Страници: << 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | >> (покажи всички)\nRe: "Стипчивият плод"\n#1726582 - 25.04.2007 05:39 [Re: tisss]\n("Стипчивият плод") ЗНАЯТ КОЯ РЪКА ДА ЦЕЛУВАТ...\n13.09.2003. "В периода 1944-1950 г. се надигна вълната на революционния терор и насилие*. Разформирован бе основно завареният държавен апарат. Премахната бе монархията. Разгром сполетя опозиционните партии, започна терор в собствените партийни редове, чийто връх е процесът срещу Трайчо Костов през 1949 г.\nНародът** обаче беше опиянен от обстоятелството, че ще се посегне на собствеността и имота*** на богатите (1 на сто от населението), за да живеят добре останалите 99 на сто. Каква велика заблуда! Колко скъпо се плати за това, че се посегна и на онази собственост, която имаше трудов характер, която възпитаваше ежедневно и ежечасно предприемачество и инициативност! Всъщност мисля, че именно собствеността бе най-страшното откритие на марксизма, на което платиха данък народите в продължение на повече от век и половина****.\nНейното брутално отнемане доведе до тежки и непоправими последици в материалното производство, в обществената психика, в личния морал. Нарушиха се естествените връзки между хората, мярката за това "кой е по-способният" изчезна. Хората загубиха опората, "цената" на своите действия.\nВместо резултатите от труда, и то признати в обстановка на конкуренция, при един обективен съдник - пазара, мярка за личността станаха подлостта, лицемерието, угодничеството като средства за "израстване" и участие в разпределението.\nБългария не бе отмината от драмата на национализацията през 1947 г. и колективизацията на земята през 1950 година. Тодор Живков е активен организатор и изпълнител на тази линия. Той е в първите редици на средната възрастова генерация в партията*****, която е опора на ръководството в ония години."\nИз книгата "Вторият етаж" на Костадин Чакъров, който във въведението на страница 9 документира: "Участието ми в ключовия кабинет на нашата политическа система беше един истински исторически шанс"... Бил е личен съветник на Т. Живков.\nСтр. 49, цит.съч.: "За цели десетилетия трайни позиции заема посредствеността на хора, които нямат интелектуални цели и амбиции. Това са годините, в които България е кривото огледало на сталинизма. Нейната социално-политическа панорама отразява трагедията на руския народ, но й придава и нещо нашенско, лично и дребно. Тези години са години на "първоначално натрупване" на власт и привилегии чрез служба, на разчистване на сметки".\nЩрих... Книгата "Вторият етаж" излиза на бял свят като "журнален вариант", т.е. непълна версия в т.нар. поредица Библиотека "Пламък" (отговорен редактор моя колега, роденият в 1948-ма Николай Стоянов) през 1990 година и е набрана в Държавната печатница "Георги Димитров", т.е. правена и издадена е от комунисти с определена, според мен - все пак конкретна, тактически обусловена за оня период вътрешнопартийна за уж обновяващата се БКП/БСП манипулативна цел.\nТекстът е правен стилно, с балансиран тон. Носи отвращение както от социализма, така и от основата му - марксическата философия. Т. Живков е представен като личност с качества на умел политически демагог - от една страна, и добродетелен саможивец - от друга, пленник на стремежа си за власт.\nКостадин Чакъров: "В многобройните ми срещи и при работата ми с него****** (от 1974 до 1989 г.) аз от никого не съм чувал толкова тежки и категорични оценки за непригодността на нашата система, колкото от Живков".\nДетайл от облика на Георги Джагаров (стр. 60 на цит.съч.): "Около 1976 г. в резервата Бели Искър (зад Ихтиман) Тодор Живков бе на лов със своята дружина. Компанията се нареди да гледа новините по телевизията. Информационните блокове течаха, стигна се до някаква изложба с реч на Светлин Русев. Той говори дълго, но не спомена нито Априлската линия, нито името на Тодор Живков.\nТой (Т.Живков) се ядоса и започна да ругае тия от интелигенцията, които си въобразяват много и т.н. Услужливо "перлата в короната на падишаха", поетът Георги Джагаров (тогава той бе заместник-председател на Държавния съвет) го допълни: "Правилно, другарю Живков, те трябва да знаят от коя ръка ядат и коя ръка да целуват". След 10 ноември 1989 г., в познатия стил на политическото хамелеонство, същият човек демонстративно хвърли партийния си билет. От негова "изповед" в пресата разбрахме колко му "тежала душната атмосфера" около Живков, колко се борил за запазване на морала на твореца и личността..."\n25.09.2003. Има претенциозни особи, които се опияняват от собствения си глас; дали не съм от тяхната пасмина?\nГледам, по-точно - усещам Re. и новият й приятел как се стараят да бъдат уравновесени, налагащи присъствието си... И ми се сториха уязвими и болезнено честолюбиви. Всичко около тая двойка силно ме интересува - навява ми образа на крадци, нахълтали в черква. Заболя ме за тях, че са така безпомощни и така изнервени пред обстоятелството: първо - че тя се е продала, второ - че той си е купил нейната привързаност. Как ли ще протече животът им без любов, жегва ме идиотски въпрос. И се почувствах като монахът от храма, който сутрин бие клепалото, ходейки по двора на някакъв манастир вдън гори тилилейски.\nЧетейки книгата на Морган Скот Пек (някой си, роден в 1947-ма, т.е. мой връстник, известен на Запад психоаналитик) "Хора на лъжата"... От прочетено на стр. 45, моя си идея... Изборът всъщност е криза. Моралът не предполага колебание. При избора имаш възможност да се почувстваш достоен или обратно - недостоен човек, независимо каква купчина от оправдания ще струпаш пред себе си.\n...За да се почувства в силна позиция, Re. дала пари на чистачката да ми купи цигари, като знак на благодарност, че съм пратил ученици да помогнат да изнесе вещите си от досегашния й кабинет. На нейно място не бих постъпил така. В тоя случай "благодаря" означава "Гледай си работата!" На нейно място бих си тръгнал без обичайните жестове - именно защото са изпразнени от човечност, по-скоро унижават и даващия, и вземащия в един и същи момент... Все пак приех цигарите и не ми пука кой как се чувства; моите сметки са чисти.\nТоя мой връстник Морган С. Пек леко ме дразни с това натрапничаво вглеждане в механизмите и структурата на Злото. Основен недостатък в размишленията на типичния североамериканец, на типичния янки: много му се ще да изглежда почтен, чистичък и благоразположен. А точно тая амбиция ми подсказва обратното. Книгата ми се явява с фанфари и развени флагове на благороднически фамилии сякаш. Прочел съм първо последната, а сетне и първата й глава, и не откривам нещо кой знае колко оригинално.\n"Ламски" трябва да се изтърколи на обществената сцена раздърпан, нехаен и усмихнат, даже наивен и глуповат на вид - именно защото не е никак глупав и нехаен. Просто "совите не са това, което са".\nТова е стилът на Сократ.\nХората на науката изглеждат посредствени в сравнение с хората, прилагащи интуитивния подход. Интуитивистите пък са наглед разхвърляни, но - човече, внимавай с тях! Защото са жестоки, дори със себе си са жестоки тия редки птици.\n...А аз кой съм? Вероятно... по малко от едните и от другите. Всъщност, да съм г-н Никой ми харесва. Но то не е смирение, а предизвикателство. Умирам за предизвикателствата. Те ми отварят хоризонти, изкушават любопитството и духовната енергия, доколкото я имам като простосмъртен българин.\n27.09.2003. "Присъствието", за което говори С. М. Пек в главата "За обсебването и екзорсизма" (стр.231 горе), съм усещал като че ли за първи път свит, клекнал към 22,30-23 часа в буренака пред къщата в Тригорци, Добруджа - блестящи очи, вперени в тила ми от височина 2 - 2,50 метра и мразовития полъх на животински страх, нахлул неочаквано, изведнъж у мен под спокойното безразлично, обсипано с едри звезди черно небе.\nНе със зрението си, а с усета си "видях" силуета на висок кадифено тъмен човешки торс надраснал буренаците на разстояние 6-7 метра зад гърба ми.\nДали не е бил Моят ангел, слязъл за малко на Земята?\nУсещал съм да ми се изправят косите по подобен повод и друг път преди това, но то е било не така настойчиво вперено в мен.\nВтория път, вече в по-продължителен период от време, около 40 дни подир смъртта на баща ми откривах това чувство за невидимо чуждо Присъствие в гаража на улица "Янко Сакъзов" 28 и долу, в работилницата на баща ми. Седях по час и повече в обгореното купе на колата в тъмния гараж и кой знае защо палех свещ в един автомобилен тас на коленете си и пушех цигара след цигара...\n29.09.2003. Завчера, в събота, дочетох книгата, издадена от автора С. М. Пек, когато е бил в 46-тата си година, т.е. през 1986-та. Ето забележките, обобщени върху вътрешната част на корицата най-отзад.\nИнтелект от висок разред, авторът - и това е симпатичното в тоя случай! - греши, като аргументира тезата си за Злото и прочие със следните по-основни фикции, т.е. неистини:\n1. Че смъртта е Зло (стр. 54); а тя е част от Живота.\n2. Че бягството от Злото ни спасява от Злото (стр. 76); но бягството не спасява, а ни прави жертва...\n3. Че Злото е абсолютна и тотална монолитност (стр. 87); а Злото всъщност има структура.\n4. Че изправяйки се срещу Злото, човешкият дух понася загуби и е заплашен да се изразходва докрай (стр. 209); а е точно обратното: духовният човек израства именно съпротивявайки се на Злото.\n5. Че е възможен свят, основан само на Любов, в който отсъства деструкцията като стихия на Злото (стр. 244); много красива и много безплодна илюзия! С тая илюзия си послужиха първо комунизмът, после неговите производни - фашизмът и нацизмът.\n6. Че личният избор у човека не се влияе от инстинктите (стр. 285); липса на смирение е такова твърдение.\nТия слабости са от желанието да представи съвършена теорията си. А няма съвършени теории. Всички те са само хипотетични модели на Истината. Инстинктът е винаги жив у човека.\nКнигата е особено ценна именно защото "говори" по тая тема, а не защото носи кой знае какви прозрения. Откриването на дебат е главното й достойнство.\n...Между другото, в краткото представяне (нотис) на друга книга - "Героят в теб" от Каръл С. Пирсън, откривам т.нар. от автора "шест архетипа, с които живеем: Невинен, Сирак, Скитник, Мъченик, Воин, Магьосник". В една или друга степен те съществуват у всекиго и определят живота ни.\nСъбота след обяд усетих, че се разболявам. Неделята изкарах в леглото, а вечерта имах силно главоболие. Митко Йовчев от втория етаж ми донесе лекарство - aspisal (от рода на аспирина). Пих едно хапче, късно през нощта се изпотих и сутринта отидох на училище. Като че ли ми мина.\nПоследните дни времето е разкошно. Началото на есента е и дърветата постепенно менят цвета си под едва забележимо отслабващото слънце.\n* Понятието терор, от фр. "ужас", означава управление чрез насилие, тъй че авторът К. Чакъров не е точен в словесния си израз.\n** Обобщението едва ли е уместно и обслужва тезата за прословутата "българска завистливост" към по-кадърния, по-предприемчивия, за която просташка завистливост говори още Елин Пелин в началото на ХХ век.\n*** Пак езиково излишество, понеже "собственост" включва и "имот".\n**** След огласяването на Комунистическия манифест през 1848 г. от Карл Маркс.\n***** Българската комунистическа партия, приемник на която се явява сегашната основна управляваща партия в Република България от 2007 година БСП.\n****** С Тодор Живков. Бел.м., tisss.\n#1728265 - 26.04.2007 01:17 [Re: tisss]\n("Стипчивият плод") ПРИТЕЖАТЕЛ НА СЪКРОВИЩА\n15.10.2003. Току-що приключих писането, редактирането и подреждането по страници на книгата "Ламски". Остава ми да прехвърля текста от работната памет на компютъра върху компакт-диск. С илюстрациите по части книгата е общо около 32 печатни коли, т.е. около 520 страници.\nЧаст І "Семейно щастие" - 160 страници.\nЧаст ІІ "Виктор" - 192 страници.\nЧаст ІІІ "Отнесени от вихъра" - 164 страници\nАко трите части се обединят, обемът е точно 32 печатни коли (512 стр.).\nЗаваля. Ръми приспивно, а и светлината, просмукваща се през облаците, настройва за тихи, кротки, печални равносметки. Обади се Емил*; излизам с колата да побъбрим на чаша кафе с тоя уравновесен човек, когото съм приел от трийсетина години, откакто се познаваме, за далеч по-опитен от мен приятел - уравновесен, сдържан, дългогодишен редактор в пловдивското издателство "Христо Г. Данов".\n24.11.2003. Днес приключи и краткият живот на едно същество, на което не било отредено да се роди. Рязко казано, усещам се убиец. Не мога да знам каква драма изживява жената, когато се подлага на тая операция. Момче или момиче е било? Какви ли заложби е носило, каква ли съдба, ако го бяхме допуснали в шоуто, наречено живот?\nОт месец съм се обзавел с два принтера, купени на изплащане: лазерен "Самсунг" 1710 плюс записващо устройство за СD и мастиленоструен "Hewlett-Packard" 1210, съчетание със скенер и цветен копир.