» «За далеким отим косогором…» (пам’яті Віктора Погрібного)\nУ вранішній час наприкінці вересня 2013 року ми їдемо до Арсенівки, де народився класик української драматургії Іван Карпович Тобілевич – Карпенко-Карий. Пряма, мов стріла, випущена з лука, траса з Кіровограда на Умань і далі – на Львів приводить нас до селища Велика Виска. Ми завертаємо на північ у напрямку до Новомиргорода. З правого боку весь недовгий час подорожі буде видно річку Велика Вись. Уздовж заасфальтованої дороги, майже переходячи з одного в інше, пропливають села з мальовничими назвами: Заріччя, Мар’янівка, Павлівка, Матусівка. Про їхню назву дізнаємося скоріше не з дорожніх покажчиків, а від достойного гіда, із чиєї ініціативи й відбувається поїздка, – Віктора Погрібного, письменника, керівника обласного літературного об’єднання «Степ».\nМаловисківський район закінчується – починається Новомиргородський. Перше село на шляху – Арсенівка.\nНа моє запитання: «Що далі? – звучить у відповідь: «Веселівка».\nЯ запитую знову: «А далі?».\nІ тут мене, мов удар батога, приголомшує фраза, яка й буде лейтмотивом подальшої оповіді:\n– Далі – кінець світу…\nУсе… Скінчилася дорога – скінчилося життя. Найкоротший шлях до райцентру – лише полями. Щоб туди дістатися в негоду, треба зробити чималий гак через інший район.\nБіля самого «кінця світу» – батьківщина Івана Карпенко-Карого, яку Віктор Погрібний врятував від загибелі, поклопотавшись про те, щоб асфальтованою дорогою зв’язати її з обласним центром, зорганізувавши тут музейно-природний заповідник, за що – та й за свою поезію – одержав з рук Миколи Вінграновського та Бориса Олійника диплом лауреата літературно-мистецької премії імені І.Нечуя-Левицького.\nТепер стає зрозумілим, чому так боліла Вікторові Олексійовичу його мала батьківщина – його Матусівка й Арсенівка, чому він докладав так багато зусиль, аби з цих сіл не пішли останні люди, аби ці села збереглися не лише як позначка на всесвітній географічній мапі під назвою, яка нікому ні про що не говорить, – «Україна». Цього багато хто прагнув і прагне донині. Але на їхньому шляху стають патріоти – такі, як Віктор Олексійович Погрібний. Їхня зброя – Слово і Діло, що йдуть від полум’яного серця.\nТа серце людини не вічне – воно колись та зупиниться. Уже близько чотирьох років немає з нами Віктора Олексійовича. Та залишилися його твори. І пам’ять, яку ми, поки що живі, маємо берегти.\nГортаючи сторінки його книжок, ми неодмінно натрапимо на твір, написаний у нехарактерному для нього жанрі – п’єси. Це драма «Ковалівський граф».\nТо хто ж він такий – «Ковалівський граф», чому «Ковалівський», чому «граф»? Відповідь віднайдемо в тексті: «графом» героя охрестили сільчани за аналогією зі Львом Толстим, який відмовився від проживання в місті, вибравши природне середовище – село, бо, за словами славетного письменника: «В місті можна пробути стільки, скільки можна пробути в клоаці», а «Ковалівським» – бо головний герой мешкає саме в Ковалівці, яку він любовно називає Ковалівочкою, у старовинному селі, де ще козаки зимували й відковували собі шаблі.\nДоля Трохима Івановича Кошовенка склалася так, що він залишився останнім мешканцем села. Сенс його існування – повернути селу життя, привабити тих, хто покинув свої поки що цілі будинки, повернути їх до рідних домівок. Ось і вигадує старий різні речі: то самогоном напуває чоловіків – колишніх сільчан, то старається вплинути на свідомість їхніх жінок.\nОдначе все сталося інакше. До села навідується високе начальство з пародійними іменами – «великий державний діяч» Михайло Давилович, Станник – «міністр просвіщенія», Голишевич – «міністр-сільгоспник». Їхня мета – остаточно зруйнувати всі ковалівки, які ще залишилися на Вкраїні, аби дати простір «новим хазяям життя», яким немає ніякого діла до душі народу, до його минулого і майбутнього.\nСаме ця загроза згуртовує селян – колишніх мешканців Ковалівки. Вони самі хочуть бути господарями своєї землі, повернути господарство, яке сприяло б розквіту їхнього села.\nПроблема поколінь… Дочка Трохима Івановича піддалася загальному настрою й подалася до більшого села, до «цивілізації», але освічена онука разом зі своїм чоловіком, поетом і науковцем, почула голос землі, голос предків, тож має намір жити саме в Ковалівці.\nЗадоволений Трохим Іванович, задоволений і ще один персонаж – душа його покійної дружини Ганни, яка свого часу не пережила руїни.\nП’єса пересипана віршами, піснями – і народними, і популярними, які вже стали народними. Персонажами є навіть солов’ї. І не дивно, бо автор сам поет, любив співати народні пісні.\nТому так проникливо з вуст поета, майбутнього зятя, звучать віршовані слова, які належать авторові п’єси:\n…За далеким отим косогором,\nде батьківський остався поріг,\nа тополі ревнують їх.\nМова драми соковита, кожен герой промовляє свої репліки й монологи з притаманною йому інтонацією: селяни – чистою українською, пришлі чиновники – суржиком – і не рідною, і не чужою – російською.\n…Степовики… Яке щастя жити на батьківській землі, вставати до схід сонця, спостерігати за пухкими хмарами, що білими зграями пливуть у височині, сидіти ввечері на нагрітій за день призьбі, мити ноги у вкопаному біля порога кам’яному кориті, у якому стертий той край, об який труть стопи, заходити в хату з долівкою, вкритою запашними травами!..\nНе всім воно доступне – це, для когось назавжди втрачене щастя.\nНемає вже села, звідки родом моя матір. Тільки похилені хрести залишилися на цвинтарі. І все одно на «провідки» вже діти та онуки-правнуки злітаються, мов оті пташата, збираючись до могил своїх пращурів, застелюють рядна, розкладають їжу та напої й поминають тих, хто залишається з ними лише в спогадах, у генній пам’яті…\nНа моїй оселі закопане кам’яне корито з дідового двору, у якому вже ніхто не миє ноги, а в сараї зберігаються дідова коса, якою вже ніхто не косить траву, та дерев’яна лопата, якою вже ніхто не відгрібає сніг…\nА ось повість «Коробка від японських цукерок».\nЯкщо коротко сказати, про що йдеться в повісті, то це прозвучить так: про любов і зраду. Про любов чоловіка до жінки, сина до матері, матері до сина. І про зраду: жінки – чоловікові, сина – матері. І ще – про розплату, надто високою ціною.\nСюжет повісті простий: за радянської доби Дмитро, середнього віку еколог із провінції, у складі делегації опиняється в Японії (що в ті часи було майже нечуваним).\nЖиття саме в той період ставить його перед вибором: чи продовжувати подружні стосунки з дружиною-хвойдою, чи покінчити з цим раз і назавжди. Він вирішує зберегти сім’ю буцімто заради двох дітей та заради кохання до дружини, яке попри все ще й досі не згасло.\nГерой докладає максимум зусиль, аби дарунками привернути увагу дружини, не обмежуючись коробкою цукерок, які йому дісталися в дарунок. Він на свій смак ретельно вибирає подарунки – намисто з коралів і мушлів, сумочку з крокодилячої шкіри, гаманець і набір мохерових ниток на розкішний платок.\nПро матір майже не згадує, вирішивши, що тій вистачить дармових цукерок.\nРезультат зусиль заздалегідь передбачуваний: з ниток майстриня (бо дружина на це незугарна) зв’язала гарну хустку, одягнувши яку, невірна дружина повіялася до чергового коханця; намисто залишилося невживаними, потім розсипалося через порвану нитку й було викинуте на смітник; сумочка, у якій під надірвану підкладку власниця ховала презервативи з «вусикам», які так полюбляли комсомольські ватажки, слугувала певний час, поки не обтерлася боками. Майже всі цукерки були з’їдені під час чергового, влаштованого дружиною «дівич-вечора».\nЯк на сміх – залишилася одна-єдина цукерка, яку герой повіз-таки матері – на згадку про Японію. Чи розкуштувала мати це заморське диво? Але коробці знайшла пристосування: у неї вона складала нечисленні листи від дітей, рецепти та записи про свою хворобу.\nНе залишився син у неї навіть на ніч – так спішив додому, боячись гніву домашнього цербера, на якого перетворилася дружина. І гірко потім жалкував. І оплакував матір після її смерті.\nАле за простотою сюжету ховаються справжні шекспірівські пристрасті: герой любить-таки невірну дружину! І вирішує дилему: «бути чи не бути?»\nСвого часу вона полонила його своєю гріховною красою, бо в неї: «…пасма кіс спадають на округлі плечі, а очі – кольору такого світлого каштану, що в них він і втопився того рокового першого дня. Ямочки на обличчі при навіть натякові на посмішку…».\nІ, стоячи у «філософському садку» на містку над урвищем, герой вибирає для себе не свободу польоту, а несвободу й безкрилий політ. «…Ну він, Дмитро, стрибати не буде. Бо це – ЧП державного масштабу. Про Дмитра повідомлять в радянське посольство, сповістять японські газети, журналісти приставатимуть з допитом, чому ви це вчинили, ви на щось велике зважуєтесь? І не бачити більше після цього ніякої закордонної поїздки…».\nУ всьому він «совок». Усе йому до вподоби в Японії, але на догоду органам знімає «виворіт капіталістичної дійсності». Він не здатен на вчинок – за свої погляди й переконання (яких взагалі немає) не піде етапом, як Стус і Чорновіл, не напише свого Торквемаду, як Павличко. Не вдарить кулаком по столу, наполягаючи на своєму, а буде плисти за течією, заглядаючи в чарчину, гірко оплакуючи своє нікчемне життя…\nЧому він, красень від природи, чия посмішка «не одній дівчині … затуманювала світ в його студентські роки», на якого й дотепер задивляються жінки, романтик у душі, згодився на принизливе існування? Через кохання до дружини? Мабуть, що ні, інакше на впала б в око миловидна японка. Через дітей? Можливо, але не факт – їм, дітям, в оповіді місця взагалі не знайшлося.\nТоді чому? Кар’єра, матеріальне благополуччя – ось ключик від потаємних дверцят його душі, ось вони, основні чинники! Бо Дмитро розумів: усе, що він має (нібито має!), прийшло до нього завдяки дружині, такої собі чеховської «Анни на шиї».\nОсь у чому розгадка нікчемної чоловічої особи!\nМати вибивалася із сил, даючи йому «освіту», аби синочок не бідував, залишившись у селі, аби «вибився в люди». У воєнну й післявоєнну пору, як могла, дбала про матеріальне благополуччя. І синочок став тим, ким став… Підкаблучником.\nРозкаяння прийшло до нього, та надто пізно, коли матері вже не стало.\nПриплакав матір: і через тридцять літ вона його не відпускає. Мабуть, і до скону не відпустить, бо за зраду найсвятішого немає прощення.\nПовість закінчується повчальним монологом:\n«Чуєте? Ідіть до своїх матерів, як вони живі. Ідіть, їдьте, прилітайте, приповзайте немічні. Поки вони живі. Поки зможуть сказати: «Спасибі, сину. Дякую, дочко. Дякую, онучки»».\nІ все ж таки, звучить у повісті оптимістична нота, бо «…у відповідь йому почулося «Ти не голодний, сину?..»».\nЩо поєднує ці два твори? Насамперед, любов до Батьківщини і зокрема – до малої батьківщини, з якою зв’язаний пуповиною.\nДля Віктора Погрібного ці слова не були пустим звуком. Він народився в Матусівці. У Матусівці, у батьківській хаті й помер 1 жовтня 2017 року – якраз у день свята театрального мистецтва «Вересневі самоцвіти». Він того дня все встиг зробити, що запланував: відвідати Арсенівку, пам’ятні місця, пов’язані з іменем Івана Карпенка-Карого, виступити з промовою. Та сталося незаплановане… Тож останніми його словами були: «Любов – понад усе…».\n…Матусівська садиба Віктора Погрібного мені нагадує дідівську. Хата на дві половини, великий сад, город. Усього тут є потроху, усе налагоджене дбайливими руками господаря. І – диво: тут і дуби, і близько тридцяти лип, і берези, і берест, і гледичії, і, звичайно ж, духмяні акації, і верби, і криниця, і калина, і каштани, і яблуні, яблуні…\nІ яблука з матусівського саду… Янтарні, соковиті «джонатани», які, коли надкусиш, бризкають соком, серединка яких прозора, що так і хочеться вп’ястися в неї зубами, а оболонка – яскраво-червона, ніби розпашілі щоки дівчини, якими ніколи не намилуєшся; «ренети Симиренка», кислі восени й розсипчасто-солодкі взимку, зелені, з жовтуватими боками, які лежать аж до весни. І знімають їх, коли вже опадає листя.\nВіктор Олексійович любив приймати гостей. Він щедро частував яблуками зі свого саду, як це нині робить його дочка Ольга Вікторівна, яка так схожа на свого батька.\nСтоїть хата Погрібних в Матусівці. Її хазяїн лежить на узвишші, а за «далеким отим косогором» полями неспішно котить води Велика Вись…\nЖиття продовжується. Обласне літературне об’єднання «Степ» нині носить ім’я Віктора Погрібного, цього року відзначає вже 82-гу річницю. А 48 років (!) ним керував «матусівський граф» – Віктор Погрібний…\n Матусівка — село в Україні, Маловисківському районі Кіровоградської області. Населення становить 149 осіб. Орган місцевого самоврядування — Мар’янівська сільська рада. Вікіпедія.\nАрсе́нівка — село в Україні, Новомиргородському районі Кіровоградської області. Населення становить 86 осіб. Орган місцевого самоврядування — Веселівська сільська рада. Село — батьківщина видатного українського драматурга Івана Карпенка-Карого. Вікіпедія.\nЮвілейний номер альманаху «Степ» (м. Кропивницький, обласне літературне об’єднання «Степ» ім. Віктора Погрібного)\nДоторки до небуденного слова


