Чингиз Айтматов — Белият параход (1) — След приказката — Моята библиотека\nБелият параход (1)\nТо си имаше две приказки. Едната негова, за която никой не знаеше. Другата — дето му я разказваше дядо му. После не остана нито една. За това е думата.\nПрез онази година то беше навършило седем, караше осмата.\nНай-напред беше купена чантата. Черна мушамена чанта с блестяща метална закопчалка, която, се промушваше през скобка. С външно джобче за дребни неща. С една дума, необикновена, най-обикновена ученическа чанта. С това май и започна всичко.\nКупи я дядо му от минаващата автосергия. Автосергията, като обикаляше със стоки за животновъдите из планината, се отбиваше по някой път и при тях в лесничейството, в Санташката падина.\nОттук, от предела, по долища и склонове се издигаше във висинето охраняваният планински лес. В лесничейството има само три семейства. Но все пак от време на време подвижната сергия се отбиваше и при горските пазачи.\nЕдинствено хлапе в трите къщи, то винаги първо забелязваше сергията.\n— Пристига! — викаше то и притичваше към вратните и прозорците. — Колата-магазин пристига!\nПътят се промъкваше дотук от крайбрежието на Исък Кул, все по дефилето, по брега на реката, по камънаци и трапища. Не беше много леко да се пътува по такъв път. Като стигнеше Караулни връх, пътят се изкачваше от дъното на теснината по ската и оттам дълго се спускаше по стръмния и гол склон към къщите на пазачите. Караулни връх е съвсем наблизо — лете почти всеки ден момчето тичаше да гледа от него с бинокъла езерото. А там, на пътя, винаги всичко се вижда като на длан — и пешеходец, и ездач, и, разбира се, кола.\nТогава — а то се случи през едно жежко лято — момчето се къпеше в своето язче и оттам видя как по ската вдига облаци прах кола. Язът беше в края на плитчината на реката, в чакъла… Дядо му го беше направил с камъни. Ако не беше този яз, може би момчето отдавна да не е живо. И, както казваше баба му, реката отдавна да е изплакнала костите му и да ги е изхвърлила право в Исък Кул и щяха да кокорят очи рибите и разните му там водни твари от почуда. И никой нямаше да го търси и да се кахъри за него — защото кой го е карал да се навира във водата и защото на никого чак толкова не е потрябвало. Но досега това не беше се случило. А случеше ли се, кой знае, баба му може би наистина не би се хвърлила да го спасява. Поне да беше нейна кръв, а то, както казва тя, чуждо. Пък чуждото си е винаги чуждо, колкото и да го храниш, колкото и да го гледаш. Чуждо… Ами ако не иска да бъде чуждо. И защо то да е чуждото? Може би не то, а баба му да е чужда?\nАла за това — после и за дядовия яз също после…\nТа така, зърна тогава то колата, тя се спускаше от върха, а подире й се кълбеше прах. И толкова се зарадва, сякаш знаеше, че ще му купят чанта. Начаса изскочи от водата, бързо намъкна гащетата на слабичките си бедра и още мокро, посиняло — водата в реката е студена, — заприпка по пътеката към къщи, първо да извести за пристигането на сергията.\nМомчето тичаше бързо, прескачайки храсталаците и заобикаляйки големите валчести камъни, ако нямаше сили да ги скочи, и не се спря дори за секунда — ни край високите треви, ни край камъните, макар да знаеше, че те съвсем не са обикновени. Те можеха да му се обидят и дори да му турят крак. „Колата-магазин пристигна. После ще дойда“ — подхвърли то тичешком на „Легналата камила“ — така наричаше ръждивокафявата гърбава гранитна скала, до гърди затънала в земята. Обикновено момчето, когато минаваше покрай своята „Камила“, винаги я потупваше по гърбицата. Потупваше я като стопанин, както дядо му потупваше своя късоопашат кон — така, небрежно, между другото: ти, значи, почакай, аз имам малко работа. Имаше си то и камък „Седло“ — половината бял, половината черен, петнист камък с вдлъбнатинка, и можеше да се поязди като кон. А си имаше и камък „Вълк“ — много приличаше на вълк, сиво-кафяв, тук-там попрошарен, със силен врат и тежко чело. Към „Вълка“ то се промъкваше пълзешката и се целеше в него. Ала най-любимият му камък беше „Танкът“, несъкрушима канара до самия подмит бряг на реката. Струваше му се, че ей сега „Танкът“ ще се откъсне от брега и ще тръгне, ще заклокочи реката, ще закипи с белите си пенести вълни. Нали танковете в киното така вървят: от брега във водата — и хайде… Момчето рядко гледаше филми и затова добре запомняше видяното. Понякога дядото водеше внука си на кино в совхозната племенна ферма в съседния участък оттатък върха. Та затова на брега се бе появил „Танкът“, винаги готов да се понесе пряко реката. Имаше и други — „зли“ и „добри“ камъни и дори „хитри“ и „глупави“.\nСред растенията също имаше „любими“, „смели“, „боязливи“, „зли“ и разни други. Бодилът например бе главният му враг. Момчето се бе сражавало с него десетки пъти на ден. Но краят на тази война не се виждаше — бодилът все си растеше и се множеше. А пък поветицата, макар и тя да е бурен, е най-умното и весело цвете. Тя най-добре от всички среща заран слънцето. Другите треви нищо не разбират — кога е утро, кога вечер — все им е едно. А поветицата — щом припарят слънчевите лъчи, отваря очи. Смее се. Отначало едното око, после второто, после една след друга по поветицата се разтварят всички цветни фунийки. Бели, светло-светлосини, бледолилави, всякакви… И седиш ли край тях съвсем тихо, струва ти се, че когато се събудят, започват безшумно да си шепнат нещо. И мравките знаят това. Заран рано тичат по поветицата, примижават на слънчице и слушат какво си говорят цветчетата. Може би си разказват сънищата?\nДенем, обикновено по пладне, момчето обичаше да се крие в гъсталака от ширалджинови стъбла. Ширалджините са високи, нямат цветове, а пък са дъхави, растат на туфи, събират се накуп и не допускат наблизо други треви. Ширалджините са верни приятели. Особено ако си наскърбен и ти се плаче, за да не те види никой, най-добре е да се скриеш в ширалджините. Те миришат като борова гора на припек. Топло и тихо е в ширалджините. И главното е, че не закриват небето. Трябва да легнеш по гръб и да гледаш небето. Отпърво през сълзите нищо не ще различиш. А после ще доплуват облаци и ще изобразят горе всичко, каквото си намислиш. Облаците знаят, че на теб не ти е много хубаво, че ти се иска да се махнеш някъде или да изчезнеш, та никой да не те намери, и после всички да въздишат и да охкат — ето, изчезна момчето, де ще го намерим сега?… И за да не се случи това, за да не трябва да изчезваш никъде, за да си лежиш тихо и да се любуваш на облаците, облаците ще се превръщат във всичко, каквото поискаш. От едни и същи облаци ще се получават най-различни неща. Само трябва да умееш да разпознаваш какво изобразяват облаците.\nА в ширалджините е тихо и те не засланят небето. Ето такива са те, шнралджините, дъхащи на напечени от слънцето борове…\nИ какво ли още не знаеше то за тревите. Към сребристото коило, дето растеше на мократа ливада, момчето се отнасяше снизходително. Чудак е то — коилото! Вятърничава глава. Неговите меки копринени метлици сякаш не могат без вятър. Само чакат — накъдето духне, натам се накланят. И се накланят всичките като един, цялата ливада, като по команда. А захване ли буря или дъжд завали, не знае коилото де да се дене. Мята се насам-натам, пада, притиска се о земята. Да имаше крака, би побягнало навярно къде му очи видят… Но то само се преструва. Утихне бурята и отново лекомисленото коило е с вятъра — накъдето той, натам и то…\nСамо, без приятели, момчето живееше в кръга на тези простички неща, които го обкръжаваха, и само автосергията можеше да го накара да забрави всичко и да се втурне презглава към нея. Пък и какво да кажем, автосергията това не са ти там някакви камъни и треви. Какво ли само няма в нея!\nКогато момчето дотича до дома, сергията вече наближаваше двора, иззад къщите. Сградите на лесничейството бяха с лице към реката, дворовете преминаваха в полегатия склон към реката, а отвъд нея направо от подмитото дере стръмно нагоре се изкачваше гора, така че до лесничейството можеше да се стигне само зад къщите. Да не бе дотичало момчето навреме, никой нямаше да знае, че сергията е вече тук.\nВ този час никой от мъжете не беше у дома си, още от сутринта всички се бяха пръснали. Жените шетаха из къщи. Но точно тогава момчето пронизително завика, притичвайки, към разтворените врати.\n— Пристигна! Колата-магазин пристигна!\nЖените се сепнаха. Втурнаха се да вадят скътаните пари. И наизскачаха в надпревара. Баба му и тя го похвали.\n— Я го виж какви очи имал?\nМомчето се почувствува поласкано, сякаш само бе довело сергията. Беше щастливо, че им е донесло тази новина, че заедно с тях бе хукнало навън, че наедно с тях се блъска пред отворената врата на фургона. Ала тук жените веднага го забравиха. Не им беше до него. Стоки много — кое по-напред да гледаш. Жените бяха само три: баба му, леля Бекей — сестра на майка му, жена на най-главния в лесничейството, конния горски пазач Орозкул — и жената на помощника Сайдахмат — младата Гулджамал с дъщеричката си на ръце. Само три жени. Но те така се блъскаха, така ровеха и преобръщаха стоката, че продавачът трябваше да ги помоли да пазят ред и да не бърборят всички наведнъж.\nДумите му обаче не подействуваха твърде на жените. Отпърво вземаха наред, после почнаха да избират, подире да връщат отделеното. Отделяха, мереха, препираха се, умуваха, десетки пъти питаха за едно и също. Това не им харесвало, другото било скъпо, на третото цветът не бил за тях… Момчето стоеше встрани. Беше му мъчно. Изчезна радостта, която бе изпитало, щом съзря от върха автосергията. Сега тя изведнъж се превърна в обикновена кола, натъпкана с разни парцали.\nПродавачът се мусеше: не беше ясно имат ли намерение тия женоря да купят поне нещичко. Защо би тоя път дотук, толкова надалече, през планината?\nТака и стана. Жените взеха да отстъпват, въодушевлението им изчезва, те дори като че се умориха. Кой знае защо, започнаха да се оправдават — една пред друга ли, пред продавача ли? Баба му първа се оплака, че няма пари. А нямаш ли пара в ръката, стока не можеш взе. Леля Бекей не се решаваше на голяма покупка без мъжа си. Леля Бекей е най-нещастната от всички жени на света, защото няма деца и затова, когато е пиян, Орозкул я бие, а дядо му се измъчва, та нали леля Бекей му е дъщеря. Леля Вежен си взе някои дребни неща и две бутилки водка. И защо ли й трябваше, на нея ще й бъде още по-зле. Баба му не се стърпя.\n— Ти какво сама си дириш белята? — зашепна тя, та да не я чуе продавачът.\n— Знам си аз — отряза късо леля Бекей.\n— Ама щурачка — още по-тихо, но със злорадство прошепна бабата. Да го нямаше сега продавача, здравата щеше да нахока леля Бекей. Ох, как само се карат…\nНа помощ дойде младата Гулджамал. Тя взе да обяснява на продавача, че нейният Сайдахмат се кани скоро да слиза в града, там ще му трябват пари, та тя не може да си развързва кесията.\nПоблъскаха се пред сергията, купиха стока „за грош“, така каза продавачът, и се разотидоха. Е, нима това е търговия! Като плю подир жените, продавачът се зае да прибира разхвърляните стоки, че да седне зад кормилото и да си замине. Тогава точно забеляза момчето.\n— Ти какво, дългоушко? — запита той. Момчето имаше щръкнали уши, тънка шия и голяма кръгла глава. — Искаш нещо да купиш? Тогава по-бързо, че затварям. Пари имаш ли?\nПродавачът питаше така просто защото нямаше какво да прави, но момченцето отговори почтително:\n— Не, чичо, пари нямам — и поклати глава.\n— А аз мисля, имаш — с престорено недоверие провлече продавачът. — Та вие тук всички сте богаташи, само се правите на бедни. А в джоба си какво имаш, не са ли пари?\n— Не, чичо — все тъй искрено и сериозно отвърна момчето и обърна скъсания си джоб. (Вторият му джоб беше здраво зашит.)