Рівень, на якому розташовуються грунтові води, слід визначати навесні, коли він є найвищим, можна скористатися методом, який передбачає визначення рівня води в найближчих колодязях і свердловинах в осінню пору.\nУ тих місцях, де досить неглибоко залягають води, як правило, росте яскрава, соковита трава. Тут можна зустріти болотні і вологолюбні рослини, серед яких незабудки, хвощі, мати-й-мачуха, очерет, кінський щавель; тут рояться комарі і мошки.\nОсобливості зведення льоху\nТехнологія будівництва водонепроникного збірного бетонного льоху.\nПогреби рекомендується споруджувати в літній період, так як саме в цей час грунтова вода розташована на найбільш низькому рівні. Слід вибрати найсприятливіший період, коли не буде опадів, що дозволить уникнути затоплення котловану для сховища водою.\nЗ урахуванням того, що матеріали, з яких передбачається зводити льох, будуть перебувати протягом усього часу у вологому середовищі, їх слід з особливою ретельністю підбирати, так як господарі часто допускають безліч помилок, виправити які пізніше вже не можна. При виборі матеріалів для зведення сховища слід бути обачним при покупці залізобетону. Особливо це стосується приміщень, призначених для утримання овочів, коренеплодів, а також фруктів.\nЯк матеріали для зведення льоху рекомендується використовувати дерево, бетонні плити, цеглу або землю. Не слід застосовувати при зведенні будівлі метал, так як це може стати причиною виникнення проблем з підтримкою потрібної температури. Якщо основним матеріалом була обрана земля, то льох зсередини необхідно обшити деревиною.\nПроект льоху для зберігання продуктів.\nДля того щоб правильно вибрати матеріали для льоху, необхідно врахувати і тип ґрунту. Щоб сховище було здатне прослужити протягом тривалого часу, варто використовувати виключно суху деревину високої якості. Рейки з деревини потрібно добре просушити, відшліфувати, а після провести обробку антисептиком. Після описаних процедур деревина повинна бути ще раз добре просушена, потім її можна використовувати для застілка статі.\nЯкщо ви маєте намір правильно вирити льох, то для початку слід від дерну розчистити ділянку, призначену для робіт, разметив схему льоху. Рекомендується при цьому стежити за тим, щоб діагоналі розміченого прямокутника виявилися рівні: цей спосіб є найдієвішим, тільки він здатний допомогти найбільш точно визначити правильні лінійні габарити майбутньої споруди.\nКоли викопують льох на пухкому грунті, стіни котловану повинні мати схилами, що запобіжить осипання. Якщо на ділянці занадто високо розташовані грунтові води, належить виконати серйозні гідроізоляційні роботи, здійснювані з зовнішнього боку стінок, а ось котлован при цьому повинен бути виритий на порядок більше, ніж планується облаштувати льох.\nКонструктивні особливості котловану\nСхема льоху під гаражем: 1 – люк; 2 – сховище.\nЯма для земляного льоху повинна бути вирита вручну, так як екскаватор порушить цілісність грунту. Це, безперечно, можна вважати найбільш складним етапом зведення сховища підземного типу. Заздалегідь потрібно визначитися, куди буде переміщатися отримується при ритті земля. Є сенс зробити сортування грунту. Так, родючий верхній шар необхідно вивезти в сад або на город, глина може бути використана для зворотної засипки і подальшого обладнання статі, а ось іншу частину грунту краще використовувати для обвалування.\nЯкщо рівень залягання вод дозволяє, то котлован риють на глибину, рівну 1,8 м. Ширина котловану по дну в даному випадку повинна бути дорівнює межі 2,2-2,4 м, верхня частина повинна бути ширше – 2,8 м. У процесі риття не слід забувати про те, що в сухому грунті габарити котловану можуть бути майже рівні спочатку намічених розмірами льоху.\nГідроізоляційні роботи в погребі\nВнутрішній дизайн льоху: А – відсік для зберігання картоплі; Б – відсік для зберігання фруктів; В – відсік для зберігання овочів.