До речі, якщо у вас вже є земельна ділянка, але ви ще не приватизували його, то знайте, що за законом ви можете зробити це за спрощеною схемою.\nКабмін України в 2009 р прийняв Порядок безкоштовного оформлення і видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, затверджений Постановою від 05.08.2009 р № 844 (далі – Порядок). У цьому документі сказано, що з 2009 року і в наступні роки для громадян встановлюється спрощена процедура безоплатної приватизації земельних ділянок.\nДіє спрощений порядок отримання державних актів для земельних ділянок з наступними цільовими призначеннями:\nдля будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд,\nведення особистого сільського господарства в межах населених пунктів,\nведення садівництва (згідно ст. 121 ЗКУ).\nЩоб отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, громадянин повинен подати сільському, селищному, міському голові за місцем знаходження земельної ділянки такі документи:\nкопію документа про присвоєння ідентифікаційного номера (ІПН) згідно Держреєстром фізичних осіб-платників податків;\nкопію рішення про передачу земельної ділянки у власність, прийнятого органом місцевого самоврядування або районною держадміністрацією, а також у разі наявності – технічну документацію із землеустрою або проект відведення земельної ділянки, розроблений і затверджений до 15 серпня 2009.\nТериторіальним органам Держкомзему, районним держадміністраціям, органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від громадян будь-які інші документи, крім передбачених вище (п. 2 Порядку).\nСлід зауважити, що відповідно до пункту 3 Порядку, технічна документація готується для громадян безкоштовно, за кошти державного бюджету.\nЗгідно з пунктом 11 Порядку, видача державного акта на право власності на земельну ділянку здійснюється в термін до 30 робочих днів з дня надходження заяви, за місцем розташування земельної ділянки. При цьому фінансування робіт і послуг, пов’язаних з підготовкою технічної документації, оформленням та видачею державних актів на право власності на земельну ділянку, здійснюється замовником за рахунок державного бюджету (п. 14 Порядку).\nНюанси, підводні камені\nПраво на безоплатну приватизацію може бути використано громадянином лише один раз по кожному з шести вказаних вище видів використання ділянок (ч.4 ст. 116 ЗКУ). Тобто, якщо людина отримала ділянку під будівництво – більше він не може претендувати на ділянку під будівництво, але на інші види земельних ділянок претендувати може.\nПри цьому площа ділянки, яку приватизував громадянин, не має значення: якщо громадянин отримав 8 «соток» для будівництва житла у місті, він не має права вимагати від місцевої ради передати йому ще 2 «сотки» безкоштовно. Закон знає лише одне виключення: громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, встановлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого сільського господарства.\nУ разі приватизації ділянки одним з подружжя, наприклад, чоловіком, жінка не втрачає права на безоплатну приватизацію, але приватизовані ними ділянки вважаються їх спільною власністю.\nЗазначені вище 6 випадків безоплатної приватизації землі стосуються ситуації, коли громадянин використовує ділянку для задоволення своїх власних побутових потреб. Якщо ж мова йде про здійснення господарської діяльності, то ЗКУ дозволяє також і безоплатну приватизацію земельних ділянок лісового фонду площею до 5 га у складі фермерських, сільських та інших господарств. Тобто громадяни не мають права безкоштовно приватизувати землі лісового фонду для будівництва індивідуального житла або дачі.\nЩе один аспект – Земельним кодексом встановлено максимальні розміри земельних ділянок, які можуть надати безплатно у власність, більшого розміру земельну ділянку безкоштовно надати не можуть. Але менше цієї норми надати можуть.\nЩоб перевірити землю на наявність або відсутність власника, достатньо написати запит в департамент архітектури, містобудування та кадастру і додати до нього роздруківку з GoogleMaps.\nУ складі департаменту є служба кадастру, яка веде облік земель, будівель, інженерних мереж і доріг. Їм потрібно написати запит: «Поруч зі мною є земельна ділянка, прошу повідомити мені про те, чи належить вона комусь на праві власності».\nПіднімаючи і аналізуючи архівні документи, вони дають відповідь. Варіантів може бути декілька, починаючи з того, що земля повністю вільна і закінчуючи тим, що вона повністю оформлена.\nЯкщо раптом пощастило отримати позитивну відповідь від департаменту архітектури, тут обіцяють, що земля дуже скоро буде вашою! Залишається тільки подати заяву в міськвиконком, отримати дозвіл сесії, департаменту архітектури, земельного кадастру і будь ласка – будуйтесь на здоров’я.\nЗагальна процедура безоплатної приватизації земельної ділянки досить тривала і передбачає ряд узгоджень. Як показує практика, самостійно отримати земельну ділянку у власність, реалізувавши своє конституційне право, простому громадянину нелегко, хоч і можливо. Єдиний спосіб правового захисту в разі проходження всієї описаної процедури та отримання відмови – звернення до суду, яке теж далеко не завжди призводить до швидкого і ефективного вирішення проблеми.


Робота в Польщі: 14 годин рабської праці, маленька зарплата і інші подробиці з вуст заробітчан. Politeka\nРахунок трудових мігрантів з України йде на мільйони, це багатьом обумовлено євроінтеграцією\nІ не дивлячись на те, що у зближення з Європою Україна має багато переваг, все ж найбільшою проблемою залишається еміграція громадян з країни.\nЗа статистикою, приблизно кожні 30 секунд один українець виїжджає з країни. Найпопулярніший маршрут – в Польщу.\nУ сусідній країні зараз працює близько 2 млн українців.\n“Вони працюють руками. Тільки три відсотки займають якісь менеджерські посади. Середня заробітна плата в Росії становить трохи більше 500 доларів, а середня заробітна плата в Польщі вже перевищила 1100 євро. Тобто умовний трудовий мігрант може заробити більше грошей саме в Європі” , – говорить Василь Воскобойник, президент Всеукраїнської асоціації компаній з міжнародного працевлаштування.\nПри цьому, багато еммігріровалі українців не бажають повертатися додому, хоч і нудьгують за батьківщиною. Багато з них починають свій бізнес в Польщі. Багато з них їдуть подалі від війни в Україні, або від бідності.


Києво-Печерський заповідник руйнується швидше, ніж відновлюється | Як справи - Київ\nКиєво-Печерський заповідник руйнується швидше, ніж відновлюється\nУ кабінеті генерального директора Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Сергія Кролевця поміж книжок, ділових паперів – кілька камінців із прадавніх наших храмів-святинь, які перебувають під охороною ЮНЕСКО.\nТі камінці, як і великі камені, брили, карнизи, що відвалюються, падають на землю, – свідки сумних подій, що відбуваються в національній святині українського народу. Заповідник безупинно руйнується.\nв усі дзвони…\n– Уже найближчими роками можемо втратити Києво-Печерський заповідник як цілісний архітектурний комплекс, – із болем говорить Сергій Кролевець. – Заповідник руйнується швидше, ніж реставрується.\nЯкось камені посипалися на голову одному з екскурсантів, коли той зайшов на оглядовий майданчик заповідника. Пролилася кров. Чоловіка відвезли до лікарні.\nВідтоді, вже два роки, цей оглядовий майданчик ХIХ століття закрито для туристів. На об’єктах-пам’ятках і на самій території постійно тривають руйнівні процеси. У травні 2005 року, як, очевидно, пам’ятають кияни, у Ближніх печерах сталася велика аварія: вивалився ґрунт поблизу церкви святого Антонія (XI-XII). Подібної аварії не зафіксовано за всю історію спостережень.\nФінансової допомоги тоді заповідник ні від кого не отримав, ліквідовував аварію власними силами.\nДодам від себе: торік, влітку, новообраний мер столиці Леонід Черновецький, коли дізнався про біду в Ближніх печерах, виділив на ліквідацію аварії 300 тисяч гривень.\nНагадаємо: рішенням Київради 2003 року Національний Києво-Печерський заповідник було передано в управління тодішнього Міністерства культури і мистецтв. Ним має опікуватися Державна служба охорони культурної спадщини, що діє при Мінкультури і яку очолює Микола Кучерук. Уже три роки заповідник фінансується з державного бюджету. Але пам’ятки, які перебувають на його балансі, є власністю територіальної громади Києва.\nЗа участю голови Держслужби охорони культурної спадщини М.Кучерука, гендиректора заповідника С.Кролевця і директора інституту «УкрНДІпроектреставрація» А.Антонюка ще 2005 року схвалено програму першочергових протиаварійних та ремонтних робіт на об’єктах заповідника. На державному рівні визначено вісім найвизначніших об’єктів, що перебувають в аварійному стані і які треба негайно реставрувати.\n«Унікальний архітектурний ансамбль Києво-Печерської лаври включено до Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Відповідальність за неухильне дотримання всіх міжнародних норм щодо збереження заповідника цілком покладено на Українську державу як члена ООН, – читаю в преамбулі до тієї програми. – За останні чотирнадцять років фінансування ремонтно-реставраційних робіт у середньому зменшилося майже в чотири рази – порівняно з 8-9 мільйонами гривень у 1980-х роках (карбованці подано в еквіваленті до гривні) і з 0,3 – 3,2 мільйона гривень у 1994 – 2004 роках».\nУ програмі серед об’єктів, які волають «SOS», – Троїцька надбрамна церква XII століття, де відбувається сильне розтріскування ґрунту, лущення фарбового шару, замокання стін, відпадає штукатурка фасаду. І – Трапезна церква Трапезної палати XIX століття, де критичний стан карнизу, покрівлі над карнизами, цокольної частини. Причини: замокання від атмосферних опадів та перезволоження ґрунту, погана система водовідведення.\nЗаповідник має і свою програму ремонтно-реставраційних робіт на 2006-2010 роки. Але про ті темпи відновлення святинь боляче говорити й писати.