\n— Значи, изсипали са се парите ти. Потърси там, дето си тичал. Ще ги намериш.\n— Ти чий си? — отново взе да разпитва продавачът. — Да не би да си на стария Момун?\nМомчето кимна в отговор.\n— Внук ли си му?\n— Да. — Момчето отново кимна.\n— А майка ти де е?\nМомчето не каза нищо. Не му се искаше да говори за това.\n— Тя, твоята майка, никак ли не се обажда? Ти не я ли помниш?\n— Не я помня.\n— А баща ти? И него ли не го помниш?\n— Ти какво, приятелю, никого не помниш? — шеговито го подкачи продавачът. — Е, добре, щом е така. Дръж — той взе шепа бонбони. — И бъди здрав!\nМомчето се смути.\n— Вземай, вземай. Не ме бави. Време е да тръгвам. Момчето пусна бонбоните в джоба си и се натъкми да тича подир колата, за да изпрати автосергията по пътя. Извика Балтек, страшно ленив, рунтав пес. Орозкул все се заканваше да го застреля — защо да се държи такова куче? Ала дядото все го молеше да почака: нека си завъдят овчарка, а Балтек да го отведат някъде и там да го оставят. Балтек нищо не го интересуваше — сит спеше, гладен вечно се подмазваше някому, свой ли, чужд ли — без разлика, само да му подхвърлят нещо. Ето такъв пес беше Балтек. Но понякога от скука тичаше подир колите. Наистина не надалече, само да се поразтича, после изведнъж се обърне и заситни към къщи. Калпаво куче. Но все пак да тичаш с куче, е сто пъти по-добре, отколкото без куче. Каквото и да е — куче е…\nТайничко, да не види продавачът, момчето подхвърли на Балтек едно бонбонче… „Внимавай — предупреди то кучето. — Дълго ще тичаме.“ Балтек изскимтя, завъртя опашка — чакаше още. Но момчето не се реши да му хвърли друг бонбон. Нали може да обиди човека, не за кучето му даде цяла шепа.\nИ точно тогава се появи дядо му. Старецът беше отишъл на пчелина, а оттам не се виждаше какво става зад къщите. И ето че дядото пристигна навреме, сергията още не беше си заминала. Случайност. Иначе внукът нямаше да има чанта. Провървя му този път на момчето.\nСтарият Момун, когото мъдри люде бяха нарекли Пъргавия Момун, бе известен на всички в околността. Такъв прякор Момун си беше заслужил със своята неизменна приветливост към всеки, когото малко поне познаваше, с готовността си винаги да направи нещо, да услужи. И въпреки това усърдието му не се ценеше от никого, както не би се ценило златото, ако вземеха да го раздават безплатно. Никой не се отнасяше към Момун с онова уважение, с което се ползуваха хората на негова възраст. С него се държаха простичко, без церемонии. Когато правеха помен на някой знатен старец от племето бугу — а Момун беше бугинец, много се гордееше с това и никога не пропускаше помените на своите съплеменници, — на него оставяха да коли за курбана, да посреща почетните гости, да им помага да слязат от конете, да черпи с чай, а още да цепи дърва и да носи вода. Малко ли е работата на голям помен, когато има толкова гости от различни краища? Всичко, що му заръчваха, Момун го вършеше бързо и с лекота и най-важното — не се зазяпваше като другите. Младите невести от аула, които трябваше да посрещат и нахранят тази орда от гости, като гледаха как се справя Момун с работата, казваха:\n— Какво ли щяхме да правим, ако го нямаше Пъргавия Момун!\nИ излизаше така, че старецът, дошъл с внука си отдалече, ставаше слуговник. Всеки друг на мястото на Момун би се пръснал от обида. А пък Момун нищо!\nИ никой не се учудваше, че старият Пъргав Момун прислужва на гостите — нали заради това за цял живот си остана Пъргавия Момун. Сам си е виновен, че е Пъргавия Момун. А ако някой от непознатите изразяваше учудването си, защо теб, стар човек, жените те разкарват нагоре-надолу, нима в този аул са се свършили момците — Момун отвръщаше: „Покойният ми беше като брат. (Всички бугинци той считаше за братя. Ала те не по-малко се падаха «братя» и на другите гости.) Кой трябва да тича на неговия помен, ако не аз? Затова сме и бугинци, роднини сме по нашата прародителка — Рогатата майка-кошута. А тя, пречудната майка-кошута, ни е завещала да бъдем приятели и в живота, и в смъртта…“\nТакъв беше той, Пъргавият Момун!\nИ стари, и млади бяха с него на „ти“, с него можеш да се пошегуваш — не се обижда; можеш и да не го зачетеш — безропотен е! Казват, не току-тъй хората не прощават томува, който не умее да накара другите да го уважават. А той не умееше.\nМного неща умееше да върши. Беше дърводелец, сарач, правеше копите; когато бе по-млад, такива копи вдигаше, че зиме да ти е жал да ги разтуряш; дъждът се стичаше по копата като по ламарина, а снегът се наслагваше отгоре й на два ката. През войната като трудовак в Магнитогорск градеше заводските стени, стахановец бе станал. Върна се, скова дървените къщи на предела, гората наглеждаше. Макар и да се водеше помощник, той именно се грижеше за гората, а Орозкул, зет му, повече по гости обикаляше. Само когато началството го изненада — тогава вече сам Орозкул и гората ще покаже, и лов ще устрои, тогава той вече е стопанинът. С добитъка ходеше Момун, той поддържаше и пчелина. Момун прекара цял живот в работа от сутрин до вечер, в грижи, а не можа да се научи да накара хората да го уважават.\nПък и външността на Момун съвсем не беше аксакалска. Ни солидност, ни важност, ни строгост. Добряк беше той и от пръв поглед се долавяше в него това неблагодарно свойство човешко. Във всички времена такива ги учат: „Не бъди добър, бъди зъл! Така ти се пада, така ти се пада! Бъди зъл“ — а той за свое нещастие си остана непоправимо добър. Лицето му беше засмяно и бръчкаво-бръчкаво, а очите му все питаха: „Какво ти е? Искаш ли да направя нещо за тебе? Ей сега, само ми кажи от какво имаш нужда?“\nНосът му е мек, като пачи клюн и сякаш съвсем без хрущял. Пък и не е висок, едно такова чевръсто старче, като момче.\nБрадата — и тя не е за пред света. Цяло посмешище. На голата му брадичка две-три червеникави косъмчета — това е всичко.\nДруго нещо си е да срещнеш по пътя снажен старец, брадата му като сноп, в широка шуба с богата яка от щавена овча кожа, със скъп калпак, пък и на хубав кон и седлото му посребрено — ще речеш мъдрец или пророк, на такъв и да се поклониш, не е срамно, такъв навсякъде е на почит! А Момун си е само Пъргавия Момун. Комай единственото му предимство беше това — не се боеше, че ще се изложи пред някого. (Не си седнал както трябва, не си се усмихнал както трябва, не си, не си…) В това отношение Момун, без сам да подозира, беше рядко щастлив човек. Мнозина умират не толкова от болести, колкото от неспирната, разяждаща ги вечна страст — да се представят за нещо повече от това, което са. Кому не се ще да мине за умен, достоен, красив и същевременно страшен, справедлив, решителен?…\nА Момун не беше такъв. Беше си чудак и към него се отнасяха като към чудак.\nС едно нещо можеше да обидиш силно Момун: да забравиш да го поканиш на съвета на роднините по уреждането на някакъв помен… Тогава той страшно се обиждаше и сериозно преживяваше обидата, и не затова, че са го пренебрегнали — на съветите той, все едно, нищо не решаваше, само присъствуваше, — а защото се нарушаваше изпълнението на прастария дълг.\nИмаше си Момун свои беди и скърби, от които страдаше, заради които плачеше нощем. Чуждите хора нищо не знаеха за това. Почти нищо. А близките знаеха.\nКогато Момун видя внук си край сергията, веднага разбра, че момчето е огорчено от нещо. Ала тъй като продавачът не беше тукашен, то старецът се обърна първо към него. Скочи бързо от седлото и протегна отведнъж и двете си ръце към продавача.\n— Ассалам-алейкум, едър търговецо! — каза той полу на шега, полусериозно. — Благополучно ли пристигна твоят керван, добре ли върви търговията? — Целият грейнал, Момун друсаше ръката на продавача. — Колко вода изтече, откак не сме се виждали! Добре дошъл!\nКато се подсмихваше снизходително над неговата реч и неугледния му вид — все същите износени кирзови ботуши, панталони от грубо платно, шити от старата, овехтяло палте, избеляло от дъждовете и слънцето, плъстена шапка, — продавачът отвърна на Момун:\n— Керванът е цял. Само че ето какво се получава — продавачът идва тук при вас, а вие духнахте. И на жените си заръчвате да стискат копейката както душа пред смъртта. И да ви зарине човек със стока, никой не си развързва кесията.\n— Прощавай, драги — смутено се, извиняваше Момун. — Ако знаехме, че ще пристигнеш, нямаше да се пръскаме. А че пари няма, вярно е. Наесен ще продадем картофите, тогава…\n— Приказвай си ти! — прекъсна го продавачът. — Знам ви аз вас, бейове смрадливи! Седите си в планината, земя, сено — колкото щеш. Наоколо гори — три дни не стигат да ги обходиш. Говеда имаш ли? Пчелин държиш ли? А копейка да дадеш, — свиди ти се. Ето купи копринен юрган, само една шевна машина остана…\n— Ей богу, нямам толкоз пари — оправдаваше се Момун.\n— И ще ти повярвам? Пинтия си ти, старо, пара трупаш. А закъде?\n— Ей богу, нямам, кълна се в Рогатата майка-кошута!\n— Хайде, вземи си кадифе, нови панталони, ще си ушиеш.\n— Бих взел, кълна се в Рогатата майка-кошута…\n— О-о, какво ще се разправям с теб! — махна с ръка продавачът. — Напразно дойдох. А къде е Орозкул?\n— От заранта още е тръгнал май за Аксай. Работа имал при чобаните.\n— Сигур да им погостува — уточни, с разбиране продавачът.\n— Ами ти не се обиждай, мили — отново заговори Момун. — Наесен, живот и здраве, като продадем картофите…\n— Есента е далече.\n— Е, като е тъй, не се сърди. За бога, отбий, се, чай да пийнеш.\n— Не съм дошъл за това — отказа продавачът. Почна да затваря вратите на фургона, но като погледна внука, който стоеше край стария, съвсем, готов — хванал кучето за ухото, — за да тича подир колата, каза:\n— Хайде, поне чанта купи. Хлапето сигур ще ходи на училище? На колко е?\nМомун веднага се хвана за тази идея: поне да купи нещичко от настойчивия сергиджия, а на внука действително му трябва чанта, тази есен ще тръгне на училище.\n— Вярно бе — засуети се Момун, — хич и не помислих. Че как, на седем е, осмата подкара. Я ела тук — повика внука си.\nДядото порови в джоба, извади скътаната петрублевка.\nВиди се, отдавна я носеше, беше хванала ръбове.\n— Дръж, дългоушко. — Продавачът лукаво подмигна на момчето и му подаде чантата. — Учи се. Не надвиеш ли грамотата, ще останеш с дяда си завинаги в планината.\n— Ще я надвие! Той ми е умник — додаде Момун, като броеше рестото.\nПосле погледна внук си, непохватно хванал новичката чанта, и го притисна към себе си.\n— Ето ти хубава работа. Наесен ще тръгнеш на училище — тихо каза той. Коравата му тежка длан меко покри главата на момчето.\nИ то изведнъж почувствува как гърлото му силно се сви и остро усети мършавостта на дядо си и привичния мирис на неговата дреха. От него лъхаше на сухо сено и на пот на трудов човек. Верният, сигурният, близкият, може би единственият на света човек, който безкрайно обича момчето, беше един такъв простичък, чудат старик, когото умниците бяха нарекли Пъргавия Момун. Е, какво пък? Каквото и да е, хубаво е все пак да си имаш свой дядо.\nМомчето не подозираше, че радостта му ще бъде толкова голяма. До този миг то не бе мислило за училище. Досега само беше виждало деца, които отиват на училище — там отвъд планината, в исъккулските села, където ходеше с дядо си по помени на знатни бутунски старци. И от тази минута момчето не се разделяше с чантата си. Като ликуваше и се хвалеше, то начаса обиколи всички жители на предела. Най-първо я показа на баба си — ето, дядо ми я купи! — после на леля Бекей — тя също се порадва на чантата и похвали момчето.