\nКнигата "Ламски" е почти завършена. Предпоследната й версия я имам записана на CD. В момента обаче съм зациклил... и не защото нямам какво да доработвам в "Ламски". Предстои ми последен прочит и запис на окончателната й версия. След това ще извадя разпечатка на принтера, и като я свържа в едно книжно тяло, ще я дам на неколцина познати за прочит; да речем, първо на двама от колегите по български и литература, вероятно - и на Re., макар за Re. още да не съм решил окончателно.\n27.11.2003. Светът около нас не е това, което е, а е образ и чувство от представата ни за него. Живеем с илюзии в много по-голяма степен, отколкото с реални неща. Съзнанието моделира някои образи, като ги демонизира, на други пък пришива ангелско сияние.\nВсеки човек е манипулатор на обективната истина; някои манипулират за добро, но не са малцина манипулаторите за лошо и именно вторите са опасни за човечеството.\nАз всъщност не зная истината за нашите демагози. Възможно е това от определен ъгъл на зрение да са обаятелни личности с положителна енергия. Техните гротескни, разкривени чудовищно характери обаче в съзнанието на масовия българин предизвикват само отвращение, само погнуса.\nПреписах едно от няколкото авторски отклонения сред историйките на ученика Ламски из готовата за печат книга.\n23.12.2003. Не мога да знам Свръхразумът (или Бог) какви планове е имал за мен, ако въобще ме е забелязал сред милиардното множество простосмъртни на планетата - точно пък мен, и то точно в един посредствен до мозъка на костите и провинциален във всякакъв смисъл тристахиляден източноевропейски град без самочувствие, независимо от осемхилядолетната си история. Но знам, че напоследък Нещо или Някой ме закриля от беди и полекичка отваря пред мене врати, които доскоро бяха заключени за любопитните ми очи, внимателно отстранява стени и прегради, отваря ми пространства, осветени от жизнерадостен смях и слънце, огрени от любов и веселие, разстила килимена пътека пред нозете ми.\nУсещам се обгърнат от деликатно притихване, от спокойствие: също както в добрите семейства се отнасят към жена в напреднала бременност, спестявайки й тревожни новини от всекидневието. Чувствам се притежател на съкровища от нежност и жизнелюбие, като че ли започнах да проумявам хората, изобщо - човека, като ароматно съчетание от посредственост и греховност, като екзотично същество, което при всички случаи трябва много да бъде обичано.\nТо не е същото като сексуалната плътска любов към жена, но по интензивност на чувството е не по-малко разкошно.\nПодозирам, няма нищо случайно в съдбата на всеки човек. И когато усетииш мисията си, колкото и незабележим и нищожен да си, ти вече знаеш посоката, в която да приложиш своята енергия, пазиш се от разпиляване наляво и надясно, ден след ден придвижваш себе си към мечтата.\nМоето самочувствие основно не обслужва мен; колкото и тщеславен да съм, не съм навирил нос; оставам си синът на дърводелеца Кирил, един хлапак от Тракия си оставам, независимо колко години преживяно са зад гърба ми. И мисля, това ми е сила - да не се отделям от простолюдието нито на милиметър. Моите предци до един са обикновени и аз именно заради това ги обичам и съм изпълнен с огромен респект към тях.\nДоста изкушения ми предложи животът дотук. Можех да бъда властна личност сред властниците, можех да дърпам конците на множество суетни хора, можех да живея много по-богато, осветен от почит и слава, но и преследван от хорската завист. Можех да съм политическа фигура, известен собственик на престижен вестник, жител на Лондон, на богаташкия парвенюшки Ийст сайт или Сив кардинал, който разиграва пасианс със самия Сатана. Срещу тия благини трябваше само да изтъргувам своето "аз" и да се отдам на суетата и лицемерието. Предпочитам обаче, когато казвам "не", то да е не, и когато казвам "да", това да е цялото ми съгласие и увереност, че точно това мисля.\n26.12.2003. Снощи към единайсет и половина, почти полунощ вече, някой звъни на вратата ми. Събуди ме. Отварям - сестра ми. "Дошла съм ти - казва - на гости, няма ли да ме поканиш да вляза?"\nОтпратих я да си върви, къде е хукнала по нощите! И последваха нейните глупости и мании: обгазявали я в жилището й, зли хора я дебнели, та при мене дошла да се спасява. Пеш изминала тия пет-шест километра от жилището си в центъра на Пловдив до нашия краен квартал, и значи - понеже нямала пари, как ще се върне; пари да съм й дал с такси да се прибере...\nКазвам: нямам пари да ти дам, а тя: "Тогава нека поне да преспя в хола?" Казвам: не може! "Виж какъв човек си - укорява ме, - аз съм ти сестра, идвам ти на гости, а ти ме гониш"... И се усмихва неловко. "Върви си - казвам, - а когато решиш да ми гостуваш, идвай по светло, недей да ми се мъкнеш по нощите. Можеше и по телефона да ме предупредиш. Какво ми се мъкнеш баш навръх Коледа! Ти си откачена. Нормалните хора по това време вкъщи си стоят, пък ти си зарязала и мъжа си, и дъщерите си. Защо не си при тях? Кой те дявол при мене довя!" Навиках я; късо изречено, като по-голям брат я навиках, но ужасното е, че съзнавам жестокостта си, а не желая да й спестя тежките думи.\nКачи се на асансьора, заключих. След минута - пак: звъни на вратата. "Пусни ме до тоалетната" - моли се. Влезе в тоалетната. Ми се, мота се двайсетина минути, запалих цигара, седя бос в полутъмната изстинала кухничка и дяволите ме хващат... Знам какво трябва да направя, а не ми се ще. Навън - сняг две педи, и продължава ситно да ръси. Мисля си: как ли ще върви в тоя дълбок сняг посреднощ, мога да изкарам колата от гаража и да я откарам до дома й, но всичко у мене се бунтува.\nТова е единственият човек, на когото не бих помогнал; толкоз мизерии ми е сервирала през последните двайсет години!... Да си блъска сама ангелите, има за много грехове да си плаща и не желая да ме въвлича в собствената си драма. Не искам да я съдя, но и не й съчувствам.\nИзлезе от тоалетната, отиде да се обува в антрето. Гледам, гримирала се е... И ми дожаля, но си казвам на ум: стой си на място! Някой или Нещо сега те изпитва, нямаш право точно сега да се разпиляваш с тоя батак, дето се явява с образа на сестрицата ти.\nПред изхода, в антрето пак повтаря: "Какъв брат си ми? Ле-леее, няма да ме пусне да преспя тук тая нощ!" Казвам: тръгвай си, нямаш работа тук, имаш си дом и деца, там трябва да си, а не по улиците.\nПак помоли за пари и пак й отказах. Имам до 29 декември точно лев и двайсет за два хляба; дори и да й ги дадях тия лев и двайсет, работа нямаше да й свършат.\nНадникнах от балкончето да видя накъде се отправя, поседях и ми стана хладно, па се прибрах на топло. Лежа и не знам какво със себе си да сторя. В тоя момент не мислех, че шетащите наоколо цигански банди могат да я пречукат и ограбят, а мислех... правилно ли постъпих, това ми бе дертът.\nЕто, вече е осемнайсет и двайсет часът на 26 декември и не знам прибрала ли се е снощи и изобщо, какво става с нея. Знам, че е жестоко, но и сега съм уверен, че ако онзи Някой ме е изпитвал, моят отговор е този - категорично "не" и толкоз. Ако е склонна след няколко дни, когато се видя с пари, ще я заведа с колата някъде, където да се нахрани, да се стопли и аз да й слушам брътвежите за злите хора, които я дебнат, или за това че е дъщерята на френския крал Луи Незнамкой си и очаква милиони в наследство, с които - уверява - ще ми купи и луксозно жилище, и модерна лимузина...\nКогато някой сам в себе си носи наказанието за злините, които е сторил, мисля: най-неуместно е да му мажа раните с мехлем и лицемерно да се правя на добрия самарянин. Не съм великодушен в тоя случай, но и не смятам великодушен да бъда спрямо ония, които у мен търсят закрила за фалшивите си илюзии. Отвращават ме хленчещи грешници.\nТя ми е сестра наистина, но отдавна сама е захлопнала здраво вратите, зад които бяха някога братските ми чувства към нея, цялата ми нежност и всеотдайност на седем години по-голям брат. Онова момиченце, за което някога бях готов да се бия с махленските хлапаци на живот и смърт, безвъзратно бе останало в миналото, там... в прахоляка на бедняшката уличка "Ниш" край Пещерско шосе, в квартал "Инвалиден" на Пловдив от далечната 1956 година...\n30.12.2003. Приключвам годината с почти максимум осъществени проекти: придобих два принтера, копир-машина, скенер, ергономичен стол за пред компютъра, вериги за колата; имам пълния набор на книгата "Ламски", редактирани окончателно дотук над 250 страници.\n* Емил Калъчев. Бел.м., tisss.\n#1729870 - 27.04.2007 05:25 [Re: tisss]\n("Стипчивият плод") УСПОРЕДНИЯТ НЕВИДИМ СВЯТ\n01.01.2004. Снощи, навръх Нова година работих до 23,57. На стр. 292-299 съм. Днес сутринта компютърът взе да се задъхва, бавничко да работи и накрая към 16 часа блокира съвсем. Не ще да стартира. Пък се чувствам празнично като човек, на когото току-що са му свалили оковите.\nИстина, тая книга ("Ламски") страшно ме притеснява именно затова че усещам: не е случайна книга. Утре ще нося кутията с процесора да ми рестартират машината и... сначале форса! Два дена, кажи-речи, не съм ял. Направих си ястие от праз с яйца и ми е много хубаво в момента. Ще поръчам визитки за фирмата "Гарван", хем луксозни да са.\n22.01.2004. Снощи от "Шоуто на Слави" научих, че починал Йордан Радичков. Съобщи го Иван Кулеков, като добави, че Радичков познавал от двайсет години лично, па обяви Радичков за мъдрец и гений на България, който в последните си месеци живял самотен, изоставен от медиите и прочие.\nДобър финал за добър автор, бих казал. Не повече... Защо тия хора говорят за автора, не за великолепието на неговите герои? Защото героите му ги няма. А Кулеков взема позите на автора за реалност. Шекспир е почти безличен като фигура, но героите му - ах, героите му!\nЗащо уважението към някого у тас обикновено се изражда в дивашко венцехвалене? Може би израз на комплекс за културна малоценност...?!\n27.01.2004. Тия дни се спомина Радичков, който минаваше за мъдрец. От целокупното му творчество ще прелита над вековете може би фразичка от пиесата "Суматоха", с която два часа актьори от Сатиричния театър, закичени с овча вълна под носа, драматично се хвърляха насам-натам по сцената, трополяха, подвикваха, свиркаха и все повтаряха "Мамка му й прасе!"\nНе познавам детайлно творчеството на Йордан Радичков, но мисля, че най-доброто му постижение бе, че сам себе си вкара на сцената на родната култура като образ на човек, вечерял с Господа Бога и леко подгавряйки се с българина, представяйки го като магическо животно от езически времена.\nВсе от същия ред творци са поетът Константин Павлов в прозаичните си текстове и неколцина белетристи още, пунтиращи латиноамериканския магически реализъм от шейсетте години на ХХ век в сянката на Габриел Гарсиа Маркес и Сесар Вальехо.\nНеумението да изгради фабула Радичков заменяше с мъдрувания за бесовете в съзнанието на простака-българин. Моите представи за нас, българите, не са това. Толкоз!\n04.02.2004. Да обвиниш някого, когато става дума за човек със съвест, значи да му решиш проблема. Той очаква това обвинение именно защото ти е причинил болка; не чуе ли от тебе нито упрек, нито каквото и да било друго, притеснен е от собственото си чувство за редно и нередно. И тръгва да те търси.\nТи си му необходим с твоите обвинения, за да може облекчен вътре в себе си да въздъхне, па да отвори сам уста и да започне да излага като амбулантен търговец на сергия своите "много логични и много важни" аргументи защо точно тъй е постъпил. Така ще оправдае грандоманията си, предателството и всичко неприятно, което е натворил.\nНо защо ти са лъжи и оправдания! Това нужно ли ти е?\nВгледай се в личните си дела и може би ще откриеш нещо парадоксално, нещо оспорващо навика да гледаме на обвинителя единствено като на враг. Обвинението по-често е първа стъпка към Помирението. Като обвиняваш, отваряш вратите на душата си и все едно казваш: "Не искаш ли да се помирим?" Никой не желае да изглежда лош в собствените си очи, но съвестта е упорито зверче, от нея няма къде да се скрием. Затова не обвинявай, когато имаш пред себе си стойностна личност, на която държиш.\nВеднъж вече си го загубил тоя човек и жалко ще е да приемеш ролята на съвестта му, след като той вече се е отдалечил от тебе. Дръж се на разстояние от него; ако щеш, под око го дръж, но не обвинявай, не го съди... и така ще си в съзнанието му човекът с достойнство, докато постепенно образът ти избледнее в спомените му.\n06.02.2004. "Ламски" започва да ми дотяга вече; историйките край нямат, като лавина се струпаха отгоре ми и се задъхвам да ги следвам, описвайки ги. Пробирам по-важното уж, а то губя усета си за мяра.\nНай-същественото вече съм го казал - и то не са отделните случки или епизоди, а стилът, с който моите простодушни герои преминават през живота. Всички те са еднодневки, днес ги има, утре ще са вече забравени. Опитах да изразя най-характерното им качество, тяхната несломима жизненост. Защото, мисля си, това е най-ценното у българина. И оттук извира насмешката им над самите себе си, шегата, налютяващата откровеност спрямо ставащото наоколо.