\n– Уже два роки, по суті, роботи не ведуться, – розповідають гендиректор Сергій Кролевець і його заступник з ремонтно-реставраційних робіт Микола Тимощук. – Торік виділили заповіднику 1,5 мільйона гривень на ремонт, ці гроші запланували надати нам у IV кварталі. Виділили 500 тисяч, а 26 грудня – ще стільки ж. Але 26 грудня вже ніхто не приймав грошей від підрядників. А решту, півмільйона, і зовсім не виплатили.\nА в 2004-му запланували нам 3,7 мільйона. Але 880 тисяч так і не додало Мінкультури і туризму. У 2005-му фінансували мізер – 80 тисяч, щоправда розрахувалися за борги попереднього року. Що ж обіцяють у 2007-му? Лише – 881 тисячу гривень.\n– Але ж Києво-Печерський заповідник – велике музейне містечко, – наголошує пан Кролевець. – Це 144 будівлі та споруди, 120 пам’яток – на 25 гектарах. Щоб утримувати цей об’єкт у нормальному стані, щорічно лише на поточний ремонт треба виділяти від 5 до 10 мільйонів гривень.\nА насправді ж десятки років кошти виділяються по краплині, та й то з великими перебоями. На ті копійчані гроші розпочали ремонт, розкрили кілька об’єктів: де вікна зняли, де дах розпочали ремонтувати, де опалення відключили… І то – ще гірше, краще б не чіпали. Бо на подальші роботи грошей нема. От і стоять напіврозкриті об’єкти-пам’ятки під снігами та дощами.\nЗа словами керівників заповідника, з’являються нові обвали у Ближніх печерах. Потребує невідкладного ремонту й відбудований нещодавно Успенський собор, обвалюється дзвіниця...\nПро невтішну долю заповідника Сергій Кролевець 2005 року доповідав на Національній раді з питань культури та духовності, що діє при Президенті України. Але відчутних змін не сталося.\nІ що не день – то загрозливішою стає ситуація у цих святих для українців місцях, звідки в часи Київської Русі й освіта пішла на всю Східну Європу, і малярство, й книгодрукування… Такі видатні споруди нашого зодчества та історії, що вистояли майже тисячу років, тепер втрачають свій первинний лик. І це, на жаль, уже тенденція. Пригадую, як бив на сполох ще в 1980-х роках великий історик, уже світлої пам’яті Михайло Брайчевський: «Найбільша небезпека, що нависла над Печерським заповідником і протягом кількох десятиліть тяжіє над ним, пов’язана з проблемами підземного господарства. Ця проблема аж ніяк не є самодостатньою. Вона цілком реальна, ставить нас перед загрозою руйнувань і тотальної загибелі унікального архітектурно-мистецького комплексу. Специфічна проблема заповідника пов’язана із численними порожнечами як природного, так і штучного походження: вибоїнами, печерами, підземними ходами. Водночас таємні порожнечі раз у раз нагадують про себе. Так, 1985 року провалився ґрунт у самому центрі верхньої Лаври – між руїнами Успенського собору, Трапезною палатою, палацом митрополита, Великою дзвіницею». Стаття називалася «Нічого не змінилося».\nНаближається весна. І страшно навіть подумати, що знову чекає на заповідник, коли розтане сніг, піднімуться ґрунтові води.\nКому болять скарби?\nКолектив заповідника торік неприємно вразило повідомлення про те, що Київрада 28 вересня ухвалила рішення за №25/82: Успенській Києво-Печерській лаврі, чоловічому монастиреві Української православної церкви Московського патріархату передати корпуси №№ 54, 55, 58.\nАдже тут діє унікальна наукова бібліотека, що налічує понад 15 тисяч цінних книжок. У цих приміщеннях – 160 працівників. Куди ж їх відселити?\nПан Кролевець наполягає, що депутат Володимир Дейнега, голова комісії Київради з питань власності, виступаючи на сесії, подав недостовірну інформацію про те, що заповідник нібито здає свої приміщення, зокрема корпуси 17, 30, 33, 57, комерційним структурам. Мовляв, якщо так, то краще передати їх монастиреві. Насправді ж у цих корпусах, як стверджує генеральний директор, – у №17-му – Академія керівних працівників Міністерства культури й туризму. У 30-му – майстерні Національної спілки художників, у 57-му – управління протизсувних робіт. А 33-й корпус займає монастир. «А по-друге, – наголошує пан Кролевець, – Володимир Дейнега, який був депутатом Київради і минулого скликання, знає, що приміщення заповідника передавалися і раніше згідно з рішеннями Київради».\nЯ зустрілася і з паном Дейнегою, аби почути його думку з приводу порушених питань.\n– Це – власність Києва, а не заповідника, – розпочав розмову Володимир Петрович. – Перш ніж передавати корпуси монастиреві, направляли до заповідника комісію, яка перевірила стан справ. Виявили в корпусах і склади, й майстерні. Треба приміщення краще використовувати.\n– А куди ж відселяти отих 160 працівників, наукові відділи, інженерно-технічний персонал?\n– Нехай ущільнюються!\nЗаповідник має у своєму розпорядженні 12 тисяч квадратних метрів площі. А приміщення треба ремонтувати. Бо такий стан… Хоч це – не вина заповідника… Проблема держави.\nНам надали матеріали тих перевірок. Ось один із них.\nДОВІДКА №104 від 15.08.06 р. про обстеження нежилої будівлі за адресою: вул. Січневого Повстання, 25, к.55.\nНа виконання доручення заступника начальника Головного управління комунальної власності м. Києва Копила О.Г. від 02.08.2006 р. №13069.\nЗа вказаною адресою розташована триповерхова будівля загальною площею 714,0 кв.м., що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва відповідно до наказу «Про закріплення основних фондів комунальної власності» від 22.10.1998 р. №95 і перебуває на балансі Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Міністерства культури України на праві оперативного управління згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 р. № 83-р та рішення Київради від 28.02.2002 р. №232/392.\nВідповідно до рішення Київради від 29.04.2004 р. №223/1433 підвальні приміщення площею 125,0 кв.м передано в безоплатне користування (позичку) Свято-Успенській Києво-Печерській лаврі (чоловічому монастирю). У відремонтованих підвальних приміщеннях будинку розташовано керамічну майстерню монастиря. З двору до підвальних приміщень будинку добудовано цегляну прибудову без відповідного рішення та дозволу власника будинку (будинок – пам’ятка архітектури).\nРешту будинку, а саме приміщення першого та другого поверхів площею 589,0 кв.м., займає Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник Міністерства культури України для розміщення службових приміщень, бібліотеки з книгосховищем та інженерної лабораторії. Приміщення заповідника захаращені, використовуються не- ефективно та не в повному обсязі, потребують ремонту.\nКрім того, на другому поверсі зазначеного будинку дві кімнати загальною площею 38,0 кв.м без згоди власника та балансоутримувача будинку займає фірма «Атлант-1». Під час перевірки – 7.08.2006 р. у зазначених приміщеннях перебувало троє чоловік, один з яких представився як директор фірми Олексій Чуйко, на прохання представити установчі документи та свідоцтво фірми була відповідь, що документи – в архіві. У кімнатах, крім робочих столів, на яких стояли комп’ютери та офісне приладдя, розміщувались запаковані в коробки комп’ютери, оргтехніка та інше комп’ютерне обладнання, частину якого через велике скупчення винесли в коридор, що не відповідає санітарно-технічним нормам з використання приміщень, де працюють люди, та нормам пожежної безпеки.\nНачальник відділу Л.Маріна\nГоловний спеціаліст Н.Сокол.\nСитуація справді непроста. Монастир також розмістив майстерню в корпусі №55. Тут же – і бібліотека заповідника, й інженерна лабораторія.\nСитуацію щодо фірми «Атлант-1» я попросила пояснити заступника гендиректора Миколу Тимощука.\n– Заповідник із цією фірмою судився наприкінці 1990-х років, – розповів він. – Але суд визнав право цієї фірми розміщуватися в заповіднику, адже її поселили сюди з відома тодішнього Головного управління культури КМДА.\nЗаступник гендиректора пояснив і ситуацію щодо 12 тисяч квадратних метрів площі, яку займає заповідник. Сюди, звичайно ж, зараховується і площа Великої дзвіниці, куди нікого не підселиш. І площа Онуфріївської вежі, яка перебуває на реставрації, і вежа Кушника, й вежа годинникова, які законсервовано. І підвали входять до цього метражу, і погріб…\nКерівництво заповідника покладає великі сподівання на міністра культури і туризму Юрія Богуцького, котрий знову повернувся на цю посаду, на його виваженість і допомогу.\nНапевно ж, і Київрада не буде осторонь. І – близькі сусіди києво-печерських святинь – перші особи нашої держави. Ми ж у відповіді за ці скарби перед історією і Всевишнім.


Реконструкцію спорткомплексу з будівництвом універсальної критої зали планують здійснити в Ананьєві. Про це стало відомо під час засідання міської Ради регіонального розвитку.\n«Наше місто славиться своєю історією та архітектурою, а найбільше людьми, які в ньому живуть. Ми маємо багато талановитих спортсменів. Саме тому ми налаштовані найближчими роками збудувати сучасний спортивний комплекс і вже робимо перші кроки у цьому напряму», — наголосив міський голова Павло Маковецький.\nТакож під час заходу учасники обговорили пріоритетні об’єкти на 2019-2021 роки. Серед них будівництво амбулаторії, капітальний ремонт водогону і виготовлення проектно-кошторисної документації на реконструкцію каналізаційних очисних споруд міста.\nНагадаємо, Президент Петро Порошенко доручив регіональним лідерам розробити плани перспективного розвитку територій на 2019-2021 роки, обговорити і прийняти їх на рівні громад. Результатом спільної роботи стане оновлений план розвитку всієї області на найближчі три роки.Реконструкцію спорткомплексу з будівництвом універсальної критої зали планують здійснити в Ананьєві. Про це стало відомо під час засідання міської Ради регіонального розвитку.


Стало відомо, коли в Чорнобильській зоні запустять сонячну електростанцію / Новини / Finance.ua\nСтало відомо, коли в Чорнобильській зоні запустять сонячну електростанцію\nЯк повідомив міністр екології та природних ресурсів Остап Семерак в інтерв’ю Громадському, наприкінці минулого року було оголошено про збір заявок від інвесторів на будівництво сонячних електростанцій в Зоні відчуження. “До 1 березня ми… отримали понад 50 заявок. Зараз проводимо підготовчу роботу по старту цих проектів”, – сказав Семерак.\n“Чорнобильська станція мала чотири енергоблоки, а планувалося в радянські часи побудувати аж 12. Мережі, які будувалися, були досить потужними. Я думаю, що ми можемо, при правильній організації роботи забезпечити інтерес всіх інвесторів, які прийшли”, – сказав міністр.\nЗа його оцінками, мова йде про виробництво в межах 2,5 тисяч МВт електроенергії. “Це величина, співмірна з двома енергоблоками атомних електростанцій”, – додав міністр.\nТакож Семерак розповів, що перший проект відновлюваної сонячної енергетики на території Чорнобильської зони вже почали реалізовувати. “Сьогодні можемо говорити про першу приватну інвестицію в цю зону. Це невелика сонячна станція, яка вже будується. Це український інвестор”, – повідомив міністр.\nМіністр сподівається, що очікувати запуск і отримання першої “зеленої” енергії з Чорнобиля можна буде “вже в першому півріччі цього року”.\nНа території Одеської області незабаром з'являться енергогенеруючі вітрові станції, - голова ОДА Вчора, 19:21 191