\nЛеля Бекей рядко е в добро настроение. Най-често е мрачна и ядосана — не забелязва своя племенник. Не й е до него. Има си своите кахъри. Баба му казва, да имаше деца, съвсем друга жена щеше да бъде. И Орозкул, мъжът й, също щеше да бъде друг човек. Тогава и дядо Момун би бил друг човек, а не такъв, какъвто е. Макар че той имаше две дъщери — леля Бекей, пък и майката на момчето, малката дъщеря, — но все пак лошо е, лошо е, когато си няма свои деца; пък още по-лошо е, когато и децата си нямат свои деца. Така говори бабата. Иди, че я разбери…\nОт леля си Бекей момчето припна да покаже покупката на младата Гулджамал и нейната дъщеричка. А оттам се спусна на ливадата, дето косеше Сайдахмат. Пак тичаше покрай ръждивия камък „Камила“ и пак нямаше време да го потупа по гърбицата, покрай „Седлото“, покрай „Вълка“ и „Танка“, а по-нататък все по брега, по пътеката през храсталака, после по дългата окосена ивица на ливадата стигна до Сайдахмат.\nСайдахмат днес беше сам. Дядото отдавна вече беше окосил своя участък и участъка на Орозкул. И сеното бяха вече извозили — бабата и леля Бекей го прибраха с гребла, дядо му го пластеше, а момчето помагаше на дядо си, довличаше сеното до талигата. Струпаха край краварника две копи. Дядото така старателно ги изработи, че никакви дъждове нямаше да ги наквасят. Копи гладки, като с гребен ресани. Всяка година е така. Орозкул сено не коси, все на тъста си го оставя — началник е все пак. „Искам ли — казва, — като нищо ще ви изгоня от работа.“ Това се отнася за дядото и за Сайдахмат. И то, когато е пиян. Дядото той не може изгони. Кой ще работи тогава? Я опитай без дядото! В гората работа много, особено наесен. Дядото казва: „Гората не е стадо овце, няма да се разбяга. Но грижата за нея не е по-малка. Защото, ако пламне пожар или рукне порой — дървото няма да отскочи, няма да се помести, ще загине на мястото си. Затова е и горският, да не загине дървото.“ А пък Орозкул няма да изгони Сайдахмат, защото той е кротък. В нищо не се намесва, не се препира. И макар че е кротък и здрав момък, ленив е, обича да си поспива. Затова се е и закотвил в лесничейството. Дядото казва: „Такива момци в совхоза с камиони препускат, с трактори орат…“ А в градината на Сайдахмат лободата е заглушила картофите. Трябваше Гулджамал с дете на ръце да се справя с градината.\nОще със започването на коситбата Сайдахмат се стегна. По-завчера дядото го кореше. „Зимъс — казва — не за теб, за добитъка ми дожаля. Затова си поделихме сеното. Ако пак разчиташ на моето старешко сено, кажи си, ще ти накося.“ Разбра Сайдахмат от дума, днес от тъмно заразмахва косата.\nЧул зад гърба си бързи крачки, Сайдахмат се обърна, обърса се с ръкава на ризата си.\n— Ти какво? Да не ме викат?\n— Не. Имам си чанта. Виж. Дядо ми я кули. Ще ходя на училище.\n— Заради това ли дотича? — Сайдахмат се позасмя. — Дядо Момун е малко така — той повъртя пръст до слепоочието си — и ти си същият! Дай да видя каква е чантата? — Сайдахмат пощрака закопчалката, повъртя чантата в ръце и я върна, поклащайки подигравателно глава. — Почакай — възкликна той, — в кое училище ще ходиш? Къде е това твое училище?\n— Как в кое? Дето е на фермата.\n— В Джелесай ли ще ходиш? — учуди се Сайдахмат. — Та то през върха е пет-шест километра, не по-малко.\n— Дядо рече, че ще ме води с кон.\n— Всеки ден дотам и обратно? Измисля, ги дядката… Време му е той да ходи на училище. Ще поседи с теб на чина, свършат ли часовете — хайде обратно! — Сайдахмат се олюляваше от смях. Много смешно му стана, като си представи как дядо Момун седи с внук си на ученическия чин.\nМомчето мълчеше в недоумение.\n— Аз само тъй, на шега! — обясни Сайдахмат. Той чукна леко момчето по носа, нахлупи на очите му козирката на дядовата му фуражка. Момун не носеше униформената фуражка на горското, срамуваше се. („Какво, да не съм някакъв началник? Аз моята киргизка капа за никаква друга не я сменям.“) И лете Момун носеше една допотопна плъстена шапка, „бивш“ аккалпак — бял калпак, поръбен с черен излинял сатен по краищата, а зиме — също допотолен — овчи тюбетей. Зелената униформена фуражка на горски работник той даваше на внук си да я носи.\nНа момчето не му хареса, дето Сайдахмат прие с присмех новината. То намръщено вдигна козирката на челото си и когато Сайдахмат посегна още веднъж да го чукне по носа, отдръпна глава и се сопна.\n— Не ме закачай!\n— Ама че си лют! — усмихна се Сайдахмат. — Че ти не се сърди. Чантата ти я бива! — и го потупа по рамото. — А сега бягай. Имам още да кося, да кося…\nКато плю на дланите си, Сайдахмат отново се хвана за косата.\nА момчето тичаше към къщи пак по същата пътека и пак покрай същите камъни. Сега нямаше кога да се занимава с камъни. Чантата е сериозно нещо.\nМомчето обичаше да разговаря само със себе си. Но този път каза не на себе си, а на чантата. „Ти не му вярвай, дядо съвсем не е такъв. Той е много добър и затова му се присмиват. Защото е много добър. Той ще ни води с кон до училището. Ти още не знаеш къде е училището, нали? Не е чак толкова далече. Аз ще ти го покажа. Ще го погледаме през бинокъла от Караулни връх. А ще ти покажа и моя бял параход. Само първо да изтичаме до плевника. Там е скрит бинокълът ми. Трябва да наглеждам теленцето, пък аз всеки път тичам да гледам белия параход. И теленцето ни е едро — като дръпне, не можеш го удържа, — а пък има такъв навик, изсмуква млякото на кравата. Пък кравата му е майка и млякото не й се свиди. Разбираш ли? На майките никога нищо не им се свиди. Така казва Гулджамал, тя си има момиченце… Скоро ще почнат да доят кравата, а ние ще подкараме телето на паша. И тогава ще се изкачим на Караулни връх и ще видим от върха белия параход. Аз и с бинокъла така си разговарям. Сега ще бъдем трима — аз, ти и бинокълът…“\nТака се връщаше момчето у дома. Много му хареса да разговаря с чантата. Канеше се да продължи разговора, искаше да разкаже за себе си това, което чантата още не знаеше. Ама му попречиха. Отстрани се чу конски тропот. Иззад дърветата изскочи конник на сив кон. Беше Орозкул. Той също се връщаше у дома си. Орозкул на никого не разрешаваше да язди сивия кон Алабаш. Конят беше със седло с медни стремена и нагръден ремък, с подрънкващи сребърни висулки.\nШапката на Орозкул се беше килнала назад и откриваше червеното му ниско обрасло чело. От жегата го караше на дрямка. Както си яздеше — спеше. Кадифената му куртка, ушита не особено майсторски по модел на ония, които носеше началството, беше разкопчана от горе до долу. На корема бялата риза се беше измъкнала от колана. Беше сит и пиян. До преди малко е бил на гости, пил е кумис и е ял месо до втръсване.\nКогато чобаните и конярите от околността се качваха в планината за лятна паша, честичко канеха Орозкул. Имаше си той стари другари — аркадаши. Но те го канеха и по сметка. Орозкул е нужен човек. Особено за тия, дето строят къщи, а пък работата им е в планината; не можеш да зарежеш стадото, да офейкаш, ами строителни материали къде ще намериш? И най-вече дървен материал? А угодиш ли на Орозкул — току-виж, две-три трупи от резервата по избор си откарал. Ако ли не, така и ще се скиташ със стадото по планината, а къщата ти сто години ще се строи…\nПодремвайки на седлото, натежалият и важен Орозкул яздеше, нехайно затъкнал върховете на хромовите си ботуши в стремената.\nИ едва не падна на земята от изненада, когато момчето изтича насреща му, размахало чантата:\n— Чичо Орозкул, имам си чанта! Ще ходя на училище. Ето, имам си чанта!\n— Да те вземат мътните! — уплашено опъвайки поводите, изруга Орозкул.\nТой погледна момчето сънливо с червени, подпухнали, пиянски очи:\n— Ти какво, отде идеш?\n— Отивам си. Имам чанта, показвах я на Сайдахмат — умърлуши се момчето.\n— Добре, играй си — измърмори Орозкул и като се поклащаше на седлото, продължи нататък.\nКакво му влизаше в работата тая глупашка чанта, това изоставено от родителите си хлапе, племенник на жена му, щом той самият е така онеправдан от съдбата, щом бог не му даде син, свой, своя кръв, докато другите дарява щедро с деца, без мяра?…\nОрозкул засумтя и изхлипа. Мъка и злоба го душеха. Жалеше, че животът му ще премине без следа и в него се разпалваше злоба към безплодната му жена. Тя, проклетата, колко години вече ходи тъй, без нищо…\n„Ще те науча аз!“ — мислено се закани Орозкул, стиснал месести юмруци, и задавено застена, за да не заплаче на глас. Той си знаеше — ще се прибере и ще започне да я бие. Тъй се случваше винаги, когато се напиеше: този подобен на бик мъжага пощуряваше от мъка и злоба.\nМомчето вървеше по пътечката след него. То се учуди, когато Орозкул изчезна отпреде му. А Орозкул, като свърна към реката, слезе от коня, метна поводите и нагази направо през високата трева. Вървеше, като се олюляваше поприведен. Вървеше, захлупил лице в шепи, сгушил глава между раменете си. На брега приклекна. Загребваше с шепи вода от реката и плискаше лицето си.\n„Сигурно от жегата го боли главата“ — реши момчето, като видя какво прави. То не знаеше, че Орозкул плачеше и че не можеше да спре риданията си. Плачеше, защото насреща му беше изтичал не негов син и защото не беше намерил в себе си топлинка, за да каже на това момче с чантата поне няколко човешки думи.\nОт най-горната част на Караулни връх се откриваше гледка на всички страни. Легнало по корем, момчето нагласяваше бинокъла до очите си. Бинокълът беше силен, военен бинокъл. Някога го бяха дали награда на дядо му за дългогодишна служба в резервата. Старецът не обичаше да се занимава с бинокъла: „Очите ми не са по-слаби.“ Затова пък внукът се влюби в него.\nТози път се качи на върха с бинокъла и с чантата. Отпърво всички предмети подскачаха, разместваха се в кръглото прозорче, после изведнъж ставаха ясни и неподвижни. Това беше най-интересното. Момчето затаяваше дъх, за да не се измества улученият фокус. След това прехвърляше погледа си в друга посока — и отново всичко се разбъркваше. Момчето отново захващаше да върти окулярите.\nОттук всичко се виждаше. И най-високите снежни върхове, по-високо от които е само небето. Те се издигаха над всички хълмове, над всички планини и над цялата земя. И онези планини, по-ниски от снежните, гористи планини, обрасли в ниското с гъсталаци от лиственици, а по високото с тъмни борови гори. И планините Кунгеи, обърнати към слънцето; по склоновете на Кунгеи не растеше нищо, освен трева. И по-малките планини, от другата страна, където е езерото — просто голи, каменисти хълмове. Те се спускаха в долината, а долината се сливаше с езерото. Точно от тази страна имаше нивя, градини, селища… Зеленината на посевите започваше вече да жълтее — наближаваше жътва. Като мишки тичаха по пътищата мъничките коли, а подире им се виеха дълги опашки от прах. А на най-далечния край на земята, докъдето стигаше погледът, отвъд пясъчната крайбрежна ивица тъмно се синееше изпъкналата крива на езеро. Това беше Исък Кул. Там водата и небето се докосваха. По-нататък нямаше нищо. Езерото си лежеше неподвижно, сияещо и пустинно. Само край брега едва видимо се поклащаше бялата пяна на прибоя.\nМомчето дълго гледа в тази посока. „Белият параход не се е появил — каза то на чантата. — Я да погледнем още веднъж към нашето училище.“\nОттук се виждаше добре цялата съседна падина отвъд планината. През бинокъла можеше да се разгледа дори преждата в ръцете на бабичката, седнала пред къщи, под прозореца.\nПадината Джелесай беше гола. Само тук-таме след незаконното изсичане бяха останали стари самотни борини. Някога тук е имало гора. Сега се бяха наредили обори с плочести покриви, виждаха се големи черни купища тор и слама. Тук отглеждаха породистите телета на кравефермата. Пак тук, недалече от оборите, си беше намерила място една къса уличка — селището на животновъдите. Уличката се спускаше по една стръмна могилка. На самия й край се намираше малка къщица, на вид необитавана. Именно това беше основното училище. Децата от горните класове отиваха да учат в совхоза, в училището-интернат. А в това учеха само малките.