\nВсъщност, става въпрос за колективен образ, в който пробвам да впиша личната си житейска философия: Каквото и да се случва, важното е да сме в шоуто, наречено "живот"; животът е дар от небесата и фактът, че осмисляме по свой (макар и наивен) начин нещата, вече е основание да изискваме внимание към себе си.\nЗадочният ми спор с целулоидната "масова култура", която ни налагат чрез латиноамериканските сапунени сериали и чрез книги, правени като на конвейер а la "Хари Потър" или типичния западняшки бестселър... с много екшън и претенции за философски прозрения. Съпротивата на обикновения простосмъртен спрямо Всезнаещия свръхгерой и свръхмъдрец - това е, което опитвам да покажа с книгата "Ламски".\nКакво е имал Иисус? Информация! Но не от тоя вид сведения, които се доказват с факти, т.е. пост скриптум, а информация от интуитивен вид. Нужно е да зная подробностите от миналото, но за онова, което предстои, ужасно нужно е прозрение, т.е. канал за информация от успоредно (но невидим за човешките ни сетива от обичаен тип) съществуващ Разум.\n26.02.2004. Някой много силно желае да се появи на тоя свят. Веднъж, през ноември 2003-та, му захлопнахме портите под носа, а ето го пак - настоява... Ей така, подреждаме, проектираме, потънали до уши в делничната суетня, а успоредният невидим свят над главите ни гатанки ни задава; и не е важно моето, твоето, нашето мнение, а каквото Той е решил, това и става.\n29.02.2004. Особен ден - един на четири години... Загинал в самолета заедно с още шест или седем души президентът на Република Македония Борис Трайковски, 47-годишен, както го представят: добър човек, оня, дето обединил (уж) македонските българи и албанците в тая част на Българската земя. Въртят песен на македонския диалект: "Ако умирам, недей ме жалите, а на гроба ми се съберете и песен запейте" (по смисъл предадена).\nСестра ми най-после се обади сама да ми говори по телефона: "Батко, какво правиш, кога мога да ти дойда на гости..." и т.н. И това за мен лично е по-важно от смъртта на Трайковски.\nПак вчера... дойде в гаража Иво, синът на Гошо Въргов, да ми каже, че моят приятел от детските ми години Тодор Ряпов от шест месеца опитвал да се свърже с мен по джиесема и по телефона ми, а не ме откривал, та рекъл: "Тоя човек в гаража ли само седи, та не мога да го чуя?"\nТо са две от половин дузина подсещания, че не съм бъркал досега и под нозете ми е здрава земя. Усещам, ситуацията в общественото пространство става (или тъй ми се струва!) все по-благоприятна за посланията, свързани с появата на "Ламски" на бял свят като книга за българите.\nВ редактирането - последна редакция, вече съм около 420-тата от 480-те страници, които определих като обем. Имам още седмица или месец до окончателното й приключване като ръкопис за печатане.\n#1731485 - 28.04.2007 06:10 [Re: tisss]\n("Стипчивият плод") ПОСТУЛАТИТЕ НА МАРКСИЗМА\n13.03.2004. Повечето го ненавиждат, страхуват се от него; затова и в знак на самоунижение се подмазват... Отвратително! А действията, приказките на тоз Образ на посредствеността, цялото му излъчване е на човек, който е най-противен първо на самия себе си.\nГледах рано тая сутрин филм Made in USA за годините от края на Втората световна война - "Поляните на моето детство" или нещо подобно, където главен герой или оня, дето разказва историята, е единайсетгодишно момиче. Та откривам, значи, североамериканска версия на моя герой-разказвач Ламски - любознателно, упорито изследващо света на възрастните дете. И ми изплува Оня противен образ, споменат по-горе. Рекох си, не - в един момент усетих: това също е изпитание за мен; твърде лесно е да мразиш това малко чудовище, но омразата не решава проблема как ще продължиш по-нататък, как ще продължим като общество по-нататък. Казано в преносен смисъл, па и като обобщение за ставащото в България напоследък, стигнахме дотам в посредствеността си на що-годе интелигентна нация да политиците ни (до вчера - простосмъртни, хора от народа) да воюват най-унизително срещу оня масов българин, който ги е избирал и ги е възкачил да защитават интересите му.\nКак да излезем от озлоблението, от злонамереността, която съсипва държавата ни?! Истинският стопанин не разпилява имота си, не си настройва челядта и аргатите, поставени да управляват, едни срещу други. Поне това ми е ясно засега.\nПреди години пред очите ми унижаваха един човек и единствен в оня тягостен разговор бях, който го защитавах (но не показно!), а после притеснен същият тоз навикван от началството притеснен дойде да ми връчва документ за... унижение и каза, че тъй му било наредено отгоре. И му отговорих да не се измъчва, да не се притеснява пред ония хора там, от т.нар. елит. С други думи казано, макар и кървящ, спуснах се първо чуждата рана да превързвам. И се случваше после, през следващите години тоя превързван от мене тогавашен страдалец да се изправя насрещу ми настръхнал, назлобял, злонамерен да пробва да ме унижи. И на няколко пъти пак давах да се разбере, че нещо бърка, но без да го унижавам, без да показвам каквато и да е неприязън. Стигнах дотам да ми се чудят на акъла, да ме мислят глупак, че съм единствен, който мъчи да проумее човека отсреща в неговата самотност и злонамереност.\nДа хармонизирам, не да влизам в показни сражения - това ми е проблемът. Полекичка и спокойно - това е може би ключът. Тук не са нужни думи, не и показни акции "Вижте колко съм смел и упорит!" В замълчаването, когато знаеш какво правиш, може да се таи голяма сила. Излязъл си от показната конфронтация, а светът вижда какво правиш; не е глупав тоя свят наоколо, усеща вече какво правиш, ти имаш вече своите съмишленици срещу страха. Неколцина мърморещи страхливци освен дузината едва прикрити твои съмишленици са озадачени, че не ти се е още срутило небето над главата, че дишаш, движиш се, живееш пълноценно и не си загинал като паметен знак на героизма и тщеславието.\nЖивотът, т.е. доброто, мисля си, е кауза, която внимателно и със спокойна настойчивост ден подир ден следва да защитаваме, ако държим тоя наш свят да не се самовзриви и всички да отидем по дяволите.\nДвубоите със Злонамереността не са тъй елементарни, както ни ги представят, именно защото у всекиго от нас - дори у най-посредствения злостен тип - Богът и Сатаната са в двубой; то именно и това ни дава енергията да сме живи.\nИдеята е, както разбирам посланията на Иисус, е да пренесеш фронтът във вътрешните пространства у човека отсреща, и в никакъв случай да не отваряш фронт срещу тоя човек като цялостна и завършена личност. Човекът да открие колко сам срещу себе си върви в драмата на болезнения си егоизъм, треперещ за мястото си под слънцето.\n15.03.2004. Тая вечер от 17 часа в Пловдивския университет Иван Сарандев (проф. Иван Сарандев) имал "промоция" на някаква своя книга... На 19-ти т.м. Стефан Памуков ще има подобно представяне на поредната си книга, мисля, за английския ренесанс в литературата. "Ламски" ще се появи на бял свят без представления и организирано ръкопляскане два месеца подир тия "крупни" изследователи на чуждото и утвърденото в литературнокритическата традиция и историография.\nСам по себе си "Ламски" е вакханалия, мисля си. На вътрешната страна на корицата може би трябва да има синьо небе и бухлати памучни облачета. А на гърба на книгата - силует на чорлави коси, главицата на 11-годишния Ламски... Таз книга е ирония спрямо надменността на т.нар. "интелектуален елит", който ми се вижда смешен точно понеже се взема твърде насериозно. Още един опит за влизане в живота като моя семка бе отрязан днес сутринта.\n17.03.2004. Отнасям се към живота си като към произведение на изкуството.\n20.03.2004. ...* Когато унижават някого пред твоите очи и ти приемаш мълчаливо нещата със скръстени ръце, това е унижение и за самия теб.\nТемата, премълчана по-горе, е самият стил на живеене, който ни се демонстрираше. Подобни случаи не са един и два, че да минат към графата "Случайни". Погазвам ли истината, като удобна за моментната ситуация версия представям за истина, това не е ли бомба със закъснител? Колко фалшиви величия сред политиците на България подир 1989-та загубиха престижа си по тоз печален начин! А и колко още предстои да бъдат изритани от политическата сцена, докато се научим като нация да отдаваме приоритет на Истината пред временни, уж тактически - изгоди!\nПОСТУЛАТИТЕ** НА МАРКСИЗМА\n1. Премахване на семейството (стр. 83).\n2. Унищожение на личността (81).\n3. Премахване на собствеността (81).\n4. Въвеждане на общност на жените (84).\n5. Премахване на Отечеството и Националността (85).\n6. Премахване на Религиите и Морала (86).\n7. Премахване правото на наследство.\n8. Конфискация на имуществото на емигрантите.\n9. Изключителен монопол на Държавата във всички сфери.\n10. Създаване на Индустриални армии.\n11. Задължителност на труда за всекиго.\n12. Отнемане на децата от родителите им и възпитаването им чрез "Обществено възпитание", организирано от Държавата с цел "всяко дете от 9-годишно да стане производителен работник".\n13. Към "енергична диктатура" на Държавата над човека.\nВъвежда се понятието Световна революция. Марксизмът и неговият практически, въведен в живота, Съветски модел на управление се популяризират като "най-прогресивното философско учение", което единствено може да реши всички проблеми в света - сега и завинаги. Проектира се Световна съветска федерация като върхово постижение на цивилизацията върху планетата.\nИ Хитлер, и Сталин прилагат методи, произтичащи от Комунистическия манифест; Сталин - като най-последователен идеолог на обновения (от Ленин) марксизъм, известен като Военен комунизъм, Хитлер - като по-неубеден последовател, съхраняващ все пак Националното като приоритет в управлението и като увлякъл се по "модерните" отклонения във философията за т.нар. Свръх-човек и Расово превъзходство на "арийците", т.е на народите, произлизащи от Древен Иран.\nВ болшевишка Русия говорят за бъдещата Световна съветска държава, в нацистка Германия - за Хилядолетния Райх. Възкресяват се ритуали, излъчващи грандомания и превъзходство - от времето на Римската империя: грандиозни обществени сгради, огромни стадиони, организират се многохилядни шествия със символите на Властта над човешката личност. Вождът (по образец от неандерталските времена) е върховен Суверен и от неговите решения зависи животът на милиардното човешко множество навсякъде по света. Унищожават се или се прогонват от земите им племена и народи, обявени за "малоценни". Спрямо евреите и двете разклонения на Марксизма проявяват забележително единодушие.\nНовата еврейска държава Израел в земите на Палестина се вписва идеално в схващането за света от гледна точка на националсоциализма, както и - на военния комунизъм. Сталиновата администрация праща първо евреите в Сибир, където им организира автономна област.\nВ научния спор - а философията е точно мястото за дискусия по тия цивилизационни проблеми! - се включва фанатизмът, т.е. невежественото предубеждение, и по тоя начин опонентът е назоваван вече "враг"; целта на марксистката философия е не да бъде оборен опонентът с научни аргументи и разсъждения, а да бъде охулен, отречен и физически ликвидиран.\nОсновна грижа на комунистическата Държава е да се придаде що-годе приемлив, уж човеколюбив камуфлаж за Злонамереността и Възгордяването на едни хора над огромен брой човешки същества. "Какво тук значи някаква си личност" съвсем не е случайно отронен стих у трагичния Вапцаров, а изразява квинтесенцията, дълбоко заложената фанатична (т.е. просташка) самоувереност на предубедения разум.\nЧовечеството е преживявало и други периоди на властващата Злонамереност, но с тоя тип грандомания все още не сме се сбогували и до днес. Самите марксисти едва ли съзнават (ако са достатъчно интелигентни), че също са жертва на тая Човеконенавист в името на една предпоставена теза.\nФактът, че философската наука не е дала все още решително сражение на Марксизма (както стори с Нацизма и Фашизма), говори за предстоящ все още... процес на връщане към основите на хуманизма.\nКръстоносните походи, католическата Инквизиция, мюсюлманският Фундаментализъм (или Джихад, както го назовават), теорията за свръх-човека, Военният комунизъм, Нацизмът и Фашизмът са рожби на побеснелия Разум, който - където стъпи, създава кръвопролития и носи смърт.\nПрекаленият светец и богу не е драг би следвало да се разкодина и в тоя смисъл: Идеята, колкото и красива да е, не може да властва над Живота. Животът е много по-богат откъм възможности, за да оцелеем като цивилизация. Разумът може да моделира едно или друго, но той винаги ще си остане в ролята на Слуга спрямо живота, като процес и умение, протичащи върху натрупаните от осем-девет или повече хилядолетия поуки за човечеството от собствените му грешки.