Податки & бухоблік: № 58, липень, 2018 | Factor\nПодатки та бухгалтерський облік, липень, 2018/№ 58 спецвипуск Інші номери журналу ›\n1. Об’єкти інтелектуальної власності: юридичні засади Існують такі активи, які не можна ні помацати, ні виміряти, ні зважити, але можна купити, продати або використовувати в господарській діяльності підприємства. У них немає матеріальної форми, але вони мають вартість, визнаються в обліку і можуть приносити доходи. Про ці нематеріальні активи, найпоширенішими серед яких є права на об’єкти інтелектуальної власності, і йтиметься у сьогоднішньому спецвипуску. Тут ми розповімо про види об’єктів інтелектуальної власності, права на них і про те, як можна розпорядитися такими правами. Також ви дізнаєтеся, які витрати підприємства визнають нематеріальними активами і як здійснюється їх оцінка. Крім того, у цьому номері ви зможете ознайомитися з податковим та бухгалтерським обліком операцій, пов’язаних з надходженням, використанням і вибуттям нематеріальних активів. Спецвипуск для вас підготували редактор Наталія Вороная, юрист Наталя Амброзяк, податкові експерти Наталія Чернишова і Максим Нестеренко.\n2. Надходження нематеріальних активів Коли основні правові аспекти, що стосуються об’єктів інтелектуальної власності, з’ясовані, можна сміливо приступати до вивчення облікових питань надходження нематеріальних активів (далі — НМА) на підприємство. Так, об’єкти НМА можуть потрапити на підприємство в результаті: — придбання за грошові кошти (у національній або іноземній валюті); — створення; — обміну на інші немонетарні активи; — отримання як внеску до статутного капіталу; — безоплатного отримання. Проте перш ніж відобразити об’єкт НМА в обліку підприємства, необхідно його ідентифікувати й оцінити. Розберемося, як це правильно зробити.\n3. Нематеріальні активи в діяльності підприємства Ви оприбуткували НМА на баланс. І далі починається найцікавіше — їх використання. У процесі експлуатації НМА їх вартість підлягає амортизації. Як нараховується амортизація в бухгалтерському і податковому обліку, ви дізнаєтеся із цього розділу спецвипуску. Крім того, тут ми розглянемо випадки зміни первісної вартості НМА в результаті переоцінки і зменшення (відновлення) корисності, а також облікові особливості цих операцій.\n4. Вибуття нематеріальних активів Рано чи пізно «життя» НМА на підприємстві припиняється. У зв’язку із цим об’єкти НМА потрібно списувати з балансу. Як це позначається на обліку? Про це ми зараз поговоримо! Вибуття об’єктів НМА може відбутися з різних причин, зокрема, в результаті: — продажу об’єкта НМА за грошові кошти (в національній або в іноземній валюті); — передачі НМА як внеску до статутного капіталу іншого підприємства; — безоплатної передачі НМА; — ліквідації НМА. Оформленням вибуття об’єктів НМА з господарського обороту займається спеціальна комісія, призначена власником або керівником підприємства. Комісія складає акт вибуття (ліквідації) об’єкта права інтелектуальної власності у складі нематеріальних активів (типова форма № НА-3). Затверджує його керівник підприємства або уповноважена особа. На підставі такого акта, що надійшов до бухгалтерії, відомості про вибуття об’єкта НМА заносять в інвентарну картку (типової форми № НА-2). Про це роблять відмітку в акті. Далі поговоримо про те, як операції з вибуття НМА відображають в обліку.\nПерелік використаних документів фівафі


У Києві студенти представили виставу про засновника світової системи дизайнерської освіти Йоханеса Іттена - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > Культура > У Києві студенти представили виставу про засновника світової системи дизайнерської освіти Йоханеса Іттена\nМузично-пластичний етюд, присвячений 130-річчю з дня народження теоретика кольору Йоханеса Іттена. (Фото Людмили ЧЕЧЕЛЬ.)\nУ Коледжі мистецтв та дизайну Київського національного університету технологій та дизайну відбувся прем’єрний показ вистави «Червона книга кольору».\nЦе 30-хвилинний музично-пластичний етюд з елементами відеоанімації, присвячений 130-річчю з дня народження видатного вчителя, теоретика кольору, засновника світової системи дизайнерської освіти Йоханеса Іттена.\nНаписала сценарій і поставила виставу молода і креативна викладачка живопису й низки дизайн-дисциплін Ірина Блінова.\n— Цей задум прийшов сам собою, — розповідає Ірина Блінова. — власне, як і з’явився наш «Гурток короля Ліра». — Нам потрібно було якось називатися серед своїх. А хто найвідоміший театральний персонаж? Звісно, король Лір.\nГурток виник із класичного адміністративного завдання: керівництво доручило підготувати нашому факультету художній виступ на ювілей коледжу.\nПісля того, як виконали завдання, з’ясувалося, що все настільки успішно, що студенти-учасники, яких перед тим мало не силоміць просили до участі, після заходу вибухали від захоплення, відчували неймовірне творче піднесення з креативними пропозиціями щось творити далі.\nСаме тоді Ірина Блінова, об’єднавшись із колегою, викладачем дизайну Ганною Животовською, замислили самостійний театральний міні-проект.\nА привід був на поверхні — ювілей знаменитого художника й теоретика кольорознавства Йоханеса Іттена, представника німецької школи «Баухаус», відомої у всьому світі. Його досягненнями користуються всі сучасні\nНезважаючи на те, що цей проект умовно театральний, первинна мета була не зовсім театральною. По-перше, дійсно хотіли відзначити ювілей визначної людини.\nПо-друге, хотіли розвинути ентузіазм студентів, що так зненацька виник.\nПо-третє, робота над проектом дала можливість розповісти самим студентам про різні аспекти кольорознавства, яке викладають на звичайних парах, але не завжди з такою цікавістю, яка з’явилася в процесі підготовки вистави.\n«Тому ми вважаємо виставу тільки в другу чергу театральним проектом, а в першу чергу — це просвітницький та навчально-виховний проект. Та й під час репетицій студенти не тільки пізнали багато нового й цікавого, а й здружилися одне з одним, що не завжди буває навіть після чотирьох років спільного навчання у звичайному режимі, — говорить Ірина\nНатхненні й одухотворені студенти-актори розчинилися у своїх ролях-кольорах. Вони постали перед своїми ровесниками й викладачами талановитими і неповторними. Особливо майстерно вдалося перевтілитися другокурснику Максиму Єременку (Ньютон/Іттен) та першокурснику Вадиму Завгородньому (Кандінський).\nОбидва дуже активні, креативні, члени студентської ради коледжу. Талановито зіграла роль Синього кольору третьокурсниця Катерина Бєляєва. Вона надзвичайно артистична й серйозно займається хореографією.\n«Мені особливо приємно спостерігати, яка талановита у нас молодь, — наголосила Любов Хмелевська, директорка коледжу. — Тільки в розвитку, у творчості ми досягнемо успіху».


реферат - Стандарти якост що дють в Україн.\nреферат Стандарти якост що дють в Україн\nСтандарти якості що діють в Україні\nВідповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про стандартизацію і сертифікацію» вимоги до якості товарів і послуг визначаються в нормативних документах зі стандартизації. Ці нормативні документи повинні ґрунтуватися на сучасних досягненнях науки, техніки і технології, міжнародних стандартах, правилах і рекомендаціях зі стандартизації, прогресивних національних стандартах інших держав; враховувати умови використання товарів, результатів роботи, послуг; умови і режим праці і не порушувати положення законодавства.\nДія зазначеного Декрету поширюється на всі підприємства, установи й організації незалежно від форм власності і видів діяльності, що діють на території України, а також на громадян-суб'єктів підприємницької діяльності.\nДержавну систему стандартизації створює Державний комітет України з питань технічного регулювання та споживчої політики - національний орган зі стандартизації.\nДСТУ розробляються на: 1) організаційно-методичні і загальнотехнічні об'єкти; 2) вироби машинобудівного застосування; 3) основні елементи народногосподарських об'єктів державного значення; 4) продукцію міжгалузевого призначення; 5) продукцію для населення; 6) методи іспитів.\n1) вимоги, що забезпечують безпеку продукції для життя, здоров'я і майна громадян, її сумісність і взаємозамінність, охорону навколишнього природного середовища, і вимоги до методів іспитів цих показників;\nУсі інші вимоги до якості товарів, робіт і послуг, закріплені ДСТУ, носять рекомендаційний характер. Наприклад, основні споживчі (експлуатаційні) характеристики, естетичні й ергономічні вимоги і та інші.\nСтандарти науково-технічних та інженерних товариств і союзів розробляються при необхідності поширення результатів фундаментальних і прикладних досліджень, отриманих в окремих галузях знань або сферах професійних інтересів. Ці стандарти можуть використовуватися на основі добровільної згоди споживачів.\nЄдина вимога, передбачена п. 3 ст. 6 Декрету KM України «Про стандартизацію і сертифікацію» відносно галузевих стандартів і стандартів науково-технічних та інженерних товариств і союзів, - вони не повинні суперечити обов'язковим вимогам державних стандартів України.\nДля організації інформування споживачів (замовників) про номенклатуру і якість продукції, що випускається, контролю відповідності технічних умов обов'язковим вимогам державних, a в передбачених законодавством випадках - галузевих стандартів, технічні умови на продукцію і зміни до них підлягають державній реєстрації в територіальних органах Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики. Технічні умови і зміни до них, які не пройшли державну реєстрацію, вважаються недійсними. Тому ТУУ являють собою такий саме нормативний документ зі стандартизації, як галузеві стандарти і стандарти підприємств (ст. 7 Декрету).\nНормативні документи із стандартизації повинні застосовуватися державними органами управління, підприємцями на стадіях розробки, підготовки товарів до виробництва, виготовлення, реалізації, використання, збереження, транспортування й утилізації, при виконанні робіт і наданні послуг, розробці технічної документації (конструкторської, технологічної, проектної, у тому числі технічних умов на товари і послуги, що продаються). У договорі на постачання продукції повинні бути посилання на нор-мативні документи, які пройшли державну реєстрацію, і згідно з якими буде поставлятися продукція.\nРозглянута система стандартизації та сертифікації діє ще з часів Радянського Союзу. Однак сьогодення диктує потребу гармонізації законодавства України з законодавством Європейського Співтовариства, у тому числі і в розглянутій галузі. Реформування системи стандартизації почалося в Україні прийняттям вищезазначених Декретів, але створення нової системи технічного регулювання почалося з прийняттям Закону України «Про стандартизацію» від 17.05.2001 р. № 24-08-Ш . Згідно зі ст. 5 Закону, метою стандартизації в Україні є забезпечення безпеки для життя та здоров'я людини, тварин, рослин, а також майна та охорони довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів національних ресурсів та відповідності стандартизації своєму призначенню, сприяння усуненню технічних бар’єрів у торгівлі.\nНа даний момент в Україні роботи із стандартизації можуть проводити: центральний орган виконавчої влади у сфері стандартизації (Держспоживстандарт України), рада стандартизації, технічні комітети стандартизації, інші суб’єкти, що займаються стандартизацією. Залежно від рівня суб’єкта стандартизації, який приймає чи схвалює стандарти, розрізняють:\n- національні стандарти, кодекси усталеної практики та класифікатори, прийняті чи схвалені центральним органом виконавчої влади у сфері стандартизації, видані ним каталоги та реєстри загальнодержавного застосування;\nСтандарти повинні відповідати потребам ринку, сприяти розвитку вільної торгівлі, підвищенню конкурентоздатності вітчизняної продукції та бути викладені таким чином, щоб їх неможливо було використовувати з метою введення в оману споживачів продукції, якої стосується стандарт, або надавати перевагу виробнику продукції чи продукції залежно від місця її виготовлення. Закон також встановлює, що об’єкт стандартизації може бути об’єктом інтелектуальної або промислової власності, якщо розробник стандарту в установленому законодавством порядку отримав дозвіл у власника прав на цей об'єкт .\nЗгідно з законом, центральний орган виконавчої влади у сфері стандартизацій має право встановлювати знак відповідності продукції національним стандартам. Національний знак відповідності продукції національним стандартам - це знак, який засвідчує відповідність позначеної ним продукції всім вимогам стандартів, що поширюються на дану продукцію. Відповідність продукції національним стандартам підлягає добровільному підтвердженню.\nНа територію України дозволяється імпорт тільки тих товарів, які за своїми технічними, фармакологічними, ветеринарними і екологічними характеристиками не порушують мінімальних умов відповідних стандартів і вимог, що діють на території України. У випадку відсутності національних стандартів і вимог України на певний товар застосовуються відповідні міжнародні стандарти і вимоги або іноземні стандарти і вимоги, що діють у ведучих країнах-експортерах зазначених товарів. Технічні, фармакологічні, санітарні, фітосанітарні, ветеринарні та екологічні стандарти і вимоги, а також процедури їх застосування не можуть використовуватися з метою створення нетарифних бар'єрів для здійснення ЗЕД. Розроблені в Україні стандарти і вимоги повинні публікуватися в загальнодоступних засобах інформації в Україні не ме