\nМомчето беше ходило в селището с дядо си при фелдшера, когато го болеше гърлото. Сега то внимателно разглеждаше през бинокъла малкото училище с тъмнокафяви керемиди, със самотен килнал се комин, с ръкописно надписана шперплатова табела: „Мектеп“. То не умееше да чете, но се досещаше, че е написана именно тази дума. През бинокъла се виждаше всичко до най-дребните, неправдоподобно дребни подробности. Някакви думи, надраскани по мазилката на стените, подлепеното прозоречно стъкло, сгърбените грапави дъски на терасата. То си представяше как ще иде там със своята чанта и ще прекрачи, ще влезе през вратата, на която сега виси голям катанец. А какво ли ще има там, зад тази врата?\nКато свърши с разглеждането на училището, момчето отново насочи бинокъла към езерото. Ала там всичко си беше постарому. Белият параход още не се показваше. Момчето се извърна, седна с гръб към езерото и взе да гледа надолу, по планината, оставило бинокъла настрана. Долу, точно под върха, по дъното на проточилата се падина, се сребрееше бурна река с много прагове. Успоредно с реката по брега лъкатушеше и пътят и заедно с реката се скриваше зад чупката на клисурата. Отсрещният бряг беше стръмен и горист. Оттук и започваше Санташската гора — резерват, ширнала се високо в планината, до самите снегове. Над всичко се извисяваха боровете. Сред камънаци и сняг те стърчаха като тънки четчици по билото на планинските вериги.\nМомчето с насмешка разглеждаше къщите, плевните и пристройките в двора на лесничейството. Дребнички, вехти изглеждаха те отгоре. Отвъд лесничейството, по брега, то различи своите познайници-камъни. Ето ги — „Камилата“, „Вълка“, „Седлото“, „Танка“, — за пръв път ги беше видял оттук, от Караулни връх, през бинокъла и тогава им беше дал тия имена.\nМомчето закачливо се усмихна, стана и метна един камък към двора. Камъкът падна съвсем наблизо, тука на върха. Момчето отново седна на мястото си и взе да разглежда лесничейството през бинокъла. Отначало, преминавайки през големите лещи в малките, къщите избягаха далече-далече, превърнаха се в мънички кутийки. Големите обли камъни станаха камъчета. А дядовото язче в плитчината му се стори съвсем смешно — колкото за врабче. Момчето се усмихна, завъртя глава и бързо, като обърна бинокъла, премести окулярите. Любимите му камъни, увеличени до грамади, сякаш бяха опрели чела в стъклата на бинокъла. „Камилата“, „Вълка“, „Седлото“, „Танка“ бяха толкова внушителни: целите в ръбци, с пукнатини, с петна ръждиви лишеи по хълбоците; и най-главното — те наистина много приличаха на онова, което бе видяло в тях момчето. „Ех, какъв «Вълк»! А «Танка», това се казва танк!…“\nОтвъд заоблените камъни, в плиткото, беше дядовият яз. С бинокъла това място от брега се виждаше много добре. Там, на разлятата чакълеста плитчина, водата от бързея за малко се отбиваше и като се разпенваше на прага, отново се спускаше в стръмното. Водата в плитчината стигаше до коляно. Ала течението беше такова, че лесно можеше да отнесе в реката момче като него. За да не го отнесе течението, момчето се улавяше за крайбрежната ракита — тя растеше досам брега, едните й вейки на сушата, другите се плискаха в реката — и се гмуркаше във водата. Ама къпане ли е това? Като вързан кон. Пък и колко неприятности, караници! Баба му гълчеше дядото: „Завлече ли го реката, на себе си се сърди — пръста си няма да помръдна. Много ми е притрябвал! Майка му и баща му го зарязали. А аз си имам дертове колкото щеш, сили не ми стигат.“\nКакво да й рече? Стара е, пък и истината казва. Ама и за хлапето му е жал: реката е съвсем наблизо, току пред вратата. Както и да го плашеше старата, момчето пак цамбуркаше във водата. Та тогава Момун реши да измайстори на плиткото яз от камънак, да има де да се къпе момчето, без да се бои.\nКолко камъни само пренесе старият Момун, избирайки по-едри, та да не ги отнесе течението! Носеше, притиснал ги о корема си, стъпил във водата, редеше ги един до друг така, че водата свободно да влиза между тях и свободно да си изтича. Смешен, кльощав, с рядка брадица, с мокри прилепнали панталони, по цял ден се бъхтеше с този яз. А вечер лягаше като подкосен, кашляше и не можеше да изопне кръста си. Тогава бабата кипна: „Малкият е глупак — защото е малък, а за дъртия глупак що да кажеш? За кой дявол се трепеш? Храниш го, гледаш го, какво още? Във всичко му уйдисваш. Ох, не е на добро това!…“\nКакто и да е, ала язът стана чудесен. Сега момчето се къпеше, без да се бои. Като се хванеше за някое клонче, спускаше се от брега и се хвърляше в потока. И непременно с отворени очи. С отворени, защото рибите плуват във водата с отворени очи. Имаше си то една чудновата мечта — искаше да се превърне в риба. И да отплува.\nСега, като гледаше яза през бинокъла, момчето си представяше как хвърля ризата, панталоните и голо, настръхнало, влиза във водата. Водата на планинските реки е винаги по-студена, дъхът ти секва, но после свикваш. Представи си как, уловено за клонката на ракитака, се хвърля в потока надолу с главата. Как водата шумно се съединява отгоре му, как струи и го шиба по корема, по гърба, по краката. Глъхнат външните звуци под водата. И то, облещило очи, внимателно разглежда всичко, що може да се види под водата. Очите го щипят, болят, но то гордо се усмихва на себе си и дори се плези под водата. Това е за баба му. Да знае тя, то изобщо няма да потъне и изобщо от нищо не го е страх. После пуска клонката, водата го влече, мъкне го, докато то не опре крака в камъните на яза. Тогава и въздухът му се свършва, то отведнъж изскача от водата, излиза на брега и отново тича към ракитовия храст. И така много пъти. Беше готово да се къпе в дядовия яз и по сто пъти на ден. Докато в края на краищата се превърне в риба. А на него на всяка цена му се искаше да стане риба…\nКакто разглеждаше брега на реката, момчето насочи бинокъла към къщи. Кокошките, пуйките с пуйчетата, брадвата, подпряна на дръвника, димящият самовар и разните там… натурии под навеса станаха така невероятно големи и толкова наблизо, че момчето неволно протегна към тях ръка. И точно тогава то ужасено съзря в бинокъла увеличено като слон кафявото теленце, което спокойно си дъвчеше простряното на въжето пране. Теленцето примижаваше от удоволствие, слюнки се стичаха по бърните му — толкова му беше хубаво да дъвче, претъпкало уста, бабината рокля.\n— Ах ти, глупчо! — Момчето се привдигна с бинокъла на очи и замаха с ръка. — Хайде, махай се! Чуваш ли, пръждосвай се! Балтек, Балтек! (Кучето в обектива си лежеше преспокойно край къщата.) Ухапи го, ухапи го де! — отчаяно насъскваше кучето.\nАла Балтек не си помръдна дори ухото. Лежеше си, сякаш нищо не се беше случило.\nВ същия миг от къщи излезе баба му. Като видя какво става, старицата плесна с ръце. Грабна метлата и я запрати по телето. То побягна, бабата подире му. Без да сваля бинокъла от нея, момчето приклекна, за да не се вижда на върха. Като пропъди телето, старата, гълчейки, тръгна към къщи, задъхана от гняв и от бързото ходене. Момчето я видя така, сякаш беше до нея, и дори още по-близо. То я държеше в обектива в едър план като в киното, когато показват само лицето на човек. Видя жълтите й очи, стеснили се от ярост. Видя как цялото й набраздено с дълбоки бръчки лице почервеня; също като в киното, когато се загуби звукът, в бинокъла бабините му устни бързо и беззвучно мърдаха и се виждаха нащърбените й редки зъби. Отдалеч не можеше да се разбере какво крещи бабата, но момчето чуваше думите й така ясно и точно, като да говореше досам ухото му. Ох, как го ругаеше тя! То знаеше наизуст: „О, почакай… Нали ще се прибереш. Ще ти дам аз на тебе! И на дядо ти няма да му се размине. Колко пъти му викам да изхвърли това щурашко гледало. Пак си хукнал на върха. Дано да изчезне твоят дяволски параход, да изгори макар, да потъне!…“\nМомчето тежко въздъхна на високото. Как можа в такъв ден, когато му купиха чанта, когато вече си мечтаеше как ще ходи на училище, да изтърве телето!…\nСтарицата не преставаше. Като продължаваше да го хока, тя разглеждаше изподъвканата си рокля. При нея излезе Гулджамал с момиченцето си. Като й се оплакваше, бабата още повече се лютеше. Размахваше юмруци към върха. Кокалестият й тъмен юмрук заплашително махаше пред окулярите. „Намерил си играчка. Дано се провали пустият му параход! Да изгори макар, да потъне!…“\nНа двора самоварът вече кипеше. През бинокъла се виждаше как изпод капачето се измъкваха струйки пара. Леля Бекей излезе за самовара и тогава всичко започна отначало. Бабата пъхаше едва ли не в носа й издъвканата рокля. На, гледай пакостите на твоето племенниче!\nЛеля Бекей взе да я успокоява, да я увещава. Момчето се досещаше какво й говори. Почти същото, каквото и друг път: „Успокойте се, енеке. Момчето още е малко — какво може да се иска от него. Самичко е тук, приятели си няма. Защо да се навиква, защо да се плаши детето?“\nНа това баба му винаги отговаряше: „Ти не ме учи. Първо сама роди, пък после ме учи какво да се иска от децата. Какво стърчи там, на върха? Телето да върже, няма време. Какво все следи? Безпътните си родители ли? Онези, които го родиха, па хукнаха по различни краища? Добре ти е на тебе, бездетната…“\nДори от такова разстояние момчето видя през бинокъла си как мъртвешки посивяха хлътналите бузи на леля Бекей, как тя цялата се залюшка и как — той добре знаеше как щеше да си го върне леля му — тръсна в лицето на мащехата си: „А ти, стара вещице, колко синове и дъщери отгледа? Ти самата какво си?“\nИ започна една… Баба му зави от обида. Гулджамал се опитваше да сдобри жените, уговаряше ги, прегръщаше баба му, искаше да я отведе в дома й, но тя се лютеше още повече, мяташе се из двора като луда. Леля Бекей сграбчи кипящия самовар и като разплиска врялата вода, почти тичешком го внесе в къщи. А баба му уморено се отпусна на водопойското корито. Горчиво плачеше и се вайкаше от своята съдба. Сега момчето беше позабравено, сега самият господ-бог си изпащаше и целият останал свят. „Аз ли? Ти ли ме питаш какво съм аз? — възмутено редеше баба му подир завареницата си. — Да не ме беше наказал бог, да не ми беше отнел моите пет дечица, да не бе загинал моят син, единственият ми, осемнадесетгодишен, от куршум през войната, да не бе замръзнал моят старец, моят ненагледен Тайгара, през една буря със стадо овце, щях ли да бъда тук сред вас, горските хора? Нима аз съм като теб ялова? Щях ли да живея на стари години с твоя баща, смахнатия Момун? За какви грехове и прегрешения ме наказа, трижди проклети боже?“\nМомчето откъсна бинокъла от очите си, печално оброни глава.\n„Как сега да се върнем у дома? — тихо каза на чантата си. — Всичко е заради мене и заради щурото теле. А и заради тебе, бинокле. Все ме викаш да гледам белия параход. Ти също си виновен.“\nМомчето се огледа. Само планини — скали, камъни, гори. От високото, от ледниците, безшумно падаха искрящи ручеи и едва тук, в ниското, водата като че най-сетне добиваше глас, за да шуми в реката, вечно, неумолимо. А горите се извисяваха така огромни и безпределни. В онази минута момчето се чувствуваше много малко, много самотно, съвсем изоставено. Само то и планините, планини, навсякъде високи планини.\nСлънцето вече клонеше на заник откъм страната на езерото. Жегата не беше вече голяма. По източните склонове запълзяха първите къси сенки. Сега слънцето все повече и повече ще се снижава, а сенките ще плъзнат надолу, в подножието на планините. По това време на деня на Исик Кул обикновено се появяваше белият параход.