\nВ днешна България от петнайсет години насам шества Пещерният антикомунизъм. Хората около Иван Костов възпроизвеждат комунизма като стил на диалог много по-откровено от т.нар. днешни социалисти и демократи в БСП. Социалистите у нас имат тоя исторически опит да не си показват зъбите, ловко да се приспособяват към всеобщото наше разочарование от неумелото демократизиране на обществото и държавата. Но и двете най-големи политически формации всъщност воюват срещу Гражданина и срещу правото на човека да решава как да живее по съвест и по достойнство.\nЧета от шест-седем месеца "Дневника" на Богдан Филов и ме озадавача образът на България като кораб, люшкащ се по вълните на Историята. Водачите на тоя кораб, дори и когато жестоко грешат, знаят какво искат и се стремят според уменията и интелекта си да го постигнат. Въпросът за приоритетите, които са ни наследство от тринайсет столетия българско самосъзнание, не стоят сякаш на дневен ред у нас в днешната ни "чиста и свята" (?!) Република. Защо? Кой има полза от днешния хаос, когато властва престъпното?! Толкова трудно ли е да се разграничат Егоизмът и тъпата Алчност, и тъпата Грандомания от огромния брой живеещи по съвест българи в България?!\nСъздаващите раздори пречат за това разграничение, което изисква спокойствието да се спори с уважение към опонента и да се изясни като процес, а не като еднократно решение. Злото не ще престане да се рои, това е ясно, но ние сме неподготвени сега да се защитим. И вина носят преди всичко мислещите, интелигенцията - ония, дето говорят от трибуните, които сме избрали да представят нашето всеобщо - б\n* Пропуснат текст, който по-късно някой ден ще представя. Разказва се за 15-годишния Бойко...\n** От лат. postulatum - буквално: необходимост, положение, приемано без доказване за изходна предпоставка на дадена научна теория; аксиома, вж. с. 594 от Речник на чуждите думи в бълг. език, изд. 1978. Цитатите са от луксозното българско издание на "Манифеста" от 14.ІХ.1848., пред който Христо Ботйов малко преди героичната си кончина също се е възхищавал... ("Партиздат" - 1985). Бел.м., tisss.\n#1731521 - 28.04.2007 08:28 [Re: tisss]\nПродължение на постинга\nнашата всеобща - българска - позиция пред света.\nИстината може да бъде видяна от много... и често - противоречиви - гледни точки. Сред най-красивите образи, представящи се за истина, най-красивият е Лъжата. Лъжата не спори, тя отрича правото на други мнения (и образи). В тоталитарната държава Лъжата ликвидира опонента си физически. Дано поне таз горчива чаша ни отмине!\n#1732514 - 29.04.2007 03:43 [Re: tisss]\n("Стипчивият плод") ВИТРИОЛ*\n26.03.2004. От пет сутринта се понесе воят на мюсюлманският певец (мюезин или муезин), който чете стихове от Корана над притихналия цигански квартал Столипиново. Преди тоя вой ечеше тържествуващо и над нашия български квартал; след взривения влак в Мадрид и новите "подвизи" на ислямистите в Испания и по света обаче, след 11 март (202 ранени и убити само в Испания) тоя глас звучи като мушица край прозореца ми, та едва го долавям. Но звучи, настоява, че тая религия вече нахлува и сред нашите местни цигани и турци с всичките си претенции за нравственост и величие в света на духовното.\nЕдно от големите предизвикателства, завещано от векове - разкодирането на Исляма като философия... предстои да бъде извършено най-после. Ислямистите-фанатици сякаш настояват и те за това. В сръбската област Косово преди седмица само са изпепелени за два-три дни над петдесет черкви и източноправославни манастири... от албански мюсюлмани. Не знам как се преценява това от гледна точка на високата нравственост и философия на мюсюлманската религия, но не съм сигурен, че говори човеколюбиво за посланията уж откъм Небесата, които се просмукват до нас чрез тоя вандализъм. За мен, независимо каква религия изповядват, извършителите на тия вандалщини преди всичко са човеци и ми е особено важно именно като събратя по разум да ги разбера, да проумея идеята им зад техните постъпки.\nВойната на цивилизациите. Средновековието срещу Модерния свят. Корана, заимстван от Ветхия завет срещу христовите послания. Марксизмът и неговите три отрочета (болшевизмът, фашизмът и националсоциализмът). Комунизмът като агресия срещу личността, украсена с дантелите на човеколюбието. Политбюро на ЦК на БКП, да не забравяме, наподобяваше дванайсетте апостоли на Иисус. Да, точно дванайсет на брой бяха членовете на тоя висш орган на властта в комунистическа Татова България.\nОказва се, за Новия завет на Библията не сме още дозрели, та да усетим духовното великолепие на Доброто, изведено до висини във философската сфера.\nЧета вчера във вестник "Стандарт" при Маруф: осемдесетгодишен българин се самоизпепелил в Калугерово, за да не живее в унижение с мизерни подаяния от държавата. Като отида там, ще се поинтересувам по-подробно...\nВ човешки подредения ни греховен свят най-добре би се справил с разбойниците оня, който сам някога е бил разбойник. Всички останали, независимо от благите им намерения, биха гледали на проблема като външни лица. Блудният син е по-мил на баща си в оня момент, защото е придобил жизнен опит (отрицателен), какъвто жизнен опит послушният брат не притежава и няма как да придобие със своя стил на живот.\nОпитът е информация за гадостите на живота, която обезличава необиграните, необгорените от пламъците на Ада идеалисти. Злото е величина, с която не може да се съобразява умозрително оня, който не го познава отвътре - и то откъм отсрещната страна на барикадата. Покаялият се (вътре в себе си) грешник е изключително ценен съмишленик в работата.\nЛошо съдим, ако - съдейки, унижаваме достойнството на престъпника. Борбата е всъщност не срещу, а за неговата душа.\nРазвенчаването на Марксистката философия, изясняването на античовешката й идеалистическа природа е много по-трудно от противостоенето на Ислямския фундаментализъм, като версия на Ветхия завет от Библията. Посланията на Стария завет са подложени на ерозия още с появата на Христос, а в Марксизма продължава да се кълне половин Европа с т.нар. социалдемократически правителства. "Християн-социализъм" звучи също тъй противоестествено както "социалистически реализъм". Нали точно реализъм липсва на предвзетата демагогия за идеално устроеното общество, където всички са Свободни, Братя и Равни. Интелигентност у нас липсва точно у "интелигенцията", у тия самовлюбени образи на възгордяването.\nНашата "интелигенция" гледа отвисоко към множеството обикновени човеци. Разкошният ни фолклор е творчество на анонимни творци. Титли обича Посредствеността; тя се кичи с титли.\nОпит за систематизация на личности, които живо ме интересуват, за да проумея съвременния тип интелектуалец:\n1. Петър Дънов (1864-1944).\n2. Ген. Никола Жеков (1864-1948) - главнокомандващ Българската армия през Първата световна война.\n3. Бенито Мусолини (1883-1945).\n4. Адолф Хитлер ((1889-1945).\n5. Херман Гьоринг (1893-1946).\n6. Йоаким фон Рибентроп (1893-1946).\n7. Акад. Михаил Арнаудов ((1893-1992).\n8. Йозеф Паул Гьобелс (1897-1945).\n9. Рудолф Хес (1894-199...).\n10. Хайнрих Химлер (1900-1945).\n11. Александър Цанков (1879-1959).\n12. Вячеслав Молотов (1890-1986).\n13. Сталин (1879-1953).\n14. Карол ІІ (1893-1953), крал на Румъния от 1930 г. нататък. В двореца край Балчик е погребано сърцето на румънската кралица Мария. Южна Добруджа е върната на България съгласно Крайовската спогодба от 7.ІХ.1940 г.\n15. Франклин Делано Рузвелт (1882-1945).\nСпоред Букурещкия договор от 1913 г. България получава излаз на Егейско море.\n16. Иван Багрянов (1891-1945); бил е адютант на Фердинанд и на Цар Борис ІІІ.\n17. Фридрих Вилхелм Канарис (1887-1945), шеф на Абвера (нацисткото военно разузнаване).\n18. Княз Кирил (1895-1945).\n19. Атанас Буров (1875-1954).\n20. Андрей Януариевич Вишински (1883-1954).\n21. Княгиня Евдокия, сестра на Борис ІІІ, (1898-199...).\n22. Царица Йонна, съпруга на Борис ІІІ, (1907-19...).\n23. Вилхелм Кайтел (1882-1946).\n24. Стефан Стамболов (91854-1895).\n25. Ген. Данаил Николаев (1852-1942), наречен "патриарх на българската войска", кръстник на Симеон ІІ.\n26. Фридрих фон Паулус (1890-1957).\n27. Ервин Ромел (1891-1944).\n28. Шарл дьо Гол (1890-1970).\n29. Никола Петков (1891-1947).\n30. Княгиня Надежда, сестра на Борис ІІІ, (1899-1956).\n31. Проф. Александър Балабанов (1879-1955).\n32. Йосип Броз Тито (1892-1979).\n33. Георги Ликин (1892-1942); партизанското му име в отряда "Антон Иванов" е "Дед"; агент на СССР от групата на т.нар. "подводничари".\n35. Димитър Савов (1887-199...), министър на финансите в правителството на Багрянов, крупен капиталист, свързан с доставките на оръжие за българската армия, баща на одиозния с лицемерието си "госсин" Стефан Савов.\nЗащо ми е нужно да знам кое-що от биографиите на тия хора ли? Ами у всекиго от тях откривам по къс от пъзела, който ми представя общия портрет на моя съвременник. Това са част от духовните бащи на съвременна Европа, колкото и някои от тях да са противни за гражданина на обединена в цивилизационния си модел Европа.\n27.03.2004. Посветих тая събота на "Дневника" на Богдан Филов, който от осем месеца, от август 2003-та чета "на порции". Остават ми около 80 от общо 760-те страници. Изводът, който си вадя дотук...\nВтората световна война (80 милиона убити) е крах за Западната надменност от страна на Франция, Великобритания, а впоследствие и САЩ. Като резултат от тоя типичен за отношението му към Изтока Западен стил:\n1. Съветският съюз се възползва от глупостта на Западната дипломация, за да наложи влияние над Европа, каквото преди войната на Запад не са и предполагали.\n2. Ражда се изчадието "Хитлер и нацизмът", като идеология (едва ли не религия) на онеправданата от Първата световна война Германия.\n3. България е най-ощетена в националното си достойнство на континента. Политиците ни до 9.ІХ.1944 г. и Борис ІІІ не могат да носят изключителната вина, че болшевизмът ни смачка в нашите мечти за обединение на Българските земи в една национална държава.\nЗагубили сме много, но и Западната демокрация бе бита по всички линии до 1990 година, а и още не се знае докога. Защото Марксизмът е жизнен е продължава да работи срещу човечеството. Факт е, че Западът не прави опити да го криминализира, както стори това с фашизма и нацизма.\n11.04.2004. Навръх Разпети петък, в полунощ приключих с набора на книгата "Ламски". По-рано да съм приключил, но сестра ми пак ми идва на гости, та ми губи времето до седем надвечер. Тая сутрин дооправих последния епизод, който е най-хубавият и заради който като че е писана цялата книга през тия десет години от 1994-та досега. И пак си казвам: може и да се заблуждавам, но имам силното усещане, че извънземният свят, невидимият свят кръжи над мен и постила пътека пред нозете ми, докато се занимавам с тоя ръкопис.\nНе съм суетен уж, не съм фаталист, мисля си, но много хубаво не е на хубаво; та очаквам неприятностите тепърва да се появят. И тогава ще съм по-спокоен. Защото такъв е животът: до светличкото мракът е най-черен.\nПодреждам за бъдещето на тая книга и всичко свое досега като да пренебрегнах, понеже "Ламски" ме е обсебил и ми предстои да скъсам най-сетне пъпната връв и тия "историйки" сами да тръгнат между българите като проповедници на Доброто в назлобелия ни свят.\nПоследните четири денонощия по четири-пет часа ми се събираха да си отспивам. В един и в два, и в два и половина след полунощ си лягах, а в шест едва се будех и пак залепвах за компютъра... Беше! Остана ми да запиша на компакт-диск книгата и... точка.\nПоне месец ще си почивам, пък ще почна нов набор да правя - може би стихотворенията от сборника "Порто Фино", който от четири години е готов, даже като макет и с илюстрациите е изработен едно към едно и вече иде неговият час.\nА може и оназ огромна книга, която започва с частта "Младите хищници", да се хвана да набирам. Не знам кое ще е по-напред засега. Навън Пролетта току прохожда. Липата зад балкончето ми, гледам, едва-едва развива листенца, облича се постепенно в резеда. Гургулици чувам, любовно гугукат. И ми е хубаво, и ми е подредено вътре в мене. И не се чувствам сам, въпреки че съм сам. Възкресих дядо ми Борис в тоя последен епизод от книгата "Ламски" и все едно дядо седи на масата срещу мене и ми се усмихва примижал, обгърнат в тютюнев дим от неговите евтини и люти цигари "Тютюнопроизводител"...\nКрай на тази част ХІ от ръкописа "Въведение"\n* Димяща сярна киселина; прен.: язвителност, гавра, издевателство. Бел.м., tisss.\n#1733638 - 30.04.2007 04:51 [Re: tisss]\n"Тогава Петър, като се изпълни с Дух Светий, им рече: началници народни и стареи израилски! ако ние сме днес под разпит за едно благодеяние към немощен човек, как е той изцерен, то нека бъде знайно на всички вас и на целия народ израилски, че чрез името на Иисуса Христа Назорея, Когото вие разпнахте, когото Бог възкреси от мъртвите, чрез Него тоя стои пред вас здрав. Този е камъкът, който, пренебрегнат от вас зидарите, стана глава на ъгъла..."