МОЯ РОДИНА - Ранкові зустрічі 1 клас II семестр - Н. Ю. Бабіченко - 2018\nТиждень 32. МОЯ РОДИНА\nМета: закріплювати знання дітей про сім'ю та її членів, про те, що в родині всі люблять одне одного, піклуються одне про одного і допомагають одне одному; вправляти учнів у вживанні слів, якими називають батьків, рідних; навчати розповідати про свою родину за фотографіями; розвивати почуття гордості за сім'ю; формувати бажання вивчати історію свого роду, його традиції, дбати про своє родинне дерево; виховувати любов та повагу до членів своєї родини.\nДЕНЬ 1. ЧОМУ СІМ'Ю НАЗИВАЮТЬ НАЙБІЛЬШИМ СКАРБОМ ЛЮДИНИ?\n· Вправа «Наше коло, мов сім’я»\n— Добрий день сусіду зліва.\n— Добрий день сусіду справа.\n(Далі замінюють слова «добрий день» на «посміхнись», «поцілуй», «приголуб», «налякай», «розсміши» тощо.)\n2. Обмін інформацією. Тема дня «Чому сім’ю називають найбільшим скарбом людини?»\nчи сльози гіркі ллються із очей,\n· Вправа «Я уявляю»\n— Заплющте очі, уявіть, що ви ідете вулицею, підходите до свого будинку, піднімаєтесь східцями, відмикаєте дверний замок своїм ключем.\n— Кого ви бачите?\n— Діти, хто разом з вами мешкає в одному будинку? (Тато, мама, братик, сестричка.)\n— Як вас назвати одним словом? (Родина, сім’я.)\n— Це найрідніші, найдорожчі на світі люди, які одне одного шанують, люблять і є членами єдиної сім’ї. Родина, мов сонечко, зігріває дитину від народження. Сім’я — це гніздечко любові і тепла для кожного з нас, у ній панує злагода, повага до старших, особливо до дідусів і бабусь. Добре, коли родина весела, дружна, міцна, коли діти слухають дорослих, а дорослі дбають про дітей. Тоді кожному живеться щасливо і радісно.\n· Гра «Добираємо слова»\nУчитель пропонує дітям завершити речення:\n□ Батьки про своїх дітей... (хвилюються, турбуються, піклуються, дбають).\n□ Вони донечок і синів... (люблять, голублять, пестять, обіймають, цілують, одягають, навчають, виховують).\n□ Своїх батьків діти повинні... (любити, поважати, шанувати, слухатися, радувати).\n□ І мама, і тато засмутяться, якщо їхня дитина буде... (капризувати, вередувати, хворіти, ледарювати).\n□ Свого меншого братика (сестричку) я буду... (втішати, заспокоювати, колихати, гойдати, розважати, годувати, умивати, вчити).\nКраще ж, як у батька й неньки,\n· Гра «Квітка любові»\nУчитель пропонує подарувати своїм рідним квітку любові. Він викладає серединку, а діти — пелюстки, промовляючи лагідні слова про свою сім’ю.\n· Гра «Моя родина»\nУчні розглядають заздалегідь принесені фотографії, називають членів своєї родини, описують їх, прикріплюють фото на стенд.\n□ Для мене в сім’ї найважливіше...\n□ Я люблю свою сім’ю.\n□ Мої рідні мене підтримують.\nДЕНЬ 2. ЧОГО Я ХОЧУ НАВЧИТИСЯ У СВОЇХ БАТЬКІВ?\nУчитель пропонує дітям по черзі назвати своє ім’я та кількість членів їхньої родини: «Мене звуть (ім’я). У моїй родині (кількість членів родини)».\n2. Обмін інформацією. Тема дня «Чого я хочу навчитися у своїх батьків?»\n· Слухання й обговорення вірша «Детимам і Явсесам»\nМала мати два сини,\nДивно звалися вони:\nТрохи старший — Детимам,\nА молодший — Явсесам.\nЯвсесам за кожне діло\nБравсь охоче, бравсь уміло:\n— Вчусь робити я все сам!\nДетимам же тільки хниче\nТа щоразу маму кличе:\n— Я не вмію... Де ти, мам?..\nЯвсесам сьогодні зрана\nКлеїв іграшки старанно —\nЛітаки та голуби.\nДетимам сидів та хлипав:\n— І мені таке зроби!\nДетимаму мовить мама:\n— Так не гоже, Детимам.\nВчися, синку, в Явсесама,\nПробуй все робити сам.\n— Чому так називали братів?\n— Яких гарних справ, умінь навчили вас мама чи татусь, коли ви працювали разом?\n· Гра «Матуся вміє, тато вміє»\nУчитель пропонує дітям показати за допомогою рухів, що роблять їхні батьки (перуть, прасують, прибирають, забивають цвяхи, кермують автівкою).\nПотім дві дитини (дівчинка та хлопчик) домовляються, що вони разом показуватимуть, решта мають відгадати. Після цього обирають нову пару.\n— Що з цих хатніх справ ви вже вмієте робити?\n— Чого хотіли б навчитися?\n· Вправа «Долонька радості»\nУчитель пропонує учням узяти аркуш паперу, обвести свою долоньку. На кожному пальчику потрібно написати, що вони можуть зробити для своїх батьків. (Помити посуд, обійняти, допомогти готувати вечерю, прибрати свою постіль, витерти пил тощо.)\n— Яку із записаних справ на долоньці ви зробите сьогодні?\n— Мама і тато — головні вихователі дитини. Недарма в народі кажуть: «Яке дерево, такі й віти, які батьки, такі й діти», «Як не навчить батько — не навчить і дядько», «Від доброго дерева добрий пагінець відійде, од добрих батька й матері піде добра дитина».\n· Гра «Запропонуй добру справу»\nУчитель пропонує дітям поміркувати про те, чим би їм хотілося зайнятися разом зі своїми найближчими людьми — мамою і татом, чого вони б хотіли навчитися в них, де б їм хотілося побувати разом.\n· Гра «Коли мамі (татові, бабусі, дідусеві) сумно»\nУчні об’єднуються в групи. Учитель пропонує дітям уявити, що вони повертаються додому, а їхні рідні сумні, у них поганий настрій. Діти мають дібрати слова, щоб утішити, заспокоїти, допомогти:\n1-ша група — мамі;\n2-га група — татові;\n3-тя група — бабусі;\n4-та група — дідусеві.\n□ Я разом з мамою (татом.)\n□ Мої батьки — найкращі.\n□ Мама, тато, я — щаслива сім’я.\nДЕНЬ 3. ЯКІ ТРАДИЦІЇ І ПРАВИЛА У МОЇЙ РОДИНІ?\nВітання супроводжується рухами (діти — у колі).\n(Руками описують велике коло.)\n(Плавно опускають руки донизу.)\n(Беруться за руки, піднімають їх угору.)\n2. Обмін інформацією. Тема дня «Які традиції і правила у моїй родині?»\n— Різні сім’ї складаються з різної кількості людей. Діти, а зараз я хочу розповісти вам про свою сім’ю. У моїй родині є я, чоловік і син. Ми для сина є батьками. У мене є мама і тато, у чоловіка теж є мама і тато.\n— Ким є мої батьки для мого сина?\n— А батьки чоловіка ким є?\n— Ким є бабуся і дідусь для моєї мами?\n— А мені ким доводяться мамині батьки?\n— Щасливою сім’ю можна назвати не тільки тоді, коли всі люблять, поважають, розуміють одне одного, турбуються одне про одного, живуть мирно, без сварок, ведуть здоровий спосіб життя, але й тоді, коли зберігають і цінують сімейні традиції.\n— Що таке сімейні традиції?\nТрадиція — це те, що перейшло від одного покоління до іншого, що збереглося від попередніх поколінь.\n— Які традиції склалися у ваших сім’ях?\n· Вправа «Робимо разом»\nДіти називають різні справи, що в їхніх родинах виконують спільно. Наприклад, члени родини всі разом проводять канікули, готують святковий обід, купують речі тощо.\nПотім діти називають різні справи, що в їхніх родинах не виконують спільно (наприклад, кожен сам прибирає свою кімнату, усі лягають спати в різний час, усі по-різному проводять вихідні тощо).\n· Створення малюнка «Герб Родини»\n— Сьогодні ми говоримо про родину, сімейні традиції. Нехай кожен із вас придумає і намалює «Герб Родини». На ньому можна зобразити дім, квіти, птахів, сонце, долоні тощо. (Діти малюють, а потім захищають свої роботи.)\n— Які свята у вашій сім’ї є особливо цікавими?\n· Вправа «Закінчи речення»\n□ Найулюбленіше свято в сім’ї — це..., тому що...\n· Гра «Німе кіно»\nДіти об’єднуються в групи. За 5 хв учасникам потрібно придумати сюжет фільму про те, як живе сім’я протягом дня. Кожна група визначає для себе, яку частину дня представить. Учні демонструють свої фільми за допомогою жестів, міміки, слова вживати не можна. Після того, як «фільми» переглянуто, учитель пропонує озвучити картини.\n□ Звички в сім’ї, які б я змінив(ла).\n□ Я мрію, щоб моя сім’я...\n□ Улюблене родинне свято.\nДЕНЬ 4. ЧОМУ ЛЮДИНА ПОВИННА ЗНАТИ СВІЙ РОДОВІД?\nУ коло всі разом ставайте\nДругу ви ім’я назвіть,\nРуку дружби простягніть.\n2. Обмін інформацією. Тема дня «Чому людина повинна знати свій родовід?»\n— Річки немає без джерела, дерева — без коріння, людини — без Батьківщини, без свого роду. Адже ми народились, живемо в Україні, тут наші батьки, дідусі та бабусі. Отже, родовід наш тут, в Україні. Наші прадіди уявляли життя людей на землі як велетенське Дерево Роду.\nЗвучить пісня «Родина» (муз. і сл. Наталії Май — www.nataliamay.com).\nТо ж запам’ятай, дружок, що рідня — це той зв’язок,\nДядечки й тітки усі — двоюрідні дідусі,\nЇх жінки й чоловіки, ще й племінники меткі.\nРід історію веде, з глибини віків іде.\n· Слухання оповідання «Родовідне дерево»\n— Діду, дайте меду.\nСмішно, та не дуже. Більше сумно, що є такі хлопчики. Може вони позабували, як тата і маму звуть.\n— Е-е-е,— каже дід Петро,— хто не має коріння, той, як перекотиполе: куди вітер подме, туди й котиться. А гарні дітки знають свій рід: і батьків, і дідів, і прадідів, і прапрадідів знають. Вони мають такий альбом фотографій своїх родичів із добрим словом про них і складають родовідне дерево. Воно коренасте, гіллясте, а що гілка — то й член красного роду. Чим глибше коріння у такого дерева, тим міцніше воно стоїть на землі.\n· Вправа «Родинне дерево»\nУчитель демонструє родинне дерево.\n— Свій маленький листочок на цьому дереві має кожний із вас. Гілки — ваші батьки, їхні сестри і брати. Стовбур — дідусі та бабусі. Відростки — їхні брати і сестри. Коріння — батьки ваших дідусів і бабусь. Чим міцнішим росте дерево, тим більшим є рід. У кожної гілочки або коріння є своє ім’я.\nПеред вами — малюнки дерев. На кожній гілочці — віконце. Напишіть у них імена своїх рідних: бабусі, дідуся, мами, тата, братиків та сестричок.\n(Діти виконують, а потім презентують свою роботу.)\n— Кого з рідних запрошуєте на родинні свята?\n— На які свята збирається вся ваша родина?\n— Що ви даруєте одне одному на свята?\n· Вправа «Створюємо свято»\nУчні об’єднуються в групи. Кожна група розігрує ситуацію свята, обговорює, як прикрасити стіл, що подарувати.\n1-ша група. День народження дитини.\n2-га група. День народження мами.\n3-тя група. День народження бабусі.\n4-та група. Святкування Великодня.\n□ Щоб моя сім’я була щасливою, я намагаюся...\n□ Мій родовід.\n□ Як піклуються одне про одного в моїй родині.