\nМомчето насочи бинокъла към най-отдалеченото видимо място и затаи дъх. Ето го! И всичко отведнъж бе забравено: там, отпред, на самия ръб на Исик Кул, се бе появил белият параход. Показа се. Ето го! Със строени в редица комини, дълъг, мощен, красив. Той плаваше като по струна спокойно и равно. Момчето набързо изтри стъклата с краищата на ризата си, още веднъж нагласи окулярите. Очертанията на парахода се откроиха по-ясно. Сега можеше да се забележи как се полюшва върху вълните, как зад кърмата си оставя светла пенеста следа. Без да откъсва очи от бинокъла, момчето с възхищение наблюдаваше белия параход. Да имаше сила, би измолило белия параход да доплува по-наблизо, та да може да види хората, които пътуват с него. Но параходът не знаеше това. Бавно и величествено следваше пътя си, незнайно откъде, незнайно накъде.\nДълго се виждаше как параходът плува и момчето дълго си мислеше как ще се превърне в риба и ще заплува по реката към него, към белия параход.\nКогато веднъж от Караулни връх за първи път видя белия параход в синия Исък Кул, сърцето му запърха от тази красота и момчето отведнъж реши, че неговият баща — исъккулски моряк — плава тъкмо на този бял параход. И повярва в това, защото много искаше да е така.\nНе помнеше ни баща си, ни майка си. Нито веднъж не беше ги виждало. Никой от тях нито веднъж не беше го навестявал. Ала момчето знаеше: баща му е моряк на Исък Кул, а майка му, след като се разделили с баща му, оставила сина при дядото и заминала за един град. Заминала и сякаш в дън земя потънала. Заминала в далечен град отвъд планините, отвъд езерото и отвъд още някакви други планини.\nВеднъж дядо Момун замина за този град да продава картофи. Цяла неделя се губи и като се върна, докато пиеха чай, разказваше на леля Бекей и на баба му, че видял дъщеря си, т.е. майка му. В някаква голяма фабрика била тъкачка. Имала си ново семейство — две дъщерички, които водела в детска градина и ги виждала веднъж в седмицата. Живеела в голяма къща, но в малка стаичка, толкова малка, че нямало къде да се обърнеш. А на улицата никой никого не познава — като на пазара. И всички живеят така — влязат си в къщи и веднага ключ на вратата. Все заключени стоят, като в затвор. А мъжът й — шофьор — вози с автобус народа. Излиза в четири заран, та до късно. Също тежка работа. Дъщерята, разказваше той, все плачела, прошка молела. Чакат ред за нова квартира. Кога ще получат — не се знае. Но получат ли я, ще прибере синчето при себе си, ако мъжът й позволи. И молела стареца засега да почакат. Дядо Момун й казал да не се кахъри. Най-важното е с мъжа си сговорно да живее, другото ще се оправи. А за сина да не се измъчва. „Дорде аз съм жив, никому не давам хлапето, а умра ли, бог ще го поведе, жив да е, сам ще намери съдбата си…“ Докато го слушаха, леля Бекей и баба му все въздишаха и дори си поплакаха.\nТа точно тогава, на чая, отвориха дума и за баща му. Дядото подочул, че уж бившият му зет, бащата на момчето, все си е моряк на някакъв параход и че той също си имал ново семейство, деца, две ли, три ли. Живеел край кея. Уж зарязал пиенето. Новата му жена всеки път излизала с дечурлигата на кея да го посрещне. „Сигурно — мислеше си момчето — те посрещат този, неговия параход…“\nА параходът плуваше и бавно се отдалечаваше. Бял и дълъг, той се плъзгаше по синята гладка повърхност с дима от комините си и не знаеше, че към него плува момче, превърнало се в дете-риба.\nТо мечтаеше да се превърне в риба и всичко да му бъде рибешко — тялото, опашката, перките, люспите, — а само главата да си остане неговата, на тънкото вратле, едра, кръгла, с щръкнали уши, с изподраскан нос. И очите му да са такива, каквито са си. Разбира се, не точно такива, каквито са си, ами да гледат като рибешки. Клепките му са дълги като на теленце и все си трепкат от нещо. Гулджамал казва — виж, дъщеричката ми да имаше такива, каква хубавица би станала! А защо трябва да бъде хубавица? Или хубавец? Много важно! Лично на него красиви очи хич не му трябват, нужни са му такива, дето да гледат под вода.\nПреобразяването трябваше да се извърши в дядовия яз. Хоп — и става риба. След това веднага би прескочило от яза в реката, направо в кипящия бързей, и би поело надолу по течението. И нататък така — ще изскача отгоре и ще се оглежда — да се плува само под водата, не е интересно. То се носи по бързата река покрай червеноглинестия стръмен бряг, през прагове, по пенести вълни над подводни канари, край планини и гори. Сбогува се със своите любими камъни: „Довиждане, «Легнала камило»“, довиждане, „Вълчо“, довиждане, „Седло“, довиждане, „Танк“. А когато мине край лесничейството, ще изскочи от водата, ще махне с перка на дядо си: „Довиждане, ата, скоро ще се върна.“ Дядо му ще се стресне от това чудо и няма да знае какво да прави. И баба му, и леля Бекей, и Гулджамал с дъщеричката си — всички ще стоят със зяпнали уста. Де се е виждало такова нещо — главата човешка, а тялото рибешко? А той маха с перката: „Довиждане, аз ще отплувам в Исък Кул, при белия параход. Там моят татко е моряк.“ Балтек навярно ще се втурне да тича по брега. Та кучето никога не е виждало такова нещо. И ако Балтек се реши да се хвърли при него във водата, то ще му викне: „Не бива, Балтек, не бива! Ще се удавиш!“ — и ще отплува нататък. Ще се гмурне под въжетата на висящия мост и нататък покрай крайбрежните храсти, а после надолу по гърмолещата клисура ще изплува направо в Исък Кул.\nА Исък Кул е цяло море. Ще заплува то по вълните, исъккулски, от вълна на вълна, от вълна на вълна — и ето насреща му белия параход. „Здравей, бели параходе, това съм аз! — ще рече то на парахода. — Аз все те гледах с бинокъла.“ Хората от парахода ще се смаят, ще се струпат да гледат чудото. И тогава то ще каже на своя баща — моряка: „Здравей, татко, аз съм твоят син. Доплувах при тебе.“ — „Какъв син си ми ти? Ти си полуриба-получовек!“ — „А ти ме вземи при себе си на парахода и аз ще стана най-обикновен твой син.“ — „Браво! Хайде да опитаме.“ Баща му ще хвърли мрежа, ще го улови и ще го вдигне на палубата. Тогава то ще стане пак момче. А после, а после…\nПосле белият параход ще продължи да плува нататък. Момчето ще разкаже на баща си всичко, което знае, целия си живот. Ще разкаже за планините, сред които живее, за камъните си, за реката и дивната гора, за дядовия яз, където се е учило да плува като риба, с отворени очи.\nЩе разкаже, разбира се, как живее при дядо Момун. Нека баща му не си мисли, че ако са нарекли човека Пъргавия Момун, той, значи, е лош. Такъв дядо нийде няма, той е най-доброто деденце. Но той никак не е хитър, затова всички му се присмиват. Пък чичо Орозкул току го хока! Случва се и пред хора да го хока. А дядо му, вместо да се защити, всичко прощава на чичо Орозкул и дори работи вместо него в гората, в стопанството. И то каква работа! Когато чичо Орозкул се връща пиян, дядо му, вместо да го заплюе в безсрамните очи, търчи при него, сваля го от коня, отвежда го в къщи, слага го на леглото, покрива го с шубата, за да не простине, за да не го боли главата, разседлава коня, чисти го и го нахранва. И всичко заради това, че леля Бекей е бездетна. А защо е така, татко? По-добре щеше да бъде иначе: искаш ли — раждай, не щеш ли — недей. Жал ми е за дядо, когато чичо Орозкул бие леля Бекей. По-добре направо да бие дядо. Той така се измъчва, когато леля Бекей крещи. А какво може да стори? Поиска ли да се притече на помощ на щерка си, баба му забранява: „Не се навирай — казва, — сами ще се оправят. Какво търсиш, дърто? Не е твоя жена, мирувай си.“ — „Ама нали ми е дъщеря!“ А баба; „Ами що щеше да правиш, ако не живееха наблизо, а далече? Всеки път щеше да препускаш с коня да ги разтърваваш? И подир всичко това кой би държал за жена твоята щерка!“\nБаба, за която говоря, не е предишната. Тази, татко, навярно не я познаваш. Това е друга баба. Истинската ми баба умря, когато бях мъничък. А сетне пристигна тази баба. При нас времето често е едно такова никакво — ту ясно, ту навъсено, ту дъжд, ту град. Ето и баба е такава, не може да я разбере човек. Ту добра, ту зла, ту съвсем никаква. Когато е ядосана — ще ни съсипе. Ние с дядо си мълчим. Тя казва, че чуждото, колкото и да го храниш, колкото и да го гледаш, добро от него не чакай. Пък нали аз, татко, не съм чужд. Винаги съм живял с дядо. Тя е чужда, тя сетне дойде при нас. И взе да ме нарича чужд.\nЗиме у нас навалява сняг моя бой. Ох, какви преспи навява! Ако искаш да отидеш в гората, само със сивия кон Алабаш можеш, той пробива преспите с гърдите си. И ветровете са много силни — на крака не можеш се задържа. Когато езерото се вълнува, когато твоят параход се мята насам-натам — знай, нашият вятър Сан Таш люлее езерото. Дядо ми разказваше, че някога, много отдавна, вражи войски тръгнали да заграбят тази земя. И тогава от нашия Сан Таш такъв вятър духнал, че враговете не се удържали на седлата си. Слезли от конете, ама и пешком не могли да вървят. Вятърът обрулил лицата им до кръв. Тогава дали гръб на вятъра, а вятърът ги гонел в гърбовете, не им давал да се спрат и ти прогонил до един от Исък Кул. Така било. А пък ние си живеем на този вятър! От нас захваща да духа. Цяла зима гората отвъд реката скърца, бучи, стене от вятъра. Страшно е дори.\nЗиме в гората няма толкова работа. Зиме у нас е съвсем пусто, не като през лятото, кога пристигнат да лагеруват чобаните. Много обичам, когато лете на голямата поляна се спират за нощуване със стадата овце или с табуните. Наистина на сутринта те продължават нататък в планината, но пак е хубаво с тях. Техните дечица и жени пристигат с камиона. В камионите-юрти карат и разни други неща. Когато се понастанят, ние с дядо отиваме да ги поздравим. Здрависваме се с всеки. Аз също. Дядо казва, че по-младият трябва винаги пръв да подаде ръка на хората. Който не подава ръка, не ги уважава. Дядо казва още, че от седмина един може да излезе пророк. Пророкът е много добър и умен човек. И онзи, който се здрависа с него, ще стане щастлив за цял живот. А аз казвам: ако е тъй, то защо този пророк не си каже, че е пророк, и ние всички бихме се здрависали с него. Дядо се смее; там е работата — самият пророк не знае, че е такъв — той си е обикновен човек. Само разбойникът знае, че е разбойник. Това не ми е съвсем ясно, но аз винаги се ръкувам с хората, макар да ме е малко срам.\nА когато с дядо отиваме на поляната, тогава не се срамувам.\n„Добре дошли на летовището на бащите и прадедите си! Живо-здраво ли е стоката и душите ви, живо-здраво ли са децата ви?“ — така казва дядо. А аз само се ръкувам. Всички познават дядо и той познава всички. Хубаво му е. Има си своите разговори, разпитва пристигналите и той им разказва как живеем. Пък аз не зная какво да говоря с децата. Ала после започваме да играем на криеница, на война — и тъй се разиграваме, че не искам да си ходя. Виж, да беше винаги лято, щяхме по цял ден да си играем с децата на поляната!\nДорде ние играем, запалват огньовете. Ти мислиш, татко, че от огньовете на поляната става много-много светло? Съвсем не! Само край огъня е светло, а извън кръга на светлината е още по-тъмно от преди. А ние играем на война, в този мрак се крием и настъпваме; и ти се струва, че се намираш в истинско кино. Ако си командир, всички те слушат. Сигурно на командира му е добре да е командир…\nА после луната изплува над върховете. На луна още по-добре се играе, но дядо ме отвежда. Вървим към къщи през поляната, през гъсталака. Овцете тихо си лежат. Конете пасат наоколо. Вървим и чуваме — някой подема песен. Може млад, а може и стар чобан да е. Дядо ме спира: „Слушай. Такива песни невинаги ще чуеш.“ Ние стоим и слушаме. Дядо въздъхва. Кима с глава към песента.