\nПісля того як котлован буде готовий, дно потрібно ретельно вирівняти і ущільнити, для чого потрібно утрамбувати ґрунт. Якщо грунт в отриманому котловані виявився сухим, то на дно слід укласти спеціальним чином підготовлену глину. Для цього жирну пом’ятий глину потрібно нарізати шматками, товщина яких дорівнює 10 см, потім їх потрібно укласти на дно в 2-3 шари, притиснувши один до одного і утрамбувавши. Розміри подібної глиняній гідроізоляції повинні виявитися більше габаритів зовнішніх сторін майбутнього льоху на 10 см. Цей спосіб дозволить уберегти льох від грунтових вод. Зверху глина повинна бути засипана шаром зволоженого грунту (70 мм), який належить утрамбувати. Натомість грунту допускається викласти шар бетону, який дорівнює 5 см, який теж повинен бути ретельно вирівняний. Бетонний шар слід розташувати так, щоб він був здатний укрити всю покладену основу з глини.\nЯкщо грунт сирий, на шари бетону і глини потрібно додатково укласти пару шарів толю або руберойду із значним перекриттям по стиках, а зверху має бути покласти додатковий шар бетону. Вся ця основа повинна бути витримана до готовності протягом тижня.\nМатеріали для гідроізоляції можуть бути безнапірними або Протівонапорная. Протівонапорная матеріал рекомендується застосовувати, коли грунтові води з боку напору досягають статі. Другий вид матеріалу використовують, коли рівень вод не піднімається до поверхні підлоги. Тільки якщо зробити стіни і підлога льоху міцними і водонепроникними, це дозволить уникнути їх руйнування. Якщо при будівництві був застосований цегла, його доведеться обробити розчином з цементу і піску для міцності. Збільшить міцність і руберойд.\nПри облаштуванні дренажу його з’єднують з колодязем, що розташовуються біля льоху. Для того щоб зменшити тиск грунтових вод, слід спорудити вимощення, яка представляє собою ємність, призначену для відведення води, її величина повинна досягати в ширину 1,5 метра. Але якщо сховище було захищене від тиску вод, то гідроізоляція може бути здійснена розігрітим бітумом, що дозволить отримати захисну плівку.\nВідведення води від льоху\nДля того щоб відвести воду і частково гидроизолировать льох, зовні слід вирити спеціальну дренажну канаву, ширина якої повинна бути дорівнює 30 см, її потрібно розташувати трохи нижче рівня підстави фундаменту. На дно канави повинна бути покладена дренажна труба, яку належить засипати гравієм. Землю необхідно розрівняти, що забезпечить швидке відведення дощової води. Відтік води повинно проводитися під ухилом.\nСтінки котловану потрібно обшити обаполком, тином, дошками. Ця обшивка бажана, якщо льох будівельник викопає в піщаному грунті. Якщо обшивка буде укріплена НЕ намертво, то її буде можливо розібрати і демонтувати, що дозволить провітрювати льох влітку і в гарну погоду. Але якщо ви вирішили провести капітальну обробку стін льоху, то слід використовувати деревину, камінь, цегла, бетон.\nПерекриття або стельова область льоху є накат, виконаний з ошкуренних жердин, обмазаних сумішшю глини і солом’яної січки, яка засипається землею, керамзитом, шлаком. Товщина подібного стелі повинна досягати 40 см.\nНад перекриттям слід спорудити подвійні покрівлю, яка повинна доходити до поверхні землі, перекриваючи котлован на 50 см і більше з кожного боку. Цей захід буде здатна вберегти льох від затоплення дощовими і талими водами. Для даху слід спорудити балки і зробити перекриття жердинами, притесаного обаполком або дошками. Укладати матеріал слід паралельно коника внахлест. Знизу потрібно підкласти смужки руберойду або толю. Висота покрівлі по коника повинна бути дорівнює 1,5 м. Зверху потрібно облаштувати люк, який дозволить проникати в сховище. Люк повинен закриватися кришкою, яка ховається теплоізоляційними матеріалами.\nПравильно викопати погріб буде недостатньо, важливо обладнати його системою вентиляції. Якість і термін зберігання овочів від цього підвищаться. Для облаштування вентиляції в погребі слід встановити дві труби, одна з яких буде витяжної, інша – припливної. Для отримання кращого повітрообміну вентиляційні труби слід встановлювати на різних рівнях. Отвір для витяжної труби необхідно розташувати вгорі, під стелею. А ось вихідний отвір для припливної труби потрібно розташувати у статі, на висоті, що дорівнює 50 см від нього.