*\n("Книгата") ТОДОР ЧОНОВ МИ ПРАВИ ЖЕСТОВЕ\n14.04.2004. Вчера ми беше голям ден. Върнах втората дефектна мишка за компютъра (само 47 лева, леле! - нарекох го тоя модел "мишка-мерцедес"), замениха ми я с трета от същия вид. В девет и трийсет с процесора и два нови компакт-диска дочаках техника, който ми записа върху двата диска окончателната версия на книгата "Ламски". В десет и трийсет бях в офиса на печатница "Таf" и се оказа, че госпожа Детелина Василева ми правила преди година калкулация за отпечатването на книга от 100 страници. При тия 100 страници луксозното издание би струвало за тираж едва 100 екземпляра общо около 900 лева. Което ще рече, че за 500 страници същият мижав тираж ще ми струва 4200-4500 лева. Ами че с тия пари, ако ги имам, що да рискувам да издавам книга?! По-харно да си купя някой Fiat-Marea с 16 вентила и чудесно ускорение от 0 до 100 km/h...\nУчтиво пожелах на дамата всичко най-хубаво и отидох да пия кафе при Маруф. Оттам по джиесема се свързах с Тодор Чонов, чух възгласа му "Мисля си за книгата ти" и в единайсет и двайсет Чонов вече ме чакаше долу пред входа на блока им в жилищния комплекс "Тракия".\nДо дванайсет часа чрез моя процесор прехвърли окончателния вариант на "Ламски" върху диск, на програма, която неговият компютър може да разпечата. Записа си и два от шрифтовете, които той ги нямаше; мисля, че още поне два шрифта ще му се наложи да запише от моите шрифтове.\nКазах защо 6 май е важен ден за приключване с отпечатването на книгата. Майка ми е родена на тоя ден, а и Гьоргевците в двата ми рода са за мен неслучайни хора, и значи, тях приемам за закрилници на момченцето Ламски.\n20.04.2004 В четвъртък дадох 50 лева на Чонов. Ще получи останалите, както сме се договорили, ако до 6 май, Гергьовден, отпечата 150 екз. от романа плюс 30 цветни рекламни афиша "I like Lamsky!" в таблоиден формат. Компакт-диск със запис на книгата бях дал още на 8 април, около Великден.\nНа 20 април 1889 година в австрийското градче Браунау на Ин е роден единият от двамата велики злодеи на ХХ век - Адолф Хитлер. Майката Клара Пьоцл е втора братовчедка на бащата Алоис Хитлер, 23 години по-млада, явяваща се втора съпруга на овдовелия от първия си брак пчелар и собственик на овощна градина.\nБащата умира през януари 1903, майката - през декември 1907.\nПросяк и скитник, когато е двайсетгодишен, бъдещият диктатор около трийсет години по-късно (през 1939-та, т.е. петдесетгодишен) кара светът да трепери и заедно с другото чудовище - Сталин, е причина за гибелта на 80 000 000 души, преобръща представите ни за света на чистите идеи като свят на ужас.\nСлед Сталин и Хитлер вече не може да има илюзии за т.нар. "предани до смърт и всеотдайни", т.е. за фанатиците от всякаква порода - болшевики, комунисти, фашисти, нацисти, ислямисти, езуити и прочие - които горят от желание да ги възприемем като героични натури. Грандоманията, крайната степен на възгордяване е в основата на това явление - фанатизма, у смятащия се за изключително праведен или свръх-човек.\n22.04.2004. Човек мрази, когато се страхува; а се страхува, когато се усеща безпомощен.\n24.04.2004. Защо турските завоевания на Балканите са най-кървави в земите на българите през ХІV-ХVІ век? Дали защото не са били посрещани от най-упорита съпротива? Българинът не е грандоман, но брани настойчиво своя имот. Българинът не обича показното, което винаги е кухо отвътре, защото компенсира отсъствието на духовна енергия. Турчинът - обратно: колкото и да е по манталитет привързан към кефовете и рахатлъка (като типичен източен човек и азиатец), има слабост към пищните демонстрации на власт и могъщество.\nТия два манталитета - българският и турският, прекрасно биха могли да си съжителстват, допълвайки се. Но ислямската религия с призивите си към краен фанатизъм е противопоставила двете националности. Източното православие, като най-близък до Иисус и ап. Павел християнски възглед за света, в основата на който лежи любовта към човека, не може да е било причина за нашето българско национално назлобяване срещу турчина и всичко турско... по простата причина, че приканва към човеколюбие и смирение, а не към фанатизъм.\nКръстоносните походи в посока Близкия Изток са дело на католицизма; от тях са пострадали и нашите прадеди християни още по времето на цар Калоян.\nТия дни взех усилено да си мисля за турчина като човек с добри качества, които ние, българите, високо сме ценили и продължаваме да ценим: преклонение пред женската хубост, трудолюбие, вярност в приятелството, усет към уюта и подредения бит, чистота, преклонение пред мъдростта и мъжеството, спазване на традицията и поетите задължения. За съжаление на нас, българите, някои от тия душевни качества ни липсват, та ето тук, значи, сме се поучавали и още има какво да научим от турците.\nПрез август 1977-ма турчинът Наджми единствен сред дузината еркек българи добруджанци - трактористи, които ме тупаха по рамото като свой, когато вечер си пиехме заедно ракията... та тоя Наджми, единствен сред ония ми ти Тодоровци, Петровци, Василовци, Ивановци... ми се притече на помощ, когато изпаднах в беда с моя трактор "Беларус", който за малко да ме премаже.\nИ чак тогава си дадох сметка, че може да е турчин, но ми е единственият истински приятел сред бъбривите самохвалковци, макар и сам той беден, изоставен от жена си с трите си дребни дечица и старата си болнава майка, пренебрегван от моите кипри добруджанци, че бил турчин... Ама пренебрегван по оня фин начин, който само ние като да владеем - меко, неотстъпчиво, прикрито зад предвзета любезност и мила снизходителност.\nБългаринът е завършен индивидуалист, егоист и подлизурко в политиката, най-върлият враг на другия българин край себе си; любопитен е, но не обича друг да му взема решенията, силно недоверчив е към стоящите над него.\n28.04.2004. 24-годишната Мира, жената на Николай Веляков, която напоследък идва да си пием кафето, отишла днес да ражда. Говорел съм й на шега: "Ние с тебе сега и двамата сме в деветия месец - ти с твоето момченце, дето очакваш да ти се роди, аз пък с моята книга за момченцето Ламски"... Като родила, сина кръстили Мирослав, та да му викат галено Мирко, Мирко на майка си Мира (Мария).\n13.05.2004. Стих или предзнаменование: Някой в Небесата ти отваря Път, разчиства троскота и подрежда тръстиките, сади градини и кара цветята да ухаят, когато вървиш в мислите си към мене, мила... Откъде ми зазвънтяха в ума точно тез образи и думи?!\nЗачетох се в "Митология на Китай" от поляка Мечислав Кюнстлер. Има в таз книга нещица и за Гарвана**.\n19.05.2004. Много неща придобих - и добри, и не толкова добри, а сърцето пак не е доволно и радостно. Все подреждам, и пак не ми е подредено, и все по-малко са нещата, които ме радват. Книгите ми са написани, домът - подреден и уютен, със себе си разполагам, а празен се усещам, животът безсмислен ми се струва. Какво е това? Отде таз празнота и униние? Може би защото ненужен се чувствам?!...\nЧетиринайсет години минаха, а сякаш бе вчера. Какво търчане, каква суетня около първия брой на политическия вестник "Демократическо ЗНАМЕ"! Но тогава животът ми се услаждаше. Бях се смъкнал поне с десетина килограма от нерви и търчане около тоя вестник.\nНо до мен имах жена, при това хубава и знойна жена, за която мислех да се оженя. Преподавах си уроците в училище, карах такси, правех вестника и едновременно лепяхме тапети и корнизи до късно през нощта в дома на тая Мария. Още ми се мотае някъде из бумагите скица на вилата, която проектирах да построя със собствените си ръце в Родопите, в най-горния край на селцето Дедево, току на стотина метри от някакъв горски извор.\nМечтая си за жена, която край мене да си ражда децата и децата си да отглежда, пък аз да ги закрилям, ама не като властник и не като човек, който някого с нещо си задължава, а като им се любувам как растат и как прохождат в тоя шарен свят. Наревнувах се и се наситих на тихи предателства, доста опит събрах и пак съм неопитен, любопитен съм и съм ненаситен на изненади. Но къде е тая жена? Защо ходя тъй, като да куцам, като част от сърцето ми да не е при мене? А не зная къде е другата му част.\nАнгелите пърхат с големи белоснежни криле около мене, а какво прави Моят ангел в тоя момент - спи ли, боледува ли, не вижда ли колко съм безпомощен без него? А може би нещо нередно сторих, посегнах към нещо, което не ми принадлежи и над което нямам право? Каква е тая тишина, това затишие?\nРаботата по обработката за печат на "Ламски" не ми спори. На всяка стъпка пречки се явяват и това ме обезверява, пие от енергията ми. Как да изляза от това състояние, като не искам друг да ангажирам с моите си дертове, пък се движа като слепец сред непознати, враждебни територии!\nТодор Чонов ми прави жестове, но не мога да прекалявам. Компютърът не ми помага сега, а ми пречи да пиша. Колко набрани на прима виста текстове изчезнаха яко дим!? Колко пъти с оросено от студена пот чело отивах в кухничката да пуша посред нощите... да пуша от нерви, че тричасов, петчасов труд ми е отишъл по дяволите! Дяволска техника!\nКолко лесно е да взема лист и молив и така да си пиша нещата!!! Ще ми се от време на време да зарежа всичко около компютъра, да отдъхна за малко от книгата "Ламски". Но нали се познавам - пак ще се измъчвам, че съм спрял насред път, а куп нови "историйки" чакат да ги напиша; ей ги, в ума ми са, пък аз се помайвам.\n* Библията. Деяния на св. апостоли, гл. ІV 8-11.\n** Името на регистрираната през 1994 г. фирма "Студио ГАРВАН". Бел.м., tisss.\n#1734813 - 01.05.2007 05:04 [Re: tisss]\n("Книгата") ТИРАНИТЕ СА НАЙ-САМОТНИТЕ СЪЩЕСТВА\n20.05.2004. Детайлите по-гръмко говорят; в детайлите е разпръснат мозаечният образ на Истината. Заблудата иде от тълкувателя, който е подвластен на своите вътрешни хармонии или дисхармонии. Всеки манипулира всекиго, а тялото на тръгналата да ловува млада жена казва онова, което устните й не изричат, ако е природно интелигентна. Колко грешки са дошли именно от неумението ни да я "прочетем" уравновесено, без страстните желания да ни замъглят очите!\nВероятно в повечето случаи тя сама не знае какво излъчва, и това са най-чаровните й състояния. Защото изкушава не разумът, а самата й женственост.\nВ същността си Нравственото е любов, пък нашата посредственост тълкува по-често нравствеността като ограничение. Уханието на розовия храст как да ограничиш, как да го затвориш в рамка! Невъзможно е, и не трябва.\nЗащо хората боледуват, защо умират? Може би защото са изчерпали жизнената си енергия, престанали са да мечтаят, т.е. да творят илюзии. Жизнеността е в умението да се любуваш, да си готов вътрешно да се възторгваш от изненадите, каквито и да са те.\n...Вчера се разходих из централната част на Пловдив, минах пеш по улици, които не познавам и може би затова ми се сториха така свежи и уютни за живеене. Като че ли не видях ни една хубава жена обаче, ала оня образ от илюзиите ми пълнеше Града с очарование.\n23.05.2994. Тишината може да бъде нака красноречиво нежна! Има моменти, когато се усещам в хармония със света наоколо: с листата на дървото под балкона ми, с меката утринна светлина, с прелитащите птици, с лястовицата, която цвърчи и си чисти крилцата с човчица. Смисълът на живота е в самото усещане, че живееш. Всъщност, ние сме безпомощни пред огромната мощ на Вселената и божественото у нас е именно в любуването, във възхитата пред Всемира.\nКак това да предам с думи?\nУ влюбените изведнъж се открива панорама на красотата. Но какво е да си влюбен, ако не откриваш непрекъснато и свежо все същите образи и настроения, с които преминаваме през собствения си живот? Смирението е най-човечният достъп към това съзерцание.\nНаивни са всички запретнали се да пренареждат света. Иисус никъде не споменава за бунт, но по същество извършва най-чудната революция - преобръща Римската империя, подсказва колко нетрайно е всичко материално, накичено с атрибутите на властта и самолюбието. Защо ми е да властвам над когото и да било? Властващият е окован от оковите, с които държи другите човеци в подчинение. Какво е това желание за власт, ако не е проява на хищна посредственост!\nИма ли щастлив тиранин! Тираните са най-самотните същества.\nМъжът се стреми към жена и си въобразява, че - като я покори, тя вече е негова собственост, сякаш не проумява, че жената е хубава само когато идва при него по своя воля, а не принудена от обстоятелства и правила. Животните са по-нравствени в любовта от нас.\n24.05.2004. Снощи ме боля коремът, а тая сутрин е дъждовно, в шест часа е все още облачно притъмняло и значи, идеално време за писане, за обмисляне и равносметки. Кирил е баща ми; днес е именният му ден; дали той (?!) не ми направи нощта болезнена и усилна, понеже отдавна не съм му ходил на гроба?