\nДядо казва, че в ония времена един хан имал за пленник друг хан. Та този хан казал на хана-пленник: „Ако желаеш, можеш да останеш да живееш при мен като роб или аз ще изпълня твоето най-заветно желание и после ще те убия.“ Онзи помислил-помислил, па отвърнал: „Не желая да живея като роб. По-добре ме убий, но преди това доведи от моята родина първия срещнат пастир.“ — „Защо ти е?“ — „Искам преди смъртта си да чуя как той пее.“ Дядо казва: заради родна песен хората живота си дават. Кои ли са тези хора, поне да можех да ги видя! Навярно живеят в големите градове?\n— Ама хубаво е да слушаш, а? — шепне дядо. — Какви песни пееха, боже мой!…\nНе зная защо, става ми жал за дядо и толкова го обичам, че ми се иска да плача…\nРано сутринта на поляната няма вече никого. Подкарали са овцете и конете далече, в планините, за цяло лято. Подир тях идват други чобани да лагеруват, от други колхози. Не се задържат през деня, подминават. А нощем спират на поляната. И ние с дядо отиваме да се ръкуваме с хората. Той много обича да се здрависва и аз съм се научил от него на това. Може би някога на поляната ще се здрависам с истински пророк.\nА тази зима чичо Орозкул и леля Бекей ще заминат в града, при доктор. Разправят, че докторът можел да помогне, ще й даде някакви лекарства, за да роди дете. Но баба винаги казва, че по-добре да отидат на свято място. То е някъде там, оттатък планините, където по нивята расте памук. Та там имало едно равно място, толкова равно, че не би трябвало и връх да има, ама се издига един свят връх — Сулейманов. И ако заколят черна овца в подножието му и се помолят на бога, после се изкачат на върха и на всяка крачка се кланят и се молят на бога, но трябва хубавичко да се молят, той може да се съжали и да й даде детенце. Леля Бекей много иска да отиде там, на Сулейманов връх. А на чичо Орозкул не му се ходи. Далече е. „Пари — казва — трябват много. Там през планините може да се стигне само със самолет. А до самолета колко трябва да се пътува, и пак струва пари…“\nКогато те отиват в града, ние оставаме в лесничейството съвсем сами. Ние и нашите съседи — чичо Сайдахмат, жена му Гулджамал и малкото им момиченце. Това сме всичките.\nВечер, когато работата привърши, дядо ми разказва приказки. Зная аз, навън е тъмна-тъмна, студена-студена нощ. Шета зъл вятър. И най-големите планини — и те в такива нощи се плашат, притискат се към нашата къща, към светлината в прозорчетата. А на мен ми е и страшно, и радостно. Да бях великан, щях да наметна великанска шуба и щях да изляза навън. И щях да викна на планините: „Не бойте се, планини! Аз съм тук! Нека духа вятър, нека е тъмно, нека вие виелица, аз не се боя, не бойте се и вие. Стойте на местата си, не се притискайте вкупом.“ После щях да поема през преспите, да прекрача реките — та в гората. Нали на дърветата им е много страшно нощем в гората. Сами са те и никой дума им не казва. Мръзнат голите дървета на студа, няма де да се приютят. А аз ще ходя из гората и всяко дръвче ще потупвам по ствола, та да не му е така страшно. Навярно дърветата, дето напролет не се раззеленяват, са онези, които са замръзнали от страх. Ние после сечем тия сушици за дърва.\nЗа всичко това си мисля, когато дядо ми разказва приказки. Той много ми разказва. Разни знае — и смешни, особено за палечко Чъпалака, който бил глътнат от един вълк-лакомник, за негова беда. Не, първо го изяла камила. Заспал Чъпалак под едно листо, а камилата се навъртала наоколо, ам — и го лапнала заедно с листа! Затова и казват: камилата не знае какво гълта. Почнал Чъпалак да крещи, да вика за помощ. Наложило се старците да заколят камилата, за да спасят своя Чъпалак. А с вълка работата свършила още по-добре. И той глътнал Чъпалак от глупост, а сетне плакал с горчиви сълзи. Вълкът срещнал Чъпалак. „Какво е това буболече, дето ми се мотае в краката? Ще те глътна в миг.“ А Чъпалак казва: „Не ме пипай, вълчо, ще те превърна в куче!“ — „Ха-ха — смее се гръмогласно вълкът, — къде се е видяло вълк куче да стане! Заради твоята дързост ще те изям.“ И го глътнал. Глътнал го и забравил. Ала от този ден се простил с вълчия си живот. Почне да се промъква към овцете, а Чъпалак крещи от корема му: „Ей, овчари, не спете! Това съм аз, сивият вълк, промъквам се да отвлека овца!“ Вълкът не знае какво да прави. Хапе се по хълбоците, търкаля се по земята. А Чъпалак не мирясва: „Ей, овчари, тичайте, удряйте, налагайте ме!“ Овчарите се втурват с геги към вълка, вълкът — дим да го няма. Тичат овчарите, не могат се начуди. Побъркал ли се е вълкът, сам бяга, сам вика: „Стигнете ме!“ А вълкан-върколан в това време препуска, кожата си спасява. Ама от това не му е по-леко. Където и да се пъхне, навсякъде Чъпалак го издава. Отвсякъде го гонят, всякъде му се смеят. Изсъхнал вълкът от глад, кожа и кости станал. Трака зъби, вие: „Какво е това мое наказание? Защо сам си викам бедата? Оглупях на стари години, умът ми изхвръкна.“ А Чъпалак шепне на ухото му: „Тичай при Ташмат, той има тлъсти овце! Тичай при Баймат, неговите кучета са глухи. Тичай при Ермат, овчарите му са заспали.“ А вълкът седи и хленчи: „Никъде няма да вървя, по-добре да ида при някого да се главя за куче…“\nНали смешна приказка, а, татко? Дядо знае и други приказки. Тъжни, страшни, печални. Ама най-любимата ми приказка е за Рогатата майка-кошута. Дядо казва, че всеки, който живее на Исък Кул, трябва да знае тази приказка. Грехота е да не я знае. Може би ти я знаеш, татко? Дядо казва, че всичко това е истина. Че така е било някога, че ние всички сме деца на Рогатата майка-кошута. И аз, и ти, и всички останали.\nЕто тъй си живеем през зимата. Дълго се точи зимата. Да не са дядовите приказки, много мъчно ще ми бъде зиме.\nА напролет у нас е хубаво. Когато хубаво се постопли, в планината отново идват чобаните. И тогава ние не сме сами в планината. Само че отвъд реката, нататък никого няма. Има само гора и всичко, което е в гората. Затова и живеем на предела, за да не стъпи крак там, никой да не докосне нито едно клонче. При нас идваха дори учени хора. Две жени, и двете с панталони, едно старче и един момък. Момъкът се учи при тях. Цял месец прекараха тук. Събираха треви, листа, клонки. Те казаха, че такива гори, като при нас на Сан Таш, са останали много малко по земята. Може да се каже, че почти няма. И затова трябва да се пази всяко дърво в гората.\nПък аз си мислех, че на нашия дядо ей тъй просто му е жал за всяко дърво. Хич не обича, когато чичо Орозкул харизва боровете за греди…\n Аксакал — възрастен, почитан джигит. — Б.пр. ↑\n Енеке — майчица. — Б.а. ↑


Венецианският мит - Издателство "Леге Артис"\nНачало / Форум / Венецианският мит\nна преподаванията по философия\nФилософията не се смесва нито с науките, в които водещо е разсъждението, нито с изкуствата, в които водещо е преживяването. Тя не е нито наука, нито изкуство, а нещо като вечно напрежение между тях. Философията не е познание като глас от висините, а прозрение като вик от бездната… (Киркегор, Хайдегер)\nБойко Илиев, доктор по естетика, е завършил философия в СУ "Св. Климент Охридски". Преподава философия и естетика в Югозападния университет – Благоевград. Научните му интереси са в сферата на философия на образованието, философия на културата и пр.\nФилософията не се смесва нито с науките, в които водещо е разсъждението, нито с изкуствата, в които водещо е преживяването. Тя не е нито наука, нито изкуство, а нещо като вечно напрежение между тях. Философията не е познание като глас от висините, а прозрение като вик от бездната.\n“Това е книга за сродствата, за структурните сходства между философията и изкуството. В една постмодернистка визия Бойко Илиев защитава философските възможности на изкуството и художествената предразположеност на философията. Ако целта на преподаванията по философия е да провокират и школуват самоосмислянето на света на/от човека, усвояването и еманципацията на философския опит не може да се постигне иначе освен чрез оползотворяването на сродството “философия – изкуство”. Лазар Копринаров\n“Венецианският мит съвместява в себе си диахронност като разказ за миналото и синхронност като обяснение на настоящето или предсказание за бъдещето. Създателите му целенасочено представят неговото съдържание, но то и днес бива възприемано като напълно реално, доколкото е въплъщение на колективен, “надежден” опит на множество поколения. Те са отделени от нас не просто от някакъв, макар и продължителен промеждутък от време, а от образцовостта на поведението на тези поколения. Тяхното време е образец за следване и поведение, защото е времето на първо-творението, първо-действието, което предшества всичко емпирично, и затова закрепва себе си в разказ като сакралното време на образцовите създатели на Града на справедливостта и красотата.” Б. И.


Секс по милост - Spodeli.net\nпреди: 8 години, 1 месец, прочетена 2787 пъти\nСлучвало ли се е на някой от вас да прави, т. н. секс по милост? Ако на някой не му е ясно какво е това-сексът с някой, по когото не може да се каже, че си падаш, но ти е жал за него. Случва се по всевъзможни причини: влюбен е в теб от 9-годишен и се кълне, че „има нужда само от една страстна нощ, за да продължи напред“; морското му свинче току-що се спомина и знаеш, че ще компенсира за загубата си в леглото; останал е с един тестис заради здравословни проблеми; сърцето му е било разбито (от теб или някоя друга); не е правил секс от много време и няма вероятност да го огрее скоро; навършил е 30, а е още девствен...\n1. Не, но секс по немислост - много често! :)\n2. Някой е гледал Сексът и градът :о) Това по повод на единия тестис.\n5. Не мисля, че някое момиче би пуснало на момче по милост.\n6. Сестра ми е милостива така да се каже. Дори се омъжи по милост, нещастна е, но вече няма връщане назад.\nЗа мен няма по-отблъскващо от хленчещ, комплексиран мъж. Дори проститутката получава някаква награда, защото спи с мъж, които не желае, жената, която дарява секс по милост нищо не получава, просто дарява тялото си и е по-нищожна и от проститутката\n7. Никога не си го причинявай. После ще се чувстваш така сякаш трябва да получиш нещо. Например да ти платят. Не го причинявай и на този с когото смяташ да го направиш. Секс без чувства е като да ядеш шоколада със станиола\n8. Момче или момиче си? Аз бих те посъветвал да го направиш ако този за който те моли за това е 23 годишен девственик и момичетата не му обръщат внимание. НО с условието да бъде за първи и последен път.\n9. №7, ти да не би да си жена и да си правила секс по милост?\nНе съм чувал секс по милост наистина да се е случвал някога. Мога да си представя мъж да е "милостивият", но не и жена да го търси.\n10. И на мен ми е трудно да си представя, че жена би спала с някого по милост. Смятам, че наистина мъжете влагат по-малко чувства и мисли в секса и е по-вероятно мъж да го направи.\nАз съм жена и за мен секс се прави, когато ти искаш да станеш близък с даден човек, да сте повече от приятели. Трябва да искаш ти да му доставиш удоволствие и съответно ти да получиш такова - не става, когато единя по милост го прави с другия и само единя дава, а другия взема. Отделно никога не е сигурно, че първия път по милост няма да продължи с втори и трети...\nВ крайна сметка всеки сам трябва да преодолее някой проблеми и трудности в живота си - не че не трябва да получават подкрепа, но тя си има граници. Не можеш да решиш проблемите на другите, да избиеш комплексите и фобиите им или да повдигаш ниското им самочувствие - най много след такъв тип секс ти да добиеш комплекси и да имаш по-ниско самочувствие за себе си. Ако решиш да правиш секс без привличане или любов, поне го направи за себе си, а не за благото на някой друг. Ана