Як скласти генеалогічне древо сім'ї | огляд програм\nЯк скласти генеалогічне древо сім’ї | огляд програм\nСхематичним поданням родинних зв’язків у вигляді умовного символічного дерева є генеалогічне древо сім’ї. Родовід може будуватися у вигляді таблиці або дерева.\nПричини складання родовідного древа\nОдним з найважливіших етапів є мотивація. Існує багато причин, що стимулюють людей складати генеалогічне древо. Розглянемо деякі з них:\nзадоволення незрозумілою сентиментальності, яка з’являється з віком;\nприщеплення дітям поваги до споріднених коріння, сімейним історіям і традицій;\nнаочне уявлення про велику кількість родичів;\nусвідомлення величі фамільного дерева, відчути себе лише деякою частиною немаленького спільноти зі своєю долею і призначенням;\nзадоволення своєї цікавості на існування віддаленого споріднення зі знаменитими людьми;\nзнаходження чогось загадкового і цікавого в коренях і гілках.\nВ першу чергу необхідно вибрати метод складання. Побудови з перебуванням різних паперів і папок з угрупованням родичів залишилися в минулому. Зараз в інтернеті багато інших методів, спеціалізованих програм, які допомагають скомпонувати дані про родичів і представити в наочній формі. За допомогою різних онлайн — сервісів можете зібрати дані про родичів. Тоді створення родинного дерева стає простим. Такі сервіси мають один недолік: сайти існують приблизно 5 років і є можливість його зникнення з інтернету з вашими даними. Причини можуть бути різні.\nДля більш детальної роботи над древом, зручніше використовувати програми, відомості і дані з яких можна архівувати, зберігати, копіювати, робити обробку на будь-якому пристрої і бути незалежним від інтернету. Існують платні і безкоштовні програми.\nОдним з таких програм, які отримали хороші відгуки, є «Древо життя», яка розкриває технологію складання родовідного дерева сім’ї.\nХоча в безкоштовному варіанті це програма має маленькі обмеження, але вона дозволяє ознайомитися з її діями: створити древо, обчислити споріднену ступінь, зберегти інформацію, відео, фото та інші відомості про життя родичів. Встановіть цю програму на комп’ютер і почніть складання.\nПрограма «Сімейна літопис» також допоможе в складанні родоводу в формі дерева в барвистому вигляді. Тут також існує можливість збереження фотографій і документів.\nХочете створити родовід в табличному, графічному вигляді? Тоді вам допоможе програма «Geno Pro».\nСтворити генеалогічне древо необхідно з себе. Занесіть в завантажену програму інформацію про себе, а потім і про найближчих родичів. Фотознімки допоможуть доповнити внесену інформацію.\nПочинайте влаштовувати особисті зустрічі з родичами, захопивши з собою диктофон. Багато інформацій можна отримати за розмовою. З кожним родичем бажано розмовляти наодинці, щоб не було плутанини. Відвідування найстарших родичів має бути початковим етапом, оскільки їх усні пригадування є безцінним.\nБуде дуже зручно, якщо перед початком бесіди складете опитувальник. Які питання буде входити туди?\nМетрика про народження.\nПодії з життя (весілля, дні народження, смерть).\nФотографії (відскановані або перефотографували старовинні фотографії з альбомів).\nЗ тими, хто живе в інших місцях, спілкуватися можна і по Скайпу. Це хороший варіант, оскільки заощадить час. При нестачі даних завжди можна звернутися в інтернет. Самі опитувані також можуть надати непогану допомогу.\nУ разі якщо тих чи інших родичів немає в живих, допоможуть архівні службовці. Отриману інформацію необхідно добре перевірити, оскільки є багато однофамільців.\nТаким чином, матеріал зібраний, можна побудувати і генеалогічне древо сім’ї. При користуванні спеціалізованої програми, робіть так, як вона підказує. Якщо ж хочете зробити самостійно, гарненько обміркуйте план роботи, оскільки існує кілька різновидів побудови.\nПо лінії батька.\nЗ боку матері.\nВисхідний дерево (від нащадка до прабатькам).\nСпадний дерево (від одного прабатька до нащадків).\nОтже, для самостійного побудови візьміть ватман, розмістіть в центрі того, для кого складається древо. Лист розділіть на дві частини: ліву (для рідні по батьківській лінії) і праву (для рідних по материнській лінії). Під прізвищами приклейте конверт і туди вставляйте записи і додаткові фотографії про цю людину.\nПри виборі схеми у вигляді дерева по висхідній лінії, стовбур символізуватиме головного людини, від якого в різні сторони будуть відходити гілки. Важливим є поняття про те, що людина, представлений на схемі, представляє окрему сімейну галузь. На великих гілках розмістіть батьків, на менших — бабусь і дідусів. Можливим є посадити на кожен листок певної людини. Немає ніяких меж уяви для створення та оформлення дерева. Головним є збереження точності відомостей.\nСімейне дерево: варіанти зображення\nІснують кілька видів схем генеалогічного древа. це:\nМетелик — зручний метод для розташування на стіні. Ключовими фігурами є подружжя, батьки яких перебувають на всі боки, а дітки — внизу.\nГілки (предки). Ключовою фігурою є ваша дитина, а від нього розходяться все предки, яких ви знайшли. Для приміщення вона є найпопулярнішою схемою.\nКоріння (нащадки). Така схема є хорошим подарунком родичу. Спільний предок — ключова фігура. На цій схемі добре видно все брати і сестри предка.\nПісочний годинник будуть шикарним подарунком для дідуся чи бабусі. Ключова фігура — бабуся чи дідусь. Зверху ставите їх предків, а знизу — нащадків.\nВіяло — є зручною стислій формою, що не займає багато часу. Тут прекрасно видні важливі батьківські зв’язку.\nЯк навчитися економити і відкладати гроші | Сімейний бюджет\nЖити безбідно можна і маленькою зарплатою, головне навчитися управляти своїми ...\nЗаняття малюванням з дитиною аутистом\nЗаняття малюванням з дитиною аутистом. Нещодавно написала статтю на конкурс ...\nБальзам для губ своїми руками | 4 супер рецепта\nЗ настанням холодів наша шкіра все більше потребує захисту, додаткового ...\nНаше дитинство було краще - стверджують багато бабусі, дідусі і батьки ...


Гистафен табл. 50 мг №20 | а+ Аптека : цена, инструкция | интернет аптека\nДействущее : Seguifenadine\nміжнародна та хімічна назви: sequifenadinum;\nсклад: 1 таблетка містить 50 мг секвіфенадину;\nдопоміжні речовини: лактоза, целюлоза мікрокристалічна, крохмаль кукурудзяний, магнію стеарат, кремнію діоксид.\nАктивна речовина препарата є блокатором гістамінових Н1-рецепторів, також помірно блокує серотонінові НТ1-рецептори, таким чином ослаблюючи дію медіаторів алергії гістаміну і серотоніну. Особливістю препарату є те, що він виявляє протигістамінну дію не тільки за рахунок блокади Н1-рецепторів, але й шляхом зниження вмісту гістаміну в тканинах за рахунок прискорення його метаболізму ферментом діаміноксидази, котра розщеплює ендогенний гістамін. Секвіфенадин запобігає чи ослаблює спазмогенну дію гістаміну і серотоніну на гладкі м’язи бронхів, кишечнику, судин; на інтоксикацію, спричинену серотоніном і гістаміном; зменшує проникність капілярів.\nСеквіфенадин справляє виражену протисвербіжну і антиексудативну дію тривалого характеру.\nСеквіфенадин впливає на імунологічну реактивність організму, знижуючи кількість антитілоутворюючих і розеткоутворюючих клітин у селезінці, кістковому мозку, лімфатичних вузлах, а також знижує підвищену концентрацію імуноглобулінів класу A, G.\nПрепарат погано проникає крізь гематоенцефалічний бар’єр, чим пояснюється відсутність вираженого пригнічуючого впливу на центральну нервову систему, однак в окремих випадках, при індивідуальній підвищеній чутливості спостерігається легкий седативний ефект.\nПри застосуванні препарату не спостерігають зміни біохімічних показників крові і сечі, він не діє на артеріальний тиск, показники електрокардіограми, концентрацію цукру і холестерину в крові, не подовжує латентний період умовного рефлексу і не впливає на показники електроенцефалограми.\nПрепарат швидко всмоктується із шлунково-кишкового тракту. Максимальна концентрація активної речовини в плазмі крові досягається через 1 - 2 години, в організмі накопичується переважно в легенях, печінці, найбільш низька концентрація – в головному мозку. Метаболізується шляхом окислення, утворюючи в 2 рази менш токсичний і фармакологічно неактивний метаболіт.\nПісля прийому одноразової дози препарата 50 мг період напіввиведення з плазми крові становить 12 годин, а після повторних доз період напіввиведення зменшується до 5,8 години, застосування препарату не спричинює явищ кумуляції. 50% дози виводиться з організму із жовчю, більш 20% - із сечею. Близько 30% дози виводиться в незміненому вигляді, 40 - 50% - у вигляді метаболітів.\nГострі і хронічні алергічні захворювання: полінози, алергічний риніт, риносинусопатії (атопічні і інфекційно-алергічні); алергічні ускладнення, пов’язані із застосуванням лікарських засобів, їстивних продуктів, засобів побутової хімії.\nАлергічні та інші захворювання, які супроводжуються шкірним свербежем (алергічний чи атопічний дерматит, васкуліт шкіри, нейродерміт, червоний плескатий лишай).\nПрофілактика захворювань алергічного характера (до сезонного загострення) і підтримуюча терапія.\nГістафен приймають внутрішньо, після їди, запиваючи водою.\nГострі і хронічні алергічні захворювання: по 50 - 100 мг 2 - 3 рази на добу. Звичайно терапевтичний ефект настає через 3 дні від початку лікування. Тривалість курсу лікування становить 5 - 15 днів. За необхідності курс лікування повторюють.\nПереносимість Гістафену добра. При дозах вище 200 мг на добу спостерігалася сухість у роті у 9,5% хворих, слабкі болі в епігастрії, диспептичні розлади - у 2,4%, особливо після прийому препарату натщесерце. В осіб з хронічними захворюваннями шлунково-кишкового тракту можливість появи побічних дій збільшується. В окремих випадках препарат може підвищити апетит. Побічні ефекти минають у перші дні лікування і немає необхідності відміняти препарат або значно зменшувати дозу.\nІноді спостерігають зменшення кількості лейкоцитів у крові, порушення менструального циклу, легкий діуретичний ефект, головний біль. Сонливість – дозозалежна. При дозах Гістафену 150 мг на добу сонливість спостерігають у 1,97% хворих, при збільшенні доз до 400 мг на добу – у 24,6% хворих. У більшості випадків сонливість зменшується чи зникає через 2 - 5 дні від початку лікування. Препарат поліпшує сон у хворих, які страждають від безсоння внаслідок свербежу.\nРідко – збудження, безсоння, котрі частіше спостерігаються при застосуванні високих доз.\nПідвищена чутливість до діючого чи допоміжних речовин препарату. Напад астми.\nЗастосування під час вагітності і годування груддю протипоказано.\nПрепарат малотоксичний. Симптоми: сухість слизових оболонок, головний біль, блювання, болі в животі та інші диспептичні явища. Лікування: проводять симптоматичну терапію. Спеціальний антидот не відомий.\nВідсутні клінічні дослідження щодо застосування препарату для лікування дітей і пацієнтів похилого (старше 70 років) віку.\nТаблетки Гістафену можна поєднувати з препаратами місцевого застосування (мазь, компрес, краплі для очей, краплі для носа).\nЯкщо пропущений прийом однієї чи більше доз препарату, лікування продовжують у раніше призначених дозах. За необхідності - проконсультуватись у лікаря.\nДотримуватись обережності при порушенні функції нирок (лікування починають з мінімальної дози), тяжких захворюваннях серцево-судинної системи, шлунково-кишкового тракту, печінки.\nВплив на здатність керувати транспортними засобами: особам, робота яких потребує швидкої фізичної і психічної реакції (водії транспорту та інші), слід попередньо встановити (шляхом короткочасного застосування), чи не виявляє препарат у них седативної дії. Цим особам слід дотримуватись обережності. Безпека застосування Гістафену вагітними не вивчена.\nУ період годування груддю застосування протигістамінних препаратів не рекомендується через можливість небезпечного впливу на центральну нервову систему немовля. Необхідно вирішити питання про відміну грудного вигодовування.\nГістафен не підсилює пригнічуючої дії снодійних засобів і алкоголю на центральну нервову систему. У період лікування слід утриматись від вживання алкоголю.\nПацієнтам, які застосовують інгібітори МАО, протипоказано застосування протигістамінних препаратів.\nЗберігати у сухому, захищеному від світла і недоступному для дітей місці при температурі 15 – 25оС.


Стало відомо, чи треба звертатися до органів влади для перерахування субсидій. Суспільство ДНІПРОГРАД\nГоловна / Суспільство / Стало відомо, чи треба звертатися до органів влади для перерахування субсидій\nДля перерахування субсидій, які зміняться у зв’язку із підвищенням тарифів на комунальні послуги, дніпрянам не потрібно звертатися до управлінь соціального захисту міста. Про це повідомила під час прямої телефонної лінії 13 січня завідувачка сектору по роботі зі зверненнями громадян управління соціального захисту департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради Віра Міщенко, передає Дніпроград.\n«Управління соціального захисту населення міста проводить автоматичне перерахування житлових субсидій. Для цього громадянам не потрібно подавати ніяких заяв і декларацій. Усі чинні субсидії перерахують у рамках тих соціальних норм і нормативів, за якими вони були призначені. У Дніпрі на сьогодні житлову субсидію отримує 43 681 домогосподарство. Виплати проводитимуться вчасно та у повному обсязі», – наголосила Віра Міщенко.\nТакож вона додала, для отримання житлової субсидії громадяни мають звертатися до структурних підрозділів соціального захисту населення, надавши при цьому заяву та декларацію. Зробити це можна особисто, дотримуючись правил карантину, а також поштою або в електронному вигляді.\nТеги: субсидії, тарифи, соцзахист


ЗЕМЛЕРОБСТВО У ТРИПІЛЬЦІВ. Ігор СТАРЕНЬКИЙ. Кам'янецький часопис "Ключ"\nНа думку деяких дослідників, зокрема Тетяни Пассек, у племен трипільської культури землеробство було мотичним, підтвердженням чому є численні знахідки мотик. Водночас Сергій Бібіков вказував на орний характер землеробства з перелоговою системою. На його думку, форми трипільського землеробства визначалися вирощуванням злакових культур. Він підкреслював, що значні площі, необхідні для вирощування цих культур, не можливо було обробити вручну, тому для обробітку використовувалися примітивні рала, а тягловою силою були бики.\nСтосовно матеріалу, виявленого в ході археологічних досліджень, який використовувався для обробітку землі, то він представлений в основному робочими частинами мотик, виготовленими з рогу оленя, а також роговими частинами палок-копачок. За підрахунками Галини Коробкової, трипільська сім’я з трьох робітників за день із допомогою таких примітивних знарядь праці могла обробити до 15-20 соток землі. Норма ж посівної площі для сім’ї з 5-7 осіб становила 1,8-3 гектара. Тобто для того, щоб засіяти таку ниву, сімейство мало працювати на полі 9-18 робочих днів, при умові, що кожного дня вони засіватимуть по 20 соток.\nОдне трипільське поселення могло використовувати до 3500 гектарів земель, що давало змогу вести перелогову систему землекористування. Основу перелогу складали ярі культури, а саме пшениця-двозернянка, голозерений ячмінь та горох. Теоретично можна припустити, що трипільці використовували трьохпільну систему землекористування.\nЗбирання врожаю здійснювалося за допомогою серпів з лезами з крем’яних вкладень. Леза раннього та першої половини середнього етапу існування трипільської культури складалися з кількох пластин невеликих розмірів. Зокрема на ранньотрипільському поселенні в Луці-Врублівецькій було виявлено 144 таких крем’яних вкладення. На пізнішому етапі серпи являли собою зубчасте крем’яне лезо з однієї великої пластини, яке закріплювалося в дерев’яній або роговій оправі. Ранньотрипільський серп давав змогу зібрати за хвилину урожай на площі до 54 метрів квадратних, а пізньотрипільський – до 72. Для порівняння, продуктивність праці сучасним залізним серпом становить до 108 квадратних метрів за хвилину, що лише в 1,5 рази перевищує можливості пізньотрипільського крем’яного. Обмолот зернових здійснювався за допомогою ручної молотьби. Останнім часом виявлено вкладення до трипільських молотильних дошок. Це знаряддя праці представляло дві широких товстих дошки, нижня поверхня яких була забита в шаховому порядку крем’яними пластинами та відщепами. Під час молотьби така дошка, запряжена волами, проїжджала по снопах, вилущуючи зерна з колосків.\nЗберігали зерно в зернових ямах, які зсередини обмащувалися глиною, або великих горщиках – зерновиках та піфосах. Обидва типи зберігання зерна ми маємо змогу побачити в експозиції «Старожитностей Поділля». Для перетирання зерна використовувалися зернотерки, які були представлені кам’яними дворучними курантами, а також кам’яними товкачами округлої форми, які використовувалися для подрібнювання зерен та облущування плівки з підсмажених зерен пшениці-двозернянки. За годину можна було переробити лише до 500 грам злакових культур.