\nПреди два дена, в събота след обяд, с моите щерки и племенницата Емилия (родена 1982-ра) седнахме на кафе и газирана вода (те трите), пък аз - на бира, край Гребната база. Ема, която е родена в същия ден, но точно шейсет години подир баща ми, година и четирийсет дни преди неговата смърт, каза, че ги сънувала двамата с майка ми, а когато била в Германия, в някакво градче срещнала семейна двойка възрастни, които тъй им приличали, че се разтреперала и се разплакала на улицата.\n"Няма как да си го спомняш дядо, понеже си била много мъничка" - учуди се моята лъвица Надя (родена на 22 август), а Емито рече: "В сънищата го виждам и понякога той разговаря с мен".\nЕма в лице странно прилича на мен, когато съм бил двайсет-двайсет и няколкогодишен. Първо аз се изненадах; изненадоха се и дъщерите ми, като забелязаха таз прилика между нас двамата (племенница и вуйчо). Инак е тиха като баща ми по нрав, очите й са сякаш обърнати все навътре.\nВ "Ламски" звучи глас, който - смятам - ще се чуе. Това, което е под леко присмехулната повърхност, са драматични въпроси, така важни за нас, българите, а ги няма по медиите. Медиите ни дотолкова са откупени и обслужват тънката прослойка от четири до шест процента заможни лицемери в България.\nКнигата ми е предназначена не за богатите престъпници и грандомани, а за обеднелия и обезверен, и объркан духом в собствената си грижа да оцелее българин, турчин, арменец, евреин. С него не се съобразяват; доят го душмански и го стрижат до кръв като бракувана овца, предназначена за клане. И затова цената на книгата "Ламски" трябва да е възможно най-ниската, на която бих могъл да издържа финансово с мижавата си учителска заплата; и струва ми се, тая цена не би трябвало да надвишава 5 (пет), максимум 7 (седем) лева за екземпляр от тия петстотин страници текст и илюстрации на сергията за зеленчук или в кварталната пивница.\nА дали не би могло - мисля си щуро - книгата ми да се продава с хляба и солта в кварталното магазинче?! Да се продава дори на изплащане, да има и десетина бройки към всяко магазинче, ей така, не за продан, а за прочит - нещо, напомнящо удушените от "демокрацията" читалищни махленски библиотечки от моето детство. Ами че тез читалищни светилници се помещаваха между бозата и пастите, между меденките и кутиите с евтин локум.\n25.05.2004. "Укротяване на опърничавата"... У Шекспир зад игривостта на интригата откривам лицето на философа, който размишлява удивен от човешката ни природа - мъж, за когото жената е ключ за разкодиране на интуитивното у нас. Логиката е стилът на мъжкото начало; интуицията - това е всъщност артистицизмът, женственото, изкушаващото, увличащото (уж нехайно, дяволито и игриво, а в действителност - строго) навътре в себе си.\nКоитусът е алегория на сплитането на двете начала в единство. В съвкуплението се обединяват мимолетно животното и богът у всекиго от нас. Чрез стремежа към наслада Творецът, Демиургът на Вселената ни подсказва пътя към абсолютната хармония между дух и материя.\nЖената ние, мъжете, възприемаме в повечето случаи плътски, като изящна форма, предизвикваща да бъде овладяна. Но жената е в по-голяма степен духовност - това обикновено се пренебрегва. Леле, колко занемарени жени! Но жени ли са те в истинския, във великолепния смисъл на понятието "жена"?\nВлюбеният идеализира, а това не е случайно. Така бяга от посредствеността и грубата алчност да имаш вместо да си. Любовта е духовна енергия от най-висш тип, не се нуждае от притежанието, понеже имащите носят трудно своите окови с оросени от кървава пот чела.\n27.05.2004. Като вървиш очевидно срещу Злото, какво правиш, освен че му се показваш подобно мишена силно уязвим и го караш да настръхва, да точи зъби и нокти не само срещу тебе? Въпросите се решават не на шумни площади, а на тихи места, където говорът е мек и тих, но решаващ.*\nТъй и спрямо Злото най-успешен е пътят успоредно с него да повървиш, за да проумееш каква му е направата - зърнеста или на дълги тънки ленти, плътно или рехаво е то, избликва нарядко като гейзер или бълва с неукротима мощ. Узнай стила му, за да разбереш къде му е слабото място, къде му е дамарът.**\nГероическите пози са за митовете и легендите, за народните песни и народните предания, т.е. за онагледяване; инак не вършат толкоз полза, колкото вредят.\nВ думите има доста суетност; гласа слушай, който ти говори: там е казано много повече. Освирепява Злото, щом не му виждаш лицето: не знаеш кой ти говори и кой те гледа, и къде ще посегне лошо да те подсече.\nАко е с човешко лице и чуваш въздишката му, може би е човек в беда и от слабост назлобял. Кротко "благодаря" или "прощавай" повече тежи тогаз от лакърдии, накуп изречени уж за да го озаптиш това зло. С малки стъпки по-далеч се стига... А ако го нямаше Злото в твоя живот, как би узнал кой си, колко струваш?!\nИма тайнство във великите работи, и то не е на повърхността, където е шумно и пъстро. Мъдростта е сива на цвят и се показва смирена, едва заинтересована сякаш, ала със зорки очи на нощен ловец тънко преценява.\nОт време на време оставяй злият да бие връх, да се опиянява от себе си, пък ти се оттегляй в мълчание, все едно всичко е наред и сметките му са уредени с тебе. Няма да го превиеш, докато светът не се убеди колко е противен. И не само светът (т.е. познатите, приятелите, привържениците му, онез наивници, дето го поят и хранят на вересия), но и сам той. В пълния си блясък на измамник така той твоята работа върши.\nПред димящите руини на опожарена Тракия Георги Бенковски изрича: "Моята цел е постигната вече! В сърцето на тиранина отворих такава люта рана, която никога няма да заздравей..."*** И с това мисията му се осъществява напълно. Няма връщане назад към униженията - това малко ли е? В оня миг грандоманът Бенковски надмогва сам себе си; това е неговият звезден миг.\n29.05.2004. Приключих с редактирането на част І от книгата "Ламски". Излезе плътни 143 страници. Днес е т.нар. Черешова Задушница; почитат се умрелите. Отдавна не съм бил на гроба на баща ми, а и на майка... Ай, какъв лош син се оказах!\nЗапочвам редактирането в PageMaker 7.0 на част ІІ. Има вероятност книгата "да набъбне" до 31-32 печатни коли.\n* За антитеза ми иде на ум Събранието в м. Оборище, дето Бенковски превзема апостолството от уж мекошавия Панайот Волов и обръща мненията на делегатите с драматично, разтърсващо слово.\n** Имаше някога един военен комендант на Пловдив, майор Бацалов, който имаше перверзен адет да дебне от храстите любовните двойки по Джендем тепе. Та тоз чешит, в най-вехти дрехи облечен, а не в офицерските си одежди, пред нас, дечурлигата от махалата под Джендема, ни рече таз мъдрост - че всяко нещо си има дамара - като я придружи със следната демонстрация... Държеше в лапи паве от каменоломнята насреща, в дворчето пред новата си двуетажна къща се бе разкрачил и с каменарско чукче, без да гледа, само като въртеше павето под ударите на чука, оформи идеално каменно гюлле. Бацала, както му викахме, бил някога каменар.\n*** Захари Стоянов, "Записки по българските въстания", изд. БП-1983, с. 428. Бел.м., tisss.\n#1736193 - 02.05.2007 05:10 [Re: tisss]\n("Книгата") ВСЯКО НЕЩО СИ ИМА СВОЯ ДУША\n02.06.2004. За втори или трети път (със срива на 31.ХІІ./1.І.) се случи, та почвам да си мисля, че не може да е случайно; снощи малко преди полунощ, докато записвах окончателно редактираната Част І от книгата "Ламски", компютърът ми блокира и файлът ми се срина. Тоя път не опитвах да вкарам графичен знак, а бях тръгнал да изтривам стари файлове... и на последния, ще го запомня това "strrr"! - машината се задръсти.\nСъбуждам зли сили, които витаят наоколо, мисля си; с това прекалено вживяване в "Ламски" дразня Някого или Нещо си, но какво да направя, като ми е генетично заложено! - на дядо ми Борис заради туй вдаване в работата му викали Борис Дявола, а на един от братовчедите на майка ми, шофьор по професия - Рангел от Перущица, че не слизаше от камиона, ами ходеше изпит и брадясал като вампир, му измислиха прякора Рангел Звяра.\nГоляма тръпка е то; аз си знам срщу какви сили се изправям, уязвим и слаб на вид... А може би Моят ангел пробва да ме предпази; какво друго освен "Спри се!" може да означават тия сривове и блокажи?!\nОпитвам сега да оправя пораженията. Тоя срив ми унищожи около пет часа труд. Пък може и за добро да е, ама всичко губи смисъл и аромат, не ми ли спори в работата.\n10.06.2004. Редактирам заради компютърната програма PageMaker 7.0; може да се каже, наново пиша Част ІІ "Виктор" от книгата "Ламски". Спори ми, но върви бавно. Основното, което правя, е да съкращавам, да чистя текста от излишни фрази и дори от цели абзаци.\nПървата част редактирана дадох на Т. Чонов да я качи на компютъра си. Това беше преди три-четири дни. Ходихме със съседа Митко Йовчев до Рогош и пихме кафе на дворчето у Чонови в неделя. Тошо между другото каза, че останал с добри впечатления от Данко (Йордан Кръчмаров); видял в него сродна душа... Въпреки че отначало малко се усъмнил, че Данко позира. "Интересен поет" - тъй рече Тодор Чонов за Данко.\nДоста са моите застъпници от Оня свят, мисля си: Данко, Мишо Берберов, Петър Петров, жена му на Петров леля Рени Каблешкова, Гошо Въргов - съседът, родом от Златоград, дето рецитирал стихове на Пеньо Пенев тайно от жена си Дочка пред огледалото в банята...\nТия дни в училището е отврат. Осмокласниците са шумни, нагло демонстрират пренебрежение към ученето и се натискат кавгаджийски за високи оценки. Изтрайвам ги, стискам зъби да не се дразня открито, повтарям си на ум "И това ще мине! И това ще мине! И тая гадост ще мине, още само пет дни й остават". Оценките са нанесени в графата за годишния успех и сега в учебните часове мъча да ги проумея тия млади хищници какво ценят в държавата ни, изобщо - кой от моделите на поведение* в обществото им допада, усещат ли що е национално достойнство... ала слабо ме чуват, може би, та ми е чоглаво сред тях.\nНапоследък всеки ден вали. И сега ситно приросява навън, та е много приятно за работа с компютъра.\n14.06.2004. Закарахме с моята кола хартията за "Ламски" в къщата на Чонови в Рогош.\n21.06.2004. Стихотворение... Такава е човешката ни направа - ще си спомниш за мен, когато се почувстваш нещастна. Щастливите са егоисти, но защо тогава имам нужда от теб, нима съм нещастен?!\nИстината е, че самотата понякога ми дотяга. Не, не ми е нужно физическото присъствие, а тръпката, че някоя хубава жена някъде по света има желание да бъде с мен. Малко перверзно изглежда, малко щураво, но мисля, че илюзията излъчва повече чар от една осъществена сексуална мечта.\nЛюбовта в най-чистия си вид е стремеж, а не плътско докосване и споделяне на телесни течности. Иисус може би затова е така очарователен; не мога да си го представя като оня, който гали, целува сластно и се поти над утробата на Мария Магдалена, да речем.\nТолкоз лошо ли е да слезеш в животинското при сексуалните игри? Не, разбира се. Но мен играта, изкушението, преддверието или увертюрата към коитуса много повече ми се нрави, понеже там желанията са най-силни, а сетивата - опънати до скъсване като струна, която звучи. Две тела - мъжко и женско - в съзвучие преди да се слеят: това не е ли божественият екстаз!\nТоку-що любената жена е нежна, но мека и отпусната. Лъкът и стрелата са най-изящни в мига, преди стрелата да полети. Но къде е тая жена, която не ще е припряна да вземе своето и да се оттегли после в дълбините на тялото си?! "Мяу-мяу!" - чувам котешкия глас на кокетката, която вече няма нужда от секс; и кой тогава по-бързо се изразходва - Тялото или Духът?\nЖивотът като естетическо преживяване, това е върховно. Една троха хляб, отбрулено листо, цвете, пръстите на ръката, устните на жената, съзнаваща хубостта си - безброй са нещата, които съзнанието е в състояние да естетизира. Защо тогава са така привързани към стереотипното "Животът е борба"? Защо точно в съпротива срещу заобикалящото ни и срещу онова, което обстоятелствата ни поднасят?\nДа преосмислим отношението си към света, да не се държим като хищници и варвари, да престанем да пренареждаме - толкова ли е непосилно за човешкото ни тщеславие и надменност?\nУподобяването, влизането в съзвучие също е ключ за разкодиране смисъла на живота. Може би животните и растенията са по-мъдри от нас в своето съществуване? Блазним се от идеята, че сме в състояние да променим света, а сме така заслепени, че сякаш не виждаме - нашите грандиозни усилия повече рушат, отколкото да съзидават.\nРеволюционното във философията на Христос е точно това, което най-трудно се проумява от Негово величество Практицизма, от склонността ни да търсим изгода сега и веднага с цената дори на избликнала кръв. Пък великите неща са разпрострени във времето. Завладяването (като физическо усилие) в същността си е двустранен процес: от една страна атакуваме, от друга - завладяното атакува нашето съзнание и ни прави други като качество. Уравновесеното е върховно постижение, защото е съхранена енергия за следващите изненадващи обрати в живота на човечеството, както и на отделния човек.