Диско кралицата Donna Summer ни предизвиква с нов албум | Kafene.bg\nДиско кралицата Donna Summer ни предизвиква с нов албум\nЗа повече от 30 години, през които Donna Summer е на музикалната сцена, тя никога не се е вписвала само в един музикален жанр. За много от феновете й Donna е, а и винаги ще бъде „кралицата на диско музиката”. Нейните хитове, издавани през годините, са обединявали различни музикални стилове – рок, R&B и разбира се диско.\nТя е сред изпълнителите, наложили поп музиката през 70-те години, а новият й албум “Crayons”, който ще бъде издаден през месец май, притежава всичко необходимо, за да я утвърди като икона в музикалното пространство. Той представлява микс от балади и песни с по-бързо звучене. За създаването му тя работи с много именити текстописци и продуценти като Greg Kurstin ((Lilly Allen, Pink)), Danielle Brisebois (Natasha Bedingfield, New Radicals), JR Rotem (Sean Kingston, Rihanna), Lester Mendez (Sean Kingston, Rihanna), Evan Bogart (Rihanna). Както в предишните й албуми, издадени през 70-те и 80-те години на миналия век, така и в този Donna пише по-голяма част от песните си сама.\nПилотният сингъл от албума носи заглавието “I’m A Fire”. Той е направен в няколко варианта, ремискирани от различни имена в клубната и хаус музика, някои от които са Baggi Begovic & Soul Conspiracy, Matty’s Soulflower, ROCAsound (Sebastian Arocha Morton), Craig C, Lost Daze (Frank Demaria & Tony Saputo), Rod Carrillo, Redtop.\nКато цяло парчето притежава изключително изразен клубен саунд. Той съблазнява със своята бас линия, техно и електро хаус елементи, в различните ремикси.\n“I’m A Fire” се нарежда сред четирите най-обсъждани песни в радио класациите. Макар песента все още да не е достигнала до върха на класациите, Donna успява да привлече вниманието на повече репортери, отколкото изпълнителите, чиито песни попадат в Top10. Още от първата седмица, в която тя се разпространена в клубовете, предизвиква истинска еуфория сред посетителите.\nDonna описва идеята за наименованието на албума „Crayons” (пастели), както и естетиката му като „менажерия от цветове и стилове с леки загатвания от различни етнически традиции и фолклор. Иска ми се, когато хората слушат песните от албума да си спомнят за младостта, за детството, както и за радостта и удивлението, които са изпитали при отварянето на първата си опаковка пастели”.\nДългият списък от музикални постижения на Donna включва 14 сингъла, достигнали челна позиция в класацията на Billboard, 12 златни и платинени сингъла, 5 награди Grammy, 6 награди на Американската музикална академия, 2 двойни платинени албума, както и 1 платинен, и 8 златни албума. Песента й “Last Dance” печели, както награда Оскар, така и Златен Глобус.\nDonna е първата изпълнителка с албум и сингъл, които са на първа позиция в класацията на Billboard едновременно . Тя е и първата, издала три последователни двойни албума, достигнали до върха на класацията на Billboard (“Live and More”, “Bad Girls” и “On the Radio”.\nТя завладява класациите с хитовете си “Hot Stuff”, “Bad Girls” и “No More Tears (Enough Is Enough)”(в дует с Barbra Streisand). Трите хита достигат до първите места в рамките на една година. Дуетът й с Barbra Streisand e получава златен статус.\nИзпълнителката е първата, която получава награда Grammy в категориите „Best Rock Female Vocal Performance” (за “Hot Stuff”, който е сертифициран като за платинен) и “Best Dance Recording” (за „Carry On”).\nSummer е един от първите изпълнители, заедно с The Bee Gees и Barry White, които са вписани в Залата на славата.\nЕдно може да се каже за албума й със сигурност – той е като кутия с пастели. Когато я отвориш започваш да се чудиш с кой цвят да започнеш, или по-скоро кой стил музика да чуеш първо. “Crayons” e просто една пъстроцветна дъга.\nКой ще бъде хитът на лятото?\nОбновената зала на Операта посреща зрители с Турандот


# 15 4 юни 2007, 21:59 ч.\nmakaui daniela, !!! Много вкусно нещо си съчинила!\nНаправих я за вечеря и........свърши много бързо.\nКато изсъчиниш още нещо, непременно го напиши! Бива те в съчиненията!!!\n# 16 4 юни 2007, 22:20 ч.\nи аз съм готвила такава мусака,моята свекърва ми я показа и наистина е много вкусна само,че аз слагам и скилидка чесън нарязана на ситно\n# 17 5 юни 2007, 07:53 ч.\nХареса ми, ще пробвам- мерси\n# 18 5 юни 2007, 10:54 ч.\nЗвучи добре , ще я пробвам ! Надявам се и на съпружеското тяло да му допадне ! Като си е решил нашия , че тиквичките са само и единствено пържени .....върви , че му обеснявай ! Ама аз ще я спретна тази мусакица пък да видим\n# 19 5 юни 2007, 11:40 ч.\nМомичета , мерси !\nЕто ви още една измислица премислица :\nСварявате спанак в количество равно на каймата , която ще сложите .\nСол , черен пипер , подправки по желание .\nГалета за да може да се оформят кюфтета\nВ робот омесвате добре всичко , след което оформете получената смес , както на вас ви харесва .\nОвалвате в галета , топите в яйце предварително разбито и отново в галета .\nГотовите кюфтета могат да се изпържат в силно нагорещена мазнина или да се наредят в тавичка предварително намазана с олио и да се изпекат във фурната .


Самоков събра над 60 хил. лв. за лечението на Калин Иванов | Вестник Приятел - новини от град Самоков\nЕ, в Самоков явно живеят много добри хора напук на нихилистичното мнение на доста наши съграждани. Оказва се, че ние, самоковци, можем да се обединим около истински важните неща, а именно – здравето и живота на наши приятели, съседи, познати, а и непознати.\nТова се доказва и от крупната сума от 58 000 лв., които са преведени по банковата сметка на майката на диагностицирания със злокачествен меланом на клепача в началото на октомври Калин Иванов – Галина, в Пощенска банка до четвъртък, 27 октомври.\nПрипомняме, че вчера Общинския съвет подкрепи благородното дело като реши за тази цел да бъдат отпуснати 2000 лв. Очаква се общинските съветници да направят и лични дарения.\nСамо за две седмици всички ние, заедно, успяхме да съберем нужните по предварителна и непотвърдена информация средства за лечението на 16-годишния ученик от ПТГ „Никола Вапцаров” в Германия. За съжаление, все още липсва официална информация от изследванията в Университетската болница в Мюнхен.\nВеско Цинзов над всички в надпреварата за купа “Белмекен”\nTags: банка болест Галина Иванова Германия дарение дарения заболяване Калин Иванов лечение Мюнхен общински съвет общински съветници Пощенска банка ПТГ Никола Вапцаров


ВИДЕО: Първият Airbus A350 XWB Singapore Airlines\nBy Сорин Руси Последна актуализация 3 фев 2016 г\nНа 2 февруари първи A350-900 al Singapore Airlines извърши първия полет над югозападната част на Франция. Самолетът, който има флагманската окраска на авиокомпанията, ще влезе във финалната фаза на производство, която включва други наземни проверки и тестови полети, преди да бъде подготвен за доставка през следващите седмици.\nНовият самолет A350 XWB ще бъде опората на бъдещия средно голям широкофюзелажен флот, собственост на Singapore Airlines. Общо авиокомпанията е поръчала 67 самолета A350-900, които ще се изпълняват както за полети на дълги разстояния, така и за регионални услуги. Седем от самолетите ще бъдат доставени Версия с ултра дълъг обхват, за полети до 19 часа, които позволяват на превозвача да възобнови непрекъснатите полети до САЩ.\nA350 XWB е най-новото поколение широкофюзелажен самолет в света и най-новият член на семейството на Airbus. Той разполага с най-новия аеродинамичен дизайн, фюзелаж и крила от въглеродни влакна, плюс нови двигатели с ниско гориво Rolls-Royce Trent XWB. Заедно тези нови технологии доведоха до оперативна ефективност, с 25% намаление на разхода на гориво и емисиите, както и значително по-ниски разходи за поддръжка.\nКъм днешна дата Airbus е регистрирал поръчки за 777 самолета A350 XWB от 41 клиенти по целия свят, превръщайки се в един от най-успешните широкофюзеляжни самолети до момента.\nA350-900Редовен пътнически самолет"Ролс-Ройс"Singapore AirlinesТрент XWB-97\n[Оферта на Ryanair] Букурещ - Болоня / Милано от 4.99 евро


Производителите скочиха на данък „вредни храни“ – Труд\nПроизводителите скочиха на данък „вредни храни“\n24.10.2015 • 21:47\nНай-големите асоциации на производителите на хранителни продукти и напитки се обявиха срещу въвеждането на т.нар. данък вредни храни. Това е записано в декларация на съюзите, разпространена до медиите.\n„Данъкът ще доведе до ограбване на българина чрез драстично вдигане на цените, без да има здравен резултат“, категорични са от фирмите. Според асоциацията има три основни аргумента срещу въвеждането на данъка.\nПърво – здравните мотиви са недоказани. Второ, ако се обложат предлаганите съставки на храните и напитките, ще се ограничи незначителна част от общото потребление на сол с 1%, на захар с 6% и на напитки с 3%. Трето, няма да има повишение на приходите към бюджета, а обратното, смятат производителите.\nТе прогнозират, че ако поскъпнат храните, българите ще се насочат към по-евтини продукти, които използват съставки заместители. От асоциациите предупреждават, че въвеждането ще намали с 27,4 млн. лева приходите от данък върху физическите лица и с до 90 млн. от данък ДДС и корпоративен данък.\nОтделно ще бъдат съкратени минимум 4000 работни места, пише в позицията.


72 коли и мотоциклети от първите години на ХХ век на събор в Стара Загора\n272 коли и мотоциклети от първите години на миналия ХХ век до финално разрешената от регламента 1990-а бяха представени в Стара Загора на седемнадесетия събор на ретроамотомобилите, съобщи председателят на САК „Ретро“ Стара Загора Гено Иванов.\nГолямата награда, купата на кмета на Стара Загора - Живко Тодоров е присъдена на собственика на единствения у нас армейски джип „Феномен Гранит“ - Найден Марков.\nКупата на домакините от САК „Ретро“ е присъдена на Ангел Жеков за „Порше 912“, произведено през 1977 година, което все още е в движение.\nСред наградените има колекционери от Сърбия със „СААБ 96“ и Румъния с джип „АРО 243“, който е пристигнал със сертификат, доказващ неговата историческа стойност. С част от колекциите са се похвалили и няколко англичани, постоянно живеещи в България.\nСнимки: Красимира Мирева


store.bg - Карта на Русе : Map of Ruse - M 1:9000\nКниги Карти и атласи Туристически карти Карта на Русе : Map of Ruse - M 1:9000\nРазмери 12.30 / 22.50 / 0.40 cm\nНа български и английски език. Проверена с GPS. Туристически пътеводител, природен парк "Русенски Лом", карта на Букурещ.\nРусе е най-голямото българско дунавско пристанище. Застроен е върху тераси на река Дунав и отстои на 500 км. от устието ѝ. Русе е построен на мястото на античния град Сексагинта приста, основан като станция на римския дунавски флот.\nС активното корабоплаване по Дунав в града прониква европейско влияние, което се отразява на цялостното му развитие. Архитектурата на новостроящите се сгради наподобява виенската, заради което градът е известен и като Малката Виена.\nВ картата на Русе са включени още:\nприроден парк "Русенски Лом";\nкарта на Букурещ.\nХарактеристика на карта Русе:\nРазмери на разгъната карта: 100 x 67.\nМащаб на карта Русе 1:9 000.\nМащаб на картата на на централната част на Русе 1:6000.\nМащаб на картата на кварталите "Долапите" и "Средна Кула" 1:16 000.\nМащаб на картата на квартал "Басарабово" 1:18 000.\nМащаб на карта Букурещ: 1: 100 000.\nЗа да оцените картата "Карта на Русе : Map of Ruse", изберете цифрата отговаряща на Вашата оценка по десетобалната система:\nТуристическа карта на Западни ...\nИзползваните в представянето на карта "Карта на Русе : Map of Ruse - M 1:9000" текстови, графични и други материали са собственост на носителите на авторските им права.