Виходячи зі статті 35 Руської Правди слід, що якщо хто пізнає свою річ, втрачену або вкрадену у нього, а саме коня, одяг або худобу, то йому не слід говорити '' це моє '', але нехай скаже так '' піди на звід , з'ясуємо, де ти взяв її ''. Якщо на зводі виявиться той, хто винен в привласненні чужої речі, то на нього і буде лежати відповідальність за крадіжку; тоді він, тобто позивач візьме свою річ, йому ж буде платити винний і за те, що пропало разом з виявленою річчю; якщо буде звичайний злодій, то йому платити три гривні.\nСмерд Семен оголосив про пропажу корови і дізнався, що вона знаходиться у посадского людини Тришки. В даному випадку, Тришка, як відповідач, повинен був вказати у кого ця корова придбана.\nОскільки він заявив, що корова куплена на торгах, то застосуванню підлягає стаття 37 Руської Правди, згідно з якою якщо ж хто купив на торгу що-небудь крадене, а саме коня, одяг або худобу, то нехай виставить двох вільних людей або Митника; якщо не знає, у кого купив крадене, то ці свідки повинні присягнути на його користь, а позивач - взяти виявлену річ; а з тим, що пропало разом з нею, нехай попрощається, відповідач же нехай попрощається зі своїми грошима, заплаченими за крадене, бо сам винен, що не знає у кого купував; якщо пізнає згодом того, у кого купував це крадене, то нехай візьме свої гроші у нього, а той нехай платить і за зникле разом з виявленою річчю і штраф князю.\nТаким чином, можливий вирок суду буде заснований на тому, що смерд Семен отримає назад свою корову, а посадский людина Тришка, надавши свідків покупки худоби на торгах, не понесе відповідальності, крім втрати сплаченої суми за тварину.\nУ разі ж неподання свідків, Тришка все одно повинен повернути вкрадену корову господареві. Крім цього, він понесе відповідальність у вигляді сплати трьох гривень.\nЗгідно статті 94 Псковської судно грамоти, якщо старший брат живе одним господарством з молодшим братом і від них вимагатимуть сплати батьківського боргу, причому не буде пред'явлено запису, що підтверджує боргове зобов'язання їх батька, то слід привести до присяги старшого брата, і якщо він підтвердить батьківські зобов'язання , то нехай заплатить зі спільного з братом майна і зробить з ним розділ залишків цього майна.\nВиходячи з цього, зазначена ситуація має два варіанти вирішення. Перший полягає в тому, що якщо старший брат без документального підтвердження батьківського боргу присягне про його визнання, то брати повинні сплатити його і після цього розділити між собою майно, батька.\nДругий варіант рішення полягає в тому, що якщо старший брат не визнає цього боргу, то відповідно ніяких зобов'язань по його сплаті у братів не виникне.\nІнша ситуація складається при наявності у позивачів документів, що підтверджують батьківський обов'язок, так як стаття 14 Псковської судно грамоти вказує, що при наявності у позивачів документів, які фіксують зобов'язання покійного, вони, посилаючись на ці документи, мають право пред'явити позов до спадкоємців. В даному випадку брати також повинні сплатити батьківський борг, а після цього розділити між собою майно, батька.\nВідповідно до статті 85 Судебника 1550 року той, хто закладе вотчину за гроші, і захоче згодом цю вотчину повернути, це можна зробити шляхом сплати відповідної суми, отриманої в якості застави за вотчину.\nТаким чином, племінник Степан Коробьін, будучи єдиним спадкоємцем, пред'являючи до суду позов про повернення вотчини, може розраховувати на її повернення тільки після сплати боярину Шереметьєва відповідної суми, отриманої покійним в якості застави за вотчину.\nУ розвитку Російської держави виділяється в якості самостійного періоду з початку XIX століття до 1861 року. Вся влада в цей період була зосереджена в руках однієї особи - імператора всеросійського.\nДо 1801 в якості вищого дорадчого органу діяв Рада при найвищому дворі, його змінив Неодмінний рада, що складалася з 12 членів, який проіснував до 1810 року. У 1810 році в якості вищоїзаконодорадчого органу, що розробляє законопроекти, які затверджуються імператором, було створено Державну раду. В '' Освіті Державної ради '' підкреслювалося, що на нього покладалися обов'язки по фінансовому управлінню.\nГоловою Державної ради був імператор, в його відсутність в засіданнях головував призначений ним член Ради. Чисельність органу коливалася від 40 до 80 членів, які призначалися імператором або входили в нього за посадою (міністри).\nДержавна рада складався з п'яти департаментів - департамент законів (в якому проходила основна робота з підготовки законопроектів), справ військових, справ громадянських і духовних, державної економії і справ Царства Польського (створений після повстання в Польщі 1830- +1831 рр.).\nУ 20-х рр. XIX ст. Державна рада втрачає свою монополію на законотворчість. Ця робота з 1826 р зосереджується в Власної Його Величності канцелярії, в спеціальних комітетах і міністерствах. Власна Його Величності канцелярія стала органом, який очолив всю систему центральних галузевих органів державного управління.\nПісля створення нових центральних органів управління остаточно визначилася роль Сенату - він утвердився як вищий судовий орган держави. Усі департаменти Сенату перетворилися на вищі апеляційні інстанції для судів губерній. Сенату були підпорядковані колегії, губернатори, на нього покладалися функції «конституційного суду» - підготовка уявлень імператору про невідповідність тих чи інших видаваних указів іншим існуючим правовим актам. Сенат ревізував діяльність місцевих органів, передаючи зібрані матеріали компетентним органам. З 20-х р XIX ст., Проте, за Сенатом закріпилася єдина роль вищої судової установи.\nУ 1802 р було прийнято маніфест «Про заснування міністерств», котра поклала початок новій формі галузевих управлінських органів. На відміну від колегій міністерства володіли більшою оперативністю у справах управління, в них посилювалася персональна відповідальність керівників і виконавців, розширювалися значення і вплив канцелярій і діловодства. У 1802 р було утворено вісім міністерств: військових сухопутних сил, морських сил, закордонних справ, юстиції, внутрішніх справ, фінансів, комерції, народної освіти. Міністри були зобов'язані щорічно подавати до Сенату звіти про свою діяльність.\nУ 1811 р видається «Загальна установа міністерств» - документ, підготовлений М.М. Сперанським. На підставі цього акта влада міністрів визначалася як вища виконавча, безпосередньо підпорядкована верховної імператорської влади.\nМіністри і товариші міністрів (заступники) призначалися імператором, вищі чиновники міністерств - імператором за поданням міністра, нижчі - міністром. Апарат міністерств поділено на департаменти (присутності, в яких приймалися рішення, організовані за напрямками діяльності) і канцелярії (де здійснювалося все діловодство). Департаменти і канцелярії очолювалися директорами. У складі міністерства діяв Рада при міністерстві, в який входили товариші міністра і директори департаментів (міністерська дорадча колегія).\nЧисло міністерств і прирівняних до них закладів зросла: з'явилися Державне казначейство, Ревізія державних рахунків (Державний контроль), Головне управління шляхів сполучення, Головне управління духовних справ різних віросповідань, Міністерство поліції.\nДля вирішення міжвідомчих питань могли скликатися наради міністрів. У Маніфесті 1802 р діяльність і організація таких нарад не були конституювати, в 1812 р вони отримують законодавче оформлення в особі Комітету міністрів, який розглядав законопроекти, звіти міністерств, різні питання, пов'язані з управлінням країною і підбором кадрів чиновників. Всі рішення кабінету повинні були затверджуватися імператором.\nРазом з постійно діючими центральними органами влади і управління в першій половині XIX ст. діяли тимчасові комітети (секретні органи). Вони створювалися імператором для вирішення важливих, невідкладних, котрі мають потреби в розголосу питань. Велику роботу провели негласний комітет, що готують реформу органів державного управління в 1801-1803 рр., Комітети по боротьбі з голодом 1840 р комітети, які керували країною в період відсутності імператора в 1828 і 1849 рр. В результаті роботи комітетів з упорядкування управління державними селянами (1837-1838 рр.) В губерніях були засновані палати державного майна, в повітах - окружні управління державного майна, яким підпорядковувалися виборні волосні управління.\nПісля грудневих подій 1825 року уряд вживає низку заходів, спрямованих на посилення державної та політичної безпеки. У 1801 р була скасована Таємна експедиція, а в 1802 р було створено Міністерство внутрішніх справ, очолив всю систему поліцейських органів. У 1810 р з нього було виділено особливу Міністерство поліції, наділене чисто поліцейськими повноваженнями, але вже незабаром (в 1819 р) воно знову було включено до складу Міністерства внутрішніх справ.\nУ 1826 р Особлива канцелярія Міністерства внутрішніх справ (що займалася питаннями політичної та державної безпеки) включається в структуру Власної Його Величності канцелярії - саме тоді виникає Третє відділення Власної Його Величності канцелярії, в завдання которго входили керівництво поліцією, боротьба з революціонерами, сектантами і розкольниками, висилка і розміщення «підозрілих людей», управління в'язницями і спостереження за іноземцями.\nУ 1827 році був створений спеціальний жандармський корпус, що склав озброєну і оперативну опору Третього відділення. У 1836 р було прийнято «Положення про корпус жандармів». Створювалася мережу жандармських округів, що підпорядковувалися головному жандармському управлінню. На місцях існували губернські жандармські управління і міські команди жандармів (в губернських, портових містах і фортецях).\nУ 1837 р реорганізується система поліцейських органів. Поліцейська мережу поширюється в сільські райони країни.\nУ першій половині ХІХ ст. створюється розгалужена мережа тюремних установ. Першим загальнодержавним актом, що регулює цю сферу, став «Звід установ і статутів про які утримуються під вартою і засланців», прийнятий у 1832 р і доповнений в 1842 р У ньому регламентувався порядок тримання під вартою і посилання осіб, що відносяться до різних станів, передбачалися певні пільги і привілеї для деяких з них.\nКрім того, були скасовані верхній земський суд, губернський магістрат і верхня розправа. Судами другої інстанції в губерніях стали палати кримінального і цивільного суду. Палата цивільного суду виконувала також функції нотаріату.\nЗ 1808 року стали утворюватися комерційні суди, котрі розглядали вексельні справи, справи про торгової неспроможності тощо. Діяли інші відомчі суди - військові, морські, гірські, лісові, духовні, шляхів сполучення, волосні селянські суди. У столицях діяли надвірні суди у справах станів. Судове управління здійснювало утворене в 1802 р Міністерство юстиції.\nРеволюційна ситуація 1859-1861 рр.дала безпосередній поштовх, який прискорив вирішення питання про скасування кріпосного права, обумовлене об'єктивними закономірностями економічного розвитку.\nЗ метою врегулювання взаємовідносин між поміщиками і селянами Сенатом за поданням губернаторів призначалися світові посередники з числа дворян-поміщиків. Статутні грамоти складалися поміщиками або мировими посередниками. Після цього їх зміст обов'язково доводилося до відома відповідного селянського сходу або сходів, якщо грамота стосувалася декількох сіл. Потім могли вноситися поправки з зауважень і пропозицій селян, а світовий посередник вирішував спірні питання. Грамота вступала в силу після того, як селяни були ознайомлені з її текстом і коли мировий посередник визнавав її зміст відповідає вимогам закону. Згода селян на умови, передбачені грамотою, було не обов'язково. Правда, поміщику було вигідніше домогтися такої згоди, бо в цьому випадку при наступному викуп землі селянами він отримував так званий додатковий платіж.\nВ цілому по країні селяни отримали землі менше, ніж до цих пір мали. Особливо значними виявилися відрізки в чорноземних районах. Селяни були не тільки обмежені в розмірах землі; вони, як правило, отримували незручні для обробки наділи, так як найкраща земля залишалася у поміщиків.