\nЕдна победа губи своята висока стойност в мига, когато се е осъществила напълно. "Революцията изяжда първо своите деца" не е случайна приумица като сентенция, долетяла до наши дни от времето на Френската буржоазна революция.\nНо пък ако изчакваш, животът се изнизва. За да разберем кои сме, готови сме на Марс, на Венера, не само на Луната да идем. А това, което търсим, е в самите нас. Активно действащият прелита с размътено внимание над Райските поляни на Едем. Любуването изисква спокойствие и друг ритъм на живот.\nОбладаването на мечтаната жена - за да е пълноценно, не се интересува от скорост, или по-точно казано - краткотрайност. Североамериканците за месец покориха Ирак, но все по-ясно става, че ленивият Ирак всъщност е победителят в това взаимно надхитряне между два манталитета.\nКолко станаха тия уроци! Александър Македонски доведе циганите от земите край свещената река Инд. Наполеон Бонапарт направи Русия страховит колос, надвиснал над Европа. Адолф Хитлер активизира човеколюбието именно с ужасите на осемдесет милиона погубени човешки същества. И т.н... Затова си мисля, че нашата цивилизация не се основава върху християнството, а върху Ветхия завет с възпроизвеждането на Зло, въпреки заявените човеколюбиви намерения.\nВ основата на всичко с човешка направа лежи сексуалното, Великият инстинкт за възпроизвеждане на онова, което сме. Такова тълкуване не отрича прогреса, а само сменя посоката му. Човечеството слабо познава себе си, държи се като юноша, обладан от еуфория заради жизнеността си, но вършейки глупости поради липса на опит.\nУравновесеното създава хармония. Борбата с живота, борбата в живота създава хаос и злини. Хайде, стига сме се възхищавали на т.нар. "борци" от автори на "Майн кампф" до "момци с къси вратове, нагли оченца и брутална мускулатура"! Което сме придобили, то непрекъснато ни се изплъзва; истински ни принадлежи именно непостигнатото или онова, за което не даваме пет пари.\nПравя една книга вече десета година, и тя дълго няма да стане моя, защото много силно съм я пожелал. Когато започна уравновесено да гледам на нея, когато изобщо престане да ме интересува повече отколкото чаша вода, да речем, тогава тая книга ще бъде наистина мой образ и подобие, ще ми принадлежи дори повече отколкото сега я желая.\nВсяко нещо си има душа (в смисъл - структура със свой ритъм на развитие) и ние в своята припряност повече му пречим да се осъществи докрай, вместо да се хармонизираме с него. Ап. Павел с гърците е грък, с евреите - евреин, с римляните - римлянин... и това не е компромис, не е отстъпление от вътрешната му структура като идея и ритъм, а само подход, който върши страшно много работа. Уподоби се с другия, и го направи свой! - тая мъдрост откривам в делата му на християнски проповедник с изключително силен характер.\nКак ще постигнеш една красива жена, ако си Вилхелм Завоевателя, та отдалеч блестиш с всичките си страсти, с всичките си оръжия? Да, ще я покориш видимо за света, но тя никога не ще е истински твоя, ако сама не те е пожелала. И после - жените били непостоянни, както се оплаква Шекспир... Ще е истински твоя, когато престане да ти пука за нея.\nСпестяват периода на зреене, и така съсипват плода. Мойсей върти четирийсет години евреите из пустинята не толкова за да измрат робските им навици, колкото за да узреят за свое царство.\n* Слави Трифонов и наглите типове от живота в България, пресъздадени чрез весело шоу, силно им допада, наред с циничната сексуално разюздана чалга; тийнейджърите не усещат, че то е актьорска игра, ами следват едно към едно модела на поведение, което демонстрират певачките със силиконовите цици и двуметровият гигант с дървенашкия напомпан образ на самовлюбен, чиято компания от млади и силно амбициозни натури писателят Александър Томов, ако се не лъжа, бе нарекъл "Новите варвари"... Бел.м., tisss.\n#1738037 - 03.05.2007 03:41 [Re: tisss]\n("Книгата") ТУК Е БЪЛГАРИЯ ВСЕ ПАК И НИЩО НЕ СТАВА, КАКТО ГО ЖЕЛАЕШ\n22.06.2004. Кой съм? Това, което съм. Вече и да искам, не мога, струва ми се, да се променя. Любопитен съм като хлапак; понякога си мисля, че у мен живее някой, дето е на няколко хиляди години и винаги е обитавал именно това парче земя, където съм сега. Имам усещане за връзка с монаси, които тълкуват необятния космос по облаците и цветята, по движението на зверове, птици, насекоми.\nОгромни са полята на човешкото ми незнание, но интуитивно нещата около мене говорят и говорят, а моята работа е да записвам онова, което ми хрумва уж. Ала нищо не е случайно на тоя свят. Може би съм само инструмент, само ръка, която записва фрази, нашепнати от Някого, далеч по-голям от уязвимото същество, което съм.\n24.06.2004. Станах да си варя кафе. От шест съм "на педал" пред компютъра. Мозъкът ми е сякаш възпален. Като сянка ми минава, че съм тук само временно. И какво ме свързва с това наоколо?\nВсе по-интензивно заживявам вътре в себе си, където откривам слънчеви поляни, аромат и Любовта, която така ми липсва! Не е ли то някакъв вид обсесия*, драги ми Смехурко?! Тоя материален свят е много ясно и простичко устроен - всеки прави нещо в очакване да го възнаградят или направо посяга с алчни пръсти да отскубне онова, което смята, че му се полага. Обвиняват, пък не се и опитват да разберат отсрещния. И всички сме като деца - наивни, доверчиви, преливащи от желания за подаръци. Ечи многолюдният полифоничен хор на седемте милиона етнически българи, отправили взор навън от себе си, навън от собствената си родина: "Тате, какво си ми донесъл?"\nПък костите на моя харманлийски баща дърводелец са в пловдивското централно гробище. Пък костите на майка ми с нейните страхотни два български рода - в гробището край пътя за Рогош. Рогош... Какво намесвам Рогош в тая лична история! Само че Рогош е манталитет. И това ще ми се изяснява оттук-нататък може би...\n25.06.2004. Книгата ми изглежда все по-жизнена, и това ми харесва, но и полекичка започва да ме плаши, че съм се пристрастил към нея и губя усета си за мярка. На последния епизод съм ("Бай Грую", който си е самостоятелен къс разказ); въднувам се като оня скулптор, който ударил с чука си по своята скулптура, възкликвайки удивен: "Говори!"\nПод дланите ми живо тяло мърда, топлина излъчва. Не съм броил "героите" колко са, но това множество от образи и съдби - усещам - полека-лека се отдалечава от мене, нехае за мене и това, значи, е страхотна тръпка за пишещия. Дали ще са достатъчно релефни тия чешити, че да издържат на непукизма от страна на читателя?\nА кой е "моят читател"? Не е ли и той също такъв особняк! Моля се да види себе си в тия "историйки": да се види дете, което е расло в тия нашенски батаци, и като е порасло вече възрастен човек, не е престанало да се смее и диви над света с неговите чудни преображения\n26.06.2004. Окончателно! Край, край и край - приключих с "Ламски" във вид, дето най-сетне ми харесва, и го записах на компакт-диск (Част ІІ и Част ІІІ докрая). Книгата всъщност е с отворен край, искам да стои като недовършена, та който я чете... да му изгряват епизоди от собствения му живот на българин, с които да допълни "историйките на ученика Ламски".\nСложих й цена 7 (седем) лева, което - ако се разпродаде тиражът й от 130-150 екземпляра, означава максимум 1050 лева, т.е. покривам си три четвърти от разходите по първото й издание. Не ща печалба, поне засега...\nПредвиждам светло бъдеще за "Ламски", пък за мене си малко ме е страх. Тонът във втория пласт на текста е остър, чисто публицистичен, та е възможно някой от засегнатите да се "инфектира". Вече съм я сърбал таз попара, хем три-четири пъти поне**, но... това е положението!\nОт май 1981-ва съм се самозаточил в анонимността. Това дотук са 23 (двайсет и три) години затаяване. Не познавам друг подобен самозаточил се. Чувствам се авантюрист, хазартен тип около игралните рулетки на Монте Карло. Сега, известно време, ми предстои постепенно да се завръщам към стария познат стил на живеене. Доста престоях в тоя мой манастир.\nВчера бе годишнина от рождението на писателя Димитър Димов, автора на романа "Тютюн". Писането на книга е монашеско занятие. За да постигнат стил в писането, авторите се самообричат на еднообразен откъм суетността живот. Такива са Балзак, Стендал... А пражанинът Ярослав Хашек, жизнерадостният уж мухабетчия от пивницата "При чашата"... на смъртно легло, кажи-речи - до последния си дъх диктува последните страници на романа "Швейк". И затова книгата му е недовършена, ала недовършена по най-красивия начин - сякаш оставена животът и читателите да я дописват.\nТия отшелници до един са заложили на карта сладостите от нормалния живот с неговото суетене и движение из материалното пространство. Ледени са териториите на Духа. А как ми се живее! И струва ми се, заслужавам компенсация за тия две години странене от авантюри, свързани с женски съблазни. Още не съм измислил как да се самовъзнаградя... Може би - едно пътуване до морето, Балчик и плажовете между Тузлата край Балчик и Каварна, да речем.\n28.06.2004. Вчера Тодор Чонов трябваше да ми се обади, да го взема с колата от ЖК "Тракия" и да подготвим на моя компютър отгледалния отпечатък за Част ІІ и Част ІІІ на книгата, както ми обеща по джиесема в събота... Два пъти му звънях: в четвъртък - да му кажа, че колите ще са не трийсет, а трийсет и една (496 страници); и в събота - когато ми каза, че в неделя ще дойде в Пловдив.\nЗапочвам да се дразня. Мисля, че не съм му дал повод във финансовата страна на отношенията ни да ми се дразни. Опитвам се да разбера неговия стил въобще в работата му, доколкото е свързан със съдбата на книгата "Ламски". Когато се захване конкретно с работа на компютъра, го виждам, че е работохолик - държи се мъжки, и вероятно тук е по-издръжлив от мен. Проблемът е, докато се залови с една задача; явно има повече ангажименти в разни посоки, а не е склонен да спазва срокове и хубавите си обещания.\nТова е артистичен тип подход; и аз донякъде съм същият: чакам "музата да запърха с крилца наоколо", и понякога това вътрешно самонастройване ми отнема време - дни, месеци, години. Четири години се настройвах, преди да се заема с прочита и ровичкането из скритите послания на Библията***. Перфекционизмът е друга особеност на артистичното, което откривам и у него. Но се различаваме по упоритостта да се следва зададената тема.\nЗа мен общата ни дейност по книгата при всички случаи е от голяма полза, но не мога да разчитам, че ще е ангажиран духом, ако не е обвързан с чисто материална изгода. Материалните ми отношения с него приключиха от моя страна и сега - като не съм повече в състояние да наливам пари в общото ни начинание, естествено за българския ни манталитет е "да ми бяга по тъча".\nПредполагах я таз реакция още след злополучните визитки, които се печатаха цяла година, след като предварително му ги платих на двойно по-висока цена, уж за да станели експресно. И когато подир четиринайсет месеца ми ги представи, оказа се, ни номерът на телефона, ни номерът на джиесема ми вече са същите, както са отпечатани на тия визитки. Дано опасенията ми не излязат верни!\nСвикнал съм на такива подсичания в кръста; тоя риск съм го преценил и знам, че няма да се унижа да тичам по петите му и да настоявам да спазва, което е обещал. Но жалко, ако се размина с човека, защото може да ми е много ценен приятел и помощник в компютърните умения.\nКаква ли перспектива му предлагам?!... Че ще печатам ръкописите си при него оттук-нататък. Кога обаче, един дявол знае; понеже издаването на книга - това са много пари накуп за моето дередже. Т.е. нямам какво конкретно в момента повече да предложа на тоя "приятел", който сам ми се натрапи с чудесните си обещания, че ще ми свърши качествено и в срок работата.\nВ момента имам до паусите приключена едва една трета от книгата (само Част І, 144 страници); имам приключена текстообработка на ръкописа за предпечат на останалите две трети от "Ламски". И нищо друго за... дадените от мене пари.\nМога да тръгна да търся фирма спонсор, та да си извадя книгата във фирмата на Иван Тафков (пловдивската печатница "Taf"), но ония хора от "Taf" искат майка си и баща си, за да ми свършат работа. А и как да убедя когото и да било, че книгата "Ламски" има някаква стойност!!!\nЗначи, закачвам всичко дотук свършено на пирона и... чакам по-добри дни. Майната му! Аз съм си по-важен. При такива загуби същественото е да си съхраня уважението към себе си. Тук е България все пак и нищо не става така, както си го пожелал.\n* В англ.: by obsess завладявам; obsession мания, идея фикс; obsessional вманиачен, самозабравен; obsessively маниак.\n** Прогонването от младежкия пловдивски вестник "Комсомолска искра" в далечното лято на 1981-ва е един от тия случаи.\n*** От четирийсет и шестата до петдесетата ми година. Бел.м., tisss.\nБрой показвания: 48635\nGenerated in 0.03 seconds in which 0.011 seconds were spent on a total of 12 queries. Zlib compression enabled.