Кристали astrobijou 3/15/17 07:58 am\nДревните египтяни са използвали този камък, за да заздравят кръвта и повишат създаването на кръвни клетки. През средновековието е бил известен като „камък на кръвта”, поради факта, че водата използвана за неговото полиране се оцветява в кърваво червен цвят. Индианска легенда гласи, че бойните рисунки по лицето направени от Хематит ще направи война непобедим в битката. Хематитът се е вярвало, че дава неуязвимост, той се е използвал като защитен амулет срещу нападение и раняване, а американските индианци дори са разкрасявали телата си с хематитен прах преди битка. Още в древността са използвали хематит за лечение, като кръвотворно средство, чувствали са неговото влияние върху биополето на човека и са го използвали масово за талисман. В Индия бил символ на храброст и мъдрост, в Европа бил особено моден в Италия, във Виена. Влияе благотворно на нервната система, потушава нервните изблици. Използван е също и при различни заболявания на половата система: простатит, менструални нарушения и др.\nНай- подходящ за зодии:\nВлияе благотворно на нервната система, потушава нервните изблици. Използван е също и при различни заболявания на половата система: простатит, менструални нарушения и др. Влияе благотворно на нервната система, потушава нервните изблици. Използван е също и при различни заболявания на половата система: простатит, менструални нарушения и др. 2017-03-15T07:58:00-04:00 2017-03-15T07:58:00-04:00


Борисов: Тестват 1000 души за коронавирус за представителна извадка – vEvesti.bg\nБорисов: Тестват 1000 души за коронавирус за представителна извадка\n1000 души – полицаи от граничните пунктове, шофьори от градския транспорт, шофьори на линейки, ще бъдат тествани с бързи тестове за COVID-19. Тази представителна извадки ще подскаже на докторите как ще се развие заразата. Това обясни премиерът Бойко Борисов на брифинга след заседанието на Европейския съвет в четвъртък вечер.\nВчера следобед премиерът е разговарял дълго с председателя на медицинския съвет проф. Коста Костов, а след това с началника на Националния оперативен щаб ген. Венцислав Мутафчийски, след което се е стигнало до това заключение. Премиерът подчерта, че държавата разполага с 1000 бързи теста и половината ще използва сега, а след известно време ще тества отново същите лица.\n„Никъде няма достатъчно бързи тестове, дори и Испания, която ги произвежда. И те нямат много. Тестовете, които имаме, са дарение, т.е няма да се използват държавни пари. Обсъдихме какво ще се случи последствие, как ще реагира европейската икономика на тази криза“, добави той.\n„Има ли лекарство – няма, има ли ваксина – няма, има ли надежден тест – няма ли. Обсъдихме какво ще се случи последствие, как ще реагира европейската икономика на тази криза. Решихме да подпомагаме кой каквото може, освен с писмата които пратихме за Хърватия със съпричастност“, каза Борисов.\n„Това, което поставихме като тема, са медицинските облекла, маски, обяви още премиерът. – Държавните и правителствените ръководители на страните от ЕС ще координират действията си за овладяване на епидемията от коронавирус, както и начините за справяне със социалноикономическите последици от разпространението на заболяването“.\n„Към днешна дата никакви пари не се предвиждат. Общото заключение е какво би се случило… Тепърва ще се търси такова решение, защото, когато става въпрос за пари, трудно ще се намери решение между по-богатите държави и тези от Централна и Източна Европа. Обединяваме се около три предложения“, заяви премиерът.\n„Дава се възможност да ползваме от неусвоените пари от фондовете, както и да пренасочим пари. От фондовете ни се дава възможност да претрансформираме пари за най-нуждаещите се. В момента все още няма проблем. Когато брутният продукт падне с 2%, тогава според мен ще са необходими трилиони, но първо ще се помогне на страните, които са в еврозоната. В понеделник „докторски мозъчен“ тръст в ЕС ще препоръча мерки общи за всички 27 държави-членки“, обяви още Борисов.\nБорисов отново подчерта, че лекарство няма, ваксина няма, надежден тест няма. „Мозъчният тръст да препоръча мерки към всички държави членки. Българите повярваха на щаба, а не на тези, които казваха, че някой е пуснал слуха за коронавируса. Бързи, навременни са били нашите мерки„, констатира той.\n„Премиерът на Израел ме увери, че по-рано от осем седмици няма да могат да гарантират за надеждност на тест. Щабът ще разпредели утре 800 облекла. Ще раздадем по две облекла на най-засегнатите места“, съобщи Борисов.\nПо време на съвета е било отчетено, че България се справя прекрасно с мигрантската криза. Премиерът съобщи че Медицинският съвет и щаба са на мнение, че мерките, които се вземат, показват плавно вдигане на кривата при заболеваемостта, което е по-доброто за здравето на хората. „Ще бъдат направени 1000 бързи теста на гранични полицаи, шофьори на линейки, шофьори на автобуси. Ще се проверяват рискови групи полицаи и шофьори, на линейки и на автобуси от градския транспорт и така ще разберем каква е картината. Ще видим колко от тях са заразени и колко са с антитела. След две седмици ще направим още по един тест и ще видим как се променя клиничната картина. Така ще разберем след колко време ще дойде пикът, кога – платото на инфекцията, и кога хората ще могат да се върнат към нормална работа. Затова сега искаме един милион теста, през април-май ще са ни нужни много тестове“, каза Борисов.\n„Европейската солидарност съществува, защото имаме фондове, от които харчим в момента за заплати, за апаратура. Въпросът е при липса на евробюджет за следващия програмен период какви пари ще бъдат разпределени“, каза премиерът Бойко Борисов.\n„Всички в Европа вярват, че България ще започне производството на защитни облекла , че ще има и за износ“, каза още премиерът.\nВ отговор на друг въпрос той изтъкна, че „зелените“ транспортни коридори започват да работят още по-добре.\nВъв връзка с Великден Борисов каза, че не може да вземе решение за затваряне на църквите, но препоръча да се предприемат мерки хората да са по-раздалечени, да има навсякъде дезинфекция.\nВ отговор на въпрос за предстоящото заседание на НСТС и исканията на бизнеса да се разширят икономическите дейности, които ще бъдат подпомогнати заради кризата, вицепремиерът Томислав Дончев изтъкна, че дефиницията на сектори е безкрайно широка, но добави, че огромната част от засегнатите ще бъдат покрити от предлаганите антикризисни схеми. Премиерът каза, че се очаква в сряда БНБ и търговските банки да излязат с пакет от мерки. Вицепремиерът напомни, че за съкратените има обезщетение за безработица.\nВ отговор на въпрос за поемането на разходите за осигуровки, премиерът каза: „Когато бюджетът не се изпълнява, а разходите летят с милиарди нагоре, в един момент няма къде да се срещнем“ и допълни, че по тази причина заедно с финансовият министър се пресмята всяка стотинка“.\n„Не виждам смисъл от свикване на Консултативен съвет за национална сигурност, този съвет няма какво да реши, каза премиерът. – Това което президентът Румен Радев направи, е недопустимо. Нито един негов колега не го направи, а всеки си защити правителството“. Той посочи, че е спрял в неделя, 22 март, ежедневните си разговори си с президента Радев след изявленията и решенията на президента относно проектозакона за извънредното положение, обявено заради епидемията с коронавируса.\n„Съжалявам, че българският парламент не продължи работа по подобие на Министерски съвет и Европейския парламент“, каза още Борисов.\nВ същото време министър-председателят на Италия Джузепе Конте не приема проекта, изготвен по време на видеоконферентната среща на върха на ЕС, за общи икономически мерки срещу пандемията от коронавирус. Това съобщиха източници от италианското правителство, предаде Франс прес и БТА.\nИталия иска Европейският съюз да изготви по-категорични икономически мерки и „иновативни финансови инструменти, които да са реално адаптирани за война„, е казал сътрудник на премиера, цитиран от италиански медии.\nПо въпроса как да се реагира на икономическата катастрофа, която заплашва ЕС, когато се сблъскват възгледите на страните от Южна Европа, привърженици на идеята за по-голяма финансова солидарност, и тези на страните от Северна Европа, отбеляза АФП.


Кога Е Най-доброто Време За Измерване? – Високо кръвно налягане – Azneiskam.com\nКога Е Най-доброто Време За Измерване?\nТова може да има смисъл ако сме близо до получаването на хипертония, която е факт при хора с кръвно налягане близко над 140/90. Някои статистики сочат, че две трети от хората диагностицирани с хипертония в момента не разполагат с добър контрол на кръвното налягане. Понякога от лекарствата може да се почувствате по-зле преди да се подобрите, така че е важно да не се отказвате или внезапно да спирате приема им, без да се консултирате с лекар. И ако има проблем с най-малките артериоли – да кажем, че се разрушават – тогава ще има проблеми с бъбреците или с очите. Около една пета от обема на кръвта, изхвърлена от сърцето, преминава през бъбреците.\nТова е един пример.\nЗа възрастни систоличните или диастолните показания са постоянно по-високи от 120/80 mmHg. По-голямата част от тези проучвания подкрепят концепцията, че наследяването вероятно е многофакторно или че редица различни генетични дефекти имат повишено кръвно налягане като един от неговите фенотипна изрази. Това е един пример. Това състояние се нарича също синдром на хипертония или симптоматична хипертония. Хората, които имат стойности на BMI 30 или повече са с висок риск от сърдечносъдово заболяване. Лекарството също така инхибира обратното поемане на отделения норадрналин от адренергичните нервни терминали. Също така движението на водата между клетките и интерстициума играе второстепенна роля в сравнение с това.\nТрамсулозин има по висока потентност за инхибиране на контракциите в простатната гладка мускулатура в сравнение с другите алфа блокери. Затлъстяване може да увеличи риска от хипертония до пет пъти в сравнение с нормалното тегло, а до две трети от случаите на хипертония могат да се отдадат на наднорменото тегло. Сред тях е и редуцирането на наднорменото тегло – една от най-честите причини за високо кръвно налягане. Дозировки от по 100 мг дневно обикновено са достатъчни за постигане на адекватна ала блокада. аспирин за кръвно налягане . Вие можете сами да контролирате кръвното си налягане, като го мерите два пъти дневно – сутрин и вечер (в часовия интервал 21.00 – 22.00 часа), както и във всички случаи на неразположение. Второ, стабилността на повишаващото се кръвно налягане (критерий за диагнозата на хипертонията като хронично заболяване) трябва да бъде потвърдена чрез измервания в различни дни, за предпочитане с интервал от поне седмица. Дори и кръвното ви да е високо, това може да бъде само моментно състояние. Последните проучвания в тази област показват, че увеличената минералкортикоидна активност при тези пациенти стои в основата на тази резастентност и това наблюдение е станало основание за включването на минералкортикостероидните антаонисти като четвърти антихипертензивен препарат. Главната област на приложение на препарата е лечение на феохромоцитом.\nАлфа блокерите се подразделят на реверзибелни и нереверзибилни блокери в зависимост от вида на свързването на препарата с алфа рецептора. Tramsulozin е компатитивен алфа-1 рецепторен антагонист, който се различава от повечето алфа рецепторни блокери. Indoramin е друг селективен алфа-1 рецепторен антагонист, който така е и ефикасен антихипертензивен препарат. Urapidil е алфа-1 рецепторен антагонист със слаб афанитет към алфа2 рецепторите и 5-Н1а рецепторите, притежава и слаба бета1 рецепторна агонистична активност, ползва се ката антихипертензивен препарат, така и за лечение на бенигнена простатна хиперплазия. Doxazozin е ефикасен за лечение на артериална хипертония и бенигнена простатна хипертрофия.\nКакто вече стана дума – това са случаите на артериална хипертония, при които не може да се определи основната причина за проблема. В резултат на това човек не обръща внимание на проявяващите се симптоми и не получава своевременно лечение. В момента обаче генетичното влияние върху хипертонията не е напълно изяснено. Научните проучвания обаче не подкрепят тяхната ефикасност, тъй като проучванията най-общо са с ниско качество. Дълготрайната употреба обаче може да доведе до поява на фиброза на пениса, а систимната абсорбция може да доведе до поява на ортостатична хипотония; приепизма е друга честа реакция и може да се наложи за овладяването му приложение на алфа-агонист като Фениефрин (Ефортил). Апаратът е напълно електронен и предназначен за домашна употреба. народна медицина при високо кръвно налягане . Противопоказанията за употребата им са хиперкалемични състояния (ХБН) или едновременната им употреба с горепосочените класове медикаменти (АСЕ инхибитори и бета блокери). Според статистиката на Американската диабетна асоциация, около 73% от възрастните с диабет имат високо кръвно налягане или използват предписани лекарства за понижаване на кръвното налягане. Учените са установили, че генетичната информация, която получаваме от своите родители може да изиграе важна роля в появата на някои заболявания по-късно. Високото кръвно налягане може да порази човек, който страда от излишни килограми или пък затлъстяване; който води заседнал начин на живот, консумира прекалено много сол, мазнини, алкохол, тютюн или пък е изложен на високи дози стрес.


Студенти по медицина в Пловдив: Приех като лична кауза да помогна на лекарите - plovdivtime.bg\nНачало Младият Пловдив Студенти по медицина в Пловдив: Приех като лична кауза да помогна на лекарите\n„Почувствах, че трябва да бъда там и да помогна. Това го приех като лична кауза”, добави друг. Студентите по медицина коментираха и хората, които не вярват в съществуването на COVID-19.\n“Когато опасността е лична и засяга техните близки и роднини, ще погледнат на обстановката по различен начин. Тогава ще осъзнаят, че реално хората около тях са в опасност и мерките, които взимат оказват влияние”, посочи бъдещ лекар.\n“Имахме стажанти, които работиха не само в Инфекциозната клиника на УМБАЛ „Св. Георги”, но и в спешното отделение, в Клиниката по анестезиология и интензивно лечение и в други университетски болници”, заяви ректорът на университета проф. д-р Мариана Мурджева. „Такава готовност съществува и аз се радвам, че можем да се гордеем с нашите студенти, които се отзовават. Те са посветени на хуманността и задачата да помагат на обществото в такъв тежък момент”, каза още ректорът на МУ-Пловдив.