\nПеретин труб системи вентиляції слід підбирати виходячи з площі Погрібного приміщення. Для льоху, який має площу в 6-8 квадратних метрів, буде досить двох труб перетином 12х12. Труби можуть бути металевими, керамічними, азбестоцементними або виготовленими з дощок. Якщо ви вирішили застосувати дошки для виготовлення труб, то їх має бути якомога щільніше підігнати один до одного і сколотити.\nУ погребі важливо мати термометр, який дозволить стежити за вологістю повітря і температурою, що вкаже на необхідність регулювати показники, наближаючи їх до потрібних. Для того щоб регулювати температуру під час морозів, вентиляційні труби зверху можуть бути забиті мішковиною, соломою або мохом. А ось перекриття можна додатково утеплити, використовуючи для цього сухе листя або торф.\nПол в сховище може бути і земляним, що буде сприяти підтримці в приміщенні постійної температури, це допоможе нейтралізувати різні запахи. Така підлога буде більш зручний для обладнання поглиблень для зберігання моркви і саджанців, для дорощування капусти.\nЯкщо короб льоху розташовується під будівлею, його перекриття виявиться плоским. Оперти його слід на балки або материковий грунт. У будь-якому випадку для перекриття можна використовувати плити ПКЖ, під які потрібно підстелити дошки, необхідні для підшивки стельової області. При підшивці, яка буде мати порожнечами, заповнити порожні простори можна шлаковатою, яку допускається замінити на інший теплоізоляційний матеріал.\nПлити повинні бути зварені в гребені і спиратися на таврову балку, низ повинен спиратися на материковий грунт. Це дозволить знизити навантаження на стіни, відвівши стічні води, які стануть проникати через земляний настил. Якщо немає в наявності плит ПКЖ, то перекриття можна облаштувати з плоскоцементних матеріалів, наприклад, з листів шиферу, однак попередньо під них слід підстелити міцну опору. Шви при цьому обов’язково замазують цементним розчином або бітумом, а насипний ґрунт добре ущільнюється.\nДверей в погребі, як правило, дві: зовнішні виготовляють з металу, внутрішні – з дерева. Останні краще виготовити з дуба або іншої твердої деревини. Конструкцію в обов’язковому порядку обробляють олійною фарбою на базі високоякісної грунтовки.\nЛьох слід обсадити ягідними кущами, а ось від дерев варто відмовитися, так як їх коріння здатні розростатися, руйнуючи стіни.\nДля того щоб заощадити внутрішній простір, сховище краще обладнати сходами, яка буде мати досить крутим підйомом, але тільки в даному випадку її слід забезпечити поручнем.\nБажано льох забезпечити електричним освітленням. Гасові лампи і ліхтарі будуть насичувати приміщення неприємним, стійким, складно вивітрюється запахом. Як правило, електропроводка в погребі зовнішня, але ізольована. Рекомендується застосовувати проводи з жилами з міді і подвійною ізоляцією.\nЕлектричні лампи повинні бути накриті захисним ковпаком. Розміщувати їх слід тільки в сухих місцях з використанням виключно вологозахисного матеріалу. Найбільш безпечним варіантом можна вважати розташування світильника в тамбурі. Вимикачі потрібно розміщувати біля входу, розташувавши їх на висоті 1,5 м. У погребі не повинно бути розеток.\nЯкщо льох вибудовується під будинком, то йому не потрібно утеплення. Але якщо сховище викопано під приміщенням, яке не опалюється, то варто утеплити двері та перекриття. Для цього можна використовувати тирсу, мінеральну вату або пінопласт. Але кожен названий матеріал має недоліки: тирса піддаються процесам гниття, вата здатна притягувати вогкість, а пінопласт з часом стає місцем проживання дрібних гризунів.\nЯк вирити льох: вибір місця, особливості зведення Ссылка на основную публикацию\nЯк вибирається коаксіальна труба для газового котла і її особливості\nНезважаючи на те що коаксіальна труба для газового котла - винахід порівняно ...\nРемонт квартири - справа складна. Багато хто звик думати, що варто почати ...