\nТимчасовозобов'язаними селянин отримував землю не у власність, а тільки в користування. За користування він повинен був розплачуватися повинностями-панщиною або оброком, які мало відрізнялися від колишніх його кріпаків повинностей.\nПісля укладення викупної угоди селянин іменувався власником. Однак його власність на землю була обставлена різного роду обмеженнями. Повним власником селянин ставав лише після виплати всіх викупних платежів.\nСпочатку термін перебування під тимчасовозобов'язаного стані не був встановлений, тому багато селян тягнули з переходом на викуп. До 1881 р таких селян залишалося приблизно 15%. Тоді був прийнятий закон про обов'язковий перехід на викуп протягом двох років. У цей строк слід укласти викупні угоди або втратити право на земельні наділи. У 1883 р категорія тимчасово-зобов'язаних селян зникла. Частина з них оформила викупні угоди, частина втратила землі.\nОрганом громадського самоврядування був сільський сход. Він вирішував питання, пов'язані з розподілом землі серед членів громади на основі зрівняльного землекористування. Староста стежив головним чином за своєчасним і точним виконанням селянами повинностей. Він міг піддавати арешту або примусовим громадських робіт на строк до двох днів, штрафувати на суму до одного рубля.\nУ загальному плані проблема нового судоустрою була вирішена Декретом про суд № 1, який був ухвалено 22 листопада 1917 р Раднаркомом. Декрет про суд № 1 скасовував весь апарат буржуазно-поміщицької юстиції: окружні суди, царську прокуратуру і адвокатуру, інститут судових слідчих. На виконання декрету в листопаді 1917 р закрили Правлячий сенат, Головний військовий суд з військово-прокурорським наглядом, інститут військових слідчих і Петроградський комерційний суд. На зміну їм прийшли нові суди, утворені на основі демократичних виборів.\nВідповідно до Декрету про суд № 1 почалася організація місцевих судів і революційних трибуналів. Суддів повинно було обирати безпосередньо населення, а поки тимчасово це робили Поради. Ними ж складалися списки засідателів і встановлювалася черговість їх участі в сесіях місцевого суду. В армії суди обиралися полковими Радами, а де таких не було - полковими комітетами. Для розгляду скарг на рішення місцевих судів скликалися повітові, а в столицях - столичні з'їзди місцевих суддів.\nЗгідно зі статтею 8 Декрету № 1 для боротьби проти контрреволюційних сил і захисту від них революції та її завоювань, а «одно для вирішення справ про боротьбу з мародерством і хижацтво, саботажем та іншими зловживаннями торговців, промисловців, чиновників та інших осіб» засновувалися робітники і селянські революційні трибунали. У Ревтрибуналом засідателі і судді повинні були обиратися Радами, що забезпечувало при тодішніх умовах класово витриманий склад.\nПопереднє слідство за постановою покладалося на сам суд, а декрет для цих цілей передбачав створення вже спеціальної слідчої комісії (стаття 8).\nЗа Інструкцією Народного комісаріату юстиції від 19 грудня 1917 р при Ревтрибуналом засновувалася колегія осіб, посвящавших себе правозаступничество як в формі громадського захисту, так і в формі громадського звинувачення. Така колегія утворювалася шляхом вільної запису осіб, які бажали надати допомогу революційному правосуддю і представили рекомендації від Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів.\nТаким чином, Декретом про суд № 1 формувалися дві системи судів - загальних і особливих. Реалізація декрету проходила не гладко: не відразу встановилися правильні відносини між Радами і судами. З одного боку, спостерігалася тенденція до відриву судів від Рад, з іншого - незаконне втручання Рад у справи судів. Не скрізь на місцях погоджувалися і з створенням ревтрибуналів.\nПодальший розвиток загальної судової системи отримало законодавчу регламентацію в Декреті про суд № 2 від 15 лютого 1918 г. Для розгляду справ, що перевищують підсудність місцевих судів, згідно зі статтею 1 Декрету № 2, були засновані окружні народні суди, що охоплюють кілька повітів. Окружний суд мав кримінальне та цивільне відділення. Голова суду та голови відділень обиралися і відгукувалися загальними зборами членів суду. Право відкликання членів окружного суду належало які обрали їх Радам. Для попереднього слідства по деяких категоріях справ створювалися слідчі комісії в складі трьох осіб, що обираються виконкомами місцевих Рад, а також були утворені колегії правозаступніков не тільки для особливих, але і для загальних судів.\nЩо стосується трибуналів, то поряд із загальними стали створюватися деякі спеціальні трибунали, і в першу чергу у справах друку.\n13 липня 1918 року було прийнято Декрет про суд № 3, яким на місцеві народні суди було покладено розгляд всіх кримінальних справ про злочини і проступки, крім особливо тяжких злочинів, розгляд яких відносилося до ведення народних окружних судів.\nВідповідно до статті 8 Декрету № 3 для розгляду касаційних скарг на рішення окружних народних судів у цивільних і кримінальних справах замість судового контролю тимчасово засновувався Касаційний суд в місті Москві з двох відділень - цивільного і кримінального, в складі голови і його товариша, що затверджуються центральним виконавчим комітетом за поданням Народного комісаріату юстиції і 8 членів, що обираються Центральним Виконавчим комітетом з кандидатів, представлених народними окружними судами і радами ме ки суддів.\nТаким чином, розвивалася судова система на основі Декретів про суд № 1, 2, 3.\nПорядок провадження виборів закріплений в розділі чотирнадцятої Конституції 1918 року. Згідно зі статтею 66 Конституції вибори проводяться відповідно до усталеним звичаями, в дні, що встановлюються місцевими Радами.\nВибори проводяться в присутності виборчої комісії і представника місцевої Ради. У тих випадках, коли присутність представника Ради виявляється технічно неможливим, його замінює голова виборчої комісії, а за відсутністю такого - голова виборчого зборів.\nПро хід та результат виборів складається протокол за підписом членів виборчої комісії і представника Ради.\nДокладний порядок виробництва виборів, а так само участь у них професійних та інших робітничих організацій определется місцевими Радами відповідно до інструкції Всеросійського Центрального Виконавчого Комітету Рад.\nВипадки скасування результатів виборів закріплювалися Конституцією 1918 року в главі 15 '' Про перевірку і скасування виборів і про відкликання депутатів ''.\nВесь матеріал по проізводсвто виборів надходить до відповідної Ради. Рада для, перевірки виборів призначає мандатну комісію. Про результати перевірки мандатна комісія доповідає Раді. Рада вирішує питання про затвердження спірних кандидатів, а в разі незатвердження того чи іншого кандидата Рада призначає нові вибори.\nУ разі неправильності виборів в цілому питання про скасування виборів дозволяється вищим по порядку органом Радянської влади. Останньою інстанцією по касації радянських виборів є Всеросійський Центральний Виконавчий Комітет Рад.\nВиборці, послали до Ради депутата, мають право у будь-який час, відкликати його і провести нові вибори відповідно до загального положення.\nКонституція 1924 року містить у спеціальну главу 2, що трактує суверенні права цих республік. Сама конструкція розмежування прав Союзу і його членів побудована так, щоб захистити незалежність останніх.\nСтаття 3 Конституції 1924 року передбачала, що '' Суверенітет союзних республік обмежений лише в межах, зазначених у цій Конституції, і лише з предметів, віднесених до компетенції Союзу. Поза цими межами кожна союзна республіка здійснює свою державну владу самостійно ''.\nСтаття 4 конституції закріплює за союзними республіками право вільного виходу з Союзу. Проголошення права вільного виходу було показником сили Радянської держави, яке вірило, що жодна республіка не захоче відділитися від Союзу.\nВиходячи з важливості права виходу Конституція СРСР передбачала особливий порядок можливої зміни статті 4. Ця стаття могла бути змінена або скасована не в загальному порядку, не як інші положення Основного закону, а лише за згодою всіх республік, що входять до складу Союзу.\nСпеціально підкреслено і право союзних республік на незмінюваність їх території. Така зміна припустиме лише за згодою кожної зацікавленої республіки.\nСуверенним правом союзних республік було також право на власне громадянство. Воно поєднувалося з правом громадян кожної республіки вважатися громадянами Радянського Союзу (ст. 7 Конституції 1924 року). Це означає, з одного боку, що громадянин кожної республіки може почувати себе на території будь-якої іншої радянської республіки, як вдома - він рівноправний з її громадянами. З іншого боку, якщо він, наприклад, знаходився за кордоном, то за його спиною стояв авторитет не тільки своєї республіки, може бути, - невеликої держави, - а й міць усього величезного Радянського Союзу, яка турбується про законні інтереси кожного свого громадянина.\nПорівнявши норми, що стосуються прав і обов'язків громадян, закріплені в Конституціях СРСР 1936 року і 1977 роки, відзначаємо, що в Конституції 1977 року цей перелік значно розширений.\nТак, в Конституції СРСР 1977 року вперше, у порівнянні з Конституцією 1936 року, закріплені такі права як:\n1. право на охорону здоров'я (стаття 42);\n2. право на житло (стаття 44);\n3. право на користування досягненнями культури (стаття 46);\n4. право на свободу наукової, технічної та художньої творчості (стаття 47);\n5. право брати участь в управлінні державними і громадськими справами, в обговоренні і прийнятті законів та рішень загальнодержавного та місцевого значення (стаття 48);\n6. право вносити в государственниеоргани і громадські організації пропозиції про поліпшення їх діяльності, критикувати недоліки в роботі (стаття 49);\n7. право на особисте життя громадян, телефонних розмов і телеграфних повідомлень (стаття 56);\n8. право оскаржити дії посадових осіб, державних і громадських органів (стаття 58).\nКрім того, вперше вказано, що сім'я перебуває під захистом держави (стаття 53), а також передбачено, що громадяни мають право на матеріальне забезпечення в разі втрати годувальника (стаття 43).\nУ Конституції СРСР 1977 року розширення торкнулося і переліку обов'язків. це:\n1. обов'язок і справа честі кожного здатного до праці громадянина СРСР - сумлінна праця в обраній ним галузі суспільно корисної діяльності, дотримання трудової дисципліни (стаття 60). Ухилення від суспільно корисної праці є несумісним з принципами соціалістичного суспільства;\n2. обов'язок громадян оберігати інтереси Радянської держави, сприяти зміцненню її могутності й авторитету (стаття 62);\n3. обов'язок поважати права і законні інтереси інших осіб, бути непримиренним до антигромадських вчинків, всемірно сприяти охороні громадського порядку (стаття 65);\n4. обов'язок піклуватися про виховання дітей, готувати їх до суспільно корисної праці, ростити гідними членами соціалістичного суспільства (стаття 66);\n5. обов'язок берегти природу, охороняти її багатства (стаття 67);\n6. обов'язок піклуватися про збереження історичних пам'яток та інших культурних цінностей (стаття 68);\n7. обов'язок сприяти розвиткові дружби і співробітництва з народами інших країн, підтриманню і зміцненню загального миру (стаття 69).\n1. Верхотуров Ю.І., Харківська Г.З. Історія держави і права Росії. Навчально-методичний посібник. Частина 1.-Краснодар.-1995.\n2. Верхотуров Ю.І. Історія держави і права Росії. Навчально-методичний посібник. Частина 2.-Лабінск.-+1995.\n3. Верхотуров Ю.І. Історія держави і права Росії. Навчально-методичний посібник. Частина 2 (продовження) .- Лабінск.-1995.\n4. Ісаєв І.А. Історія держави і права Росії. Підручник для юридичних вузов.-М.-1 996.\n5. Історія Батьківщини: навчально-методичний посібник / Відп. ред. В.В. Лінько.-Краснодар.-1993.\n6. Історія вітчизняного держави і права. Частина 1 / За ред. О.І. Чістякова.-М.-1999.\n7. Історія вітчизняного держави і права. Частина 2 / За ред. О.І. Чістякова.-М.-1999.