Між владою і західним партнерами серйозна криза, – політолог | Тернопіль Online\n25.01.2018 25.01.2018 132\nВідносно антикорупційних інститутів і судів виникла серйозна криза в стосунках між українським керівництвом і західними партнерами. Еліта пручається, коли є незалежна судова влада.\nТаку думку сайту “24” розповів голова правління Центру прикладних політичних досліджень “Пента” Володимир Фесенко.\nЯк зазначає політолог, дорікання колишнього віце-президента США Джозефа Байдена в тому, що в Україні є відкат назад у процесі боротьби з корупцією, правильне. За словами Фесенка, мотиви Заходу відповідають інтересам України. Потрібно забезпечити незалежність антикорупційних інституцій і ефективну боротьбу з корупцією.\nВідкат у боротьбі з корупцією є – посилення спротиву діям НАБУ, впровадженню антикорупційних судів. Еліта пручається, коли є незалежна судова влада, коли антикорупційні інститути можуть бути занадто самостійними і погрожувати статусу правлячих політиків. Та це об’єктивний процес, і відбувається не тільки в Україні, але і в країнах ЄС – Румунії, Болгарії, Польщі,\nЯк зауважує Фесенко, поляки обмежують самостійність судової влади, чим не задоволений Брюссель.\nУ Румунії спроби влади послабити повноваження антикорупційного відомства країни набули характеру гострого внутрішньополітичного конфлікту.\nТому треба не дозволити вбити або вихолостити антикорупційні інституції. Але головна проблема не в тому, хто буде відбирати суддів, а де знайти нових – чесних і професійних. Їх і так треба шукати з ліхтарем при світлі сонця. Ніякий конкурс автоматично не гарантує позитивного результату. Треба міняти судову систему в цілому, і такий експеримент можна провести на антикорупційних судах. Змінити критерії, і не брати тих, хто вже працює в судах,\nНагадаємо, колишній віце-президент США Джозеф Байден заявив, що одна з трьох необхідних антикорупційних інституцій в Україні зараз відходить назад. Мова йде про Антикорупційний суд. Джозеф Байден висловив розчарування цією ситуацією.\nАнтикорупційний суд, Петро Порошенко, події\n13.01.2018 13.01.2018 145\nУ Тернополі будуть краще слідкувати за якістю харчових продуктів\n10.04.2018 9.04.2018 127\nВ Україні 4 квітня набрав чинності Закон «Про державний контроль …\n20.11.2017 19.11.2017 296\nУ Тернополі продовжують утеплювати будинки за програмою термомодернізації житлового фонду …\n“Спричинило чергу, яка…”: що буде з біометричними паспортами\n28.01.2018 27.01.2018 143\nВ 2017 році було видано понад 1 млн паспортів громадянина …\nТернопільські новини | "Тернопіль Online" © 2019 Загальний рейтинг 8 з 10. Всього 15008 переглядів Вгору ↑