Корнелия Нинова: Остава ни да намерим политическа форма на подкрепа - trafficnews.bg\nКорнелия Нинова: Остава ни да намерим политичес...\nКорнелия Нинова: Остава ни да намерим политическа форма на подкрепа\n"Дайте ни време да ги видим, да ги огледаме", коментира предложения проектокабинет на ИТН Нинова\n03.08.2021 17:50 690 0\n"Моля да имате търпение да мине всичко това през нашите органи", с тези думи Корнелия Нинова отказа да коментира дали БСП ще подкрепи партията на Слави Трифонов.\n"Дайте ни време да ги видим, да ги огледаме", коментира предложения проектокабинет на ИТН Нинова.\nТя подочи, че от БСП познават някои от предложените имена, като например кандидатът за социален министър на ИТН е участвал в съответната експертна контактна група за обсъждане на политики между партиите.\n"Остава ни да намерим, формата за подкрепа - политическа форма - споразумение ли е, какво е. Този въпрос остана с колегите от ИТН да уточняваме утре, другиден. Утре в 14 часа да свикаме колективния орган и да обсъдим предложения кабинет", посочи Нинова.\n21.09.2021 18:18 Адвокат Йордан Давчев пред TrafficNews: Убиха детето ми, защото не беше наблюдаван след силно успокоително 123150\n23.09.2021 21:01 Килия или чалготека? Видео показва запой с ретро чалга в пловдивския затвор 56548\n23.09.2021 16:30 Божинов и Камбуров си чукнаха среща в пловдивския "Джанъм" 38504


В Хасково изграждат парк с паркинг за 100 коли - Регионални новини\nПаркът зад ДНА в Хасково ще бъде готов до месец март следващата година. Това съобщи кметът на града Станислав Дечев. Градоначалникът инспектира строителните дейности в зелената площ, която е с размер от 57 декара. Предвижда се и аварийна улица, която да свързва двата съседни квартала. В проекта са заложени и редица спортни съоръжения, паркинг със 100 места за автомобили. Христо Христов с още подробности:\nХристо Христов - Хасково\nРадио Стара Загора Регионални новини автомобили парк паркинг спортни площадки Хасково


Пловдив 2019: 90 години от рождението на Йордан Радичков\n12 January 2019 12.08.2020 21:47\nОткриващият уикенд на “Пловдив – Европейска столица на културата 2019” ще отбележи и началото на събитията, посветени на 90-ата годишнина от рождението на Йордан Радичков. И ако миналата година Швеция обяви „годината на Бергман“, то Радичков напълно заслужава настоящата година в България да мине под знака на неговото име.\nПървото събитие, с което в Пловдив ще бъде отбелязана годишнината на писателя, е изложба с непоказвани досега кадри от пътешествието му до Сибир през 1964 година.\nВече сме разказвали за книгата му за Сибир "Неосветените дворове" – вероятно най-магическият и необикновен пътепис в родната литература. Погледнат през радичковите очи, далечният Север е място необикновено, абсолютно живо до последната снежинка, вечно и неизменно в своята суровост, населен с хора гостоприемни, семпли и мъдри, които са неотделима част от този свят. Деликатно, но смело, Радичков е намерил начин да напише в книгата си и за лагерите, и за детството на децата без играчки и за тъжната бедност на хората от Съветския север, до които не достигат никакви блага на цивилизацията.\nВ Пловдив ще бъдат представени като самостоятелна книга „Сибирски тетрадки“, които съдържат записките на Радичков от пътуването му до Сибир и са единственият запазен документ за творческия му процес. Това е и първото издание на бележките в най-пълния им вид. Едновременно ще бъде открита и изложба със снимките на писателя от Сибир, възстановени благодарение на фотографа Александър Сертев.\nИзложбата ще бъде открита в Градска художествена галерия Пловдив – Експозиция „Мексиканско изкуство“, ул. „Артин Гидиков“, на 13 януари в 16 часа и ще може да бъде разгледана до 27 януари.\nПаралелно на 13 януари от 14 часа в клуб Fargо ще бъде прожектиран безплатно единственият документален филм за Йордан Радичков – „Черказки хроники“ на режисьора Димитър Петков. Това е част от много по-дълго като продължителност интервю с писателя, но дори този един час е достатъчен да се усети необикновената му мъдрост, благост и зрителят да се почувства малко по-добър, както винаги след прочитане на книгите му. Ако сте в Пловдив – подарете си това удоволствие.


Топло на Коледа, сняг навсякъде за Нова година - ФОРУМНЮЗ Информационна агенция\nТопло на Коледа, сняг навсякъде за Нова година\nДнес пък ще е необичайно топло, максималните температури ще са между 7° и 12°С\n20.12.2015 10:02 , обновена на 20.12.2015 10:46 0\nТопла Коледа и снежна Нова година ни очаква почти на всички места в страната. На 1-ви и 2-ри януари ще вали сняг в цялата страна, обясни пред по Нова телевизия метеорологът Петър Янков.\n„В края на почивните дни, когато хората отново тръгнат на път, ще има един слаб снеговалеж и всички шофьори трябва да карат с повишено внимание, защото пътищата ще са хлъзгави. На 27 декември температурите ще са между 0 и 5 градуса”, съобщи Петър Янков.\nСлед 27 декември от север се очаква да нахлуе по-студен въздух, който ще понижи чувствително температурите у нас.\n“Дневните температури ще са между минус 3 и 4 градуса. На 29 декември и на 30 декември ще започне да вали сняг в Източна България, а на 1 и 2 януари ще вали сняг в цялата страна”, добави той.\n“В Западна Европа зимата ще бъде тежка. При нас обаче времето ще остане сравнително топло за празниците – на места от 5 до 10 градуса”, допълни метеорологът, който разкри още: “Най-големите снеговалежи се очакват в края на февруари и началото на март.”\nТопла неделя днес\nВремето днес ще бъде тихо. В сутрешните часове на места в низините ще се образува мъгла, която по обед ще се разсее. Максималните температури ще са между 7° и 12°С, съобщиха от Националния институт по метеорология и хидрология (НИМХ) към Българската академия на науките.\nНад Черноморието в сутрешните часове ще има временни увеличения на облачността. След обяд ще е предимно слънчево. Максималните температури ще са между 7° и 10°. Вълнението на морето ще е 1-2 бала. Температурата на морската вода ще е 8°-12°.\nВ планините ще е предимно слънчево и почти тихо. Само по най-високите върхове ще духа слаб североизточен вятър.\nМаксималната температура на височина 1200 метра ще е около 6°, на 2000 метра – 1°.


19 Ноември 13, 17:57 / Автор: TOP ARTISTS AGENCY\nДжийсън Брад Луис – музата на X-Factor влезе в Big Brother All Stars\n“Завършен артист! Най-изобретателният и най-добрият”, са думите на великия ни цигулар и ментор в X-Factor 2011 Васко Василев, след поредното екстравагантно, ексцентрично и бунтарско изпълнение на харизматичния Джийсън Брад Луис. Именно той е този, който превръщаше всяко свое излизане на сцената в грандиозен спактакъл и не случайно стана единственият финалист от музикалното шоу, който подписа международен звукозаписен договор и издаде своя сингъл Goodbye Mr. Noone в десеткихиляди копия.\nДжийсън Брад Луис или „Музата на X-Factor”, както го нарече водещият Ники Кънчев, бе сред първите български звезди, които влязоха в къщата на Големият брат в новия сезон на Big Brother All Stars. И този път той не изневери на своята запазена марка и бе изрисувал лицето си - „Това са птици - носители на промяната”, уточни самият Джийсън, а на въпроса „Кой не искаш да влиза в Къщата”, той недвусмислено заяви „Орешарски!”.\nДали един от TOP ARTIST-ите в България Джийсън Брад Луис ще завладее сърцата на публиката и в този реалити формат, дали ще провокира или напротив ще бъде спокоен, добронамерен и много забавен, такъв, какъвто е в реалния живот, предстои да разберем.


FilmBox посреща Коледа с празничната комедия „Коледата на Каръл“ – TVOETO INFO\nКаналите на FilmBox посрещат Коледа с някои от най-популярните и емблематични празнични филми, сред които акцентът в неделната програма – романтичната комедия „Коледата на Каръл“, с участието на Тори Спелинг, Дина Маноф, Уилям Шатнър и Гари Колман. Зрителите могат да се потопят в магичния коледен дух тази неделя от 18:50 ч. и да станат част от едно незабравимо празнично приключение във времето.\n„Коледата на Каръл“ проследява живота на Каръл Картман (Тори Спелинг) – надменна, но изключително успешна телевизионна водеща. Тя е цинична, егоцентрична и се отнася зле с колегите си. Покойната ѝ леля Марла (Дина Маноф) я е възпитала да се държи с превъзходство към останалите. В навечерието на Коледа, часове преди празничното издание на шоуто на Каръл, духът на леля ѝ Марла се появява, за да я предупреди за последиците, които грешките ѝ ще донесат. Разказва и за трудната съдба, която я очаква, ако не се промени. Духът на изминалите Коледи (Гари Колман) отвежда Каръл на пътешествие в миналото и ѝ показва моментите, оформили я като личността, която е днес. Духът на настоящата Коледа (Уилям Шатнър) пък ѝ представя как Джон, сестра Бет и асистентката Роберта прекарват празничния ден. Джон продължава да помага за изхранването на бездомните, а пък Бет и съпругът ѝ четат коледни истории на децата си. Променена от срещите с призраците, Каръл се превръща в топъл и грижовен човек и успешно се разделя с миналата си същност. Присъединете се към коледните приключения на Каръл тази неделя от 18:50 ч. по FilmBox.\n„Коледата на Каръл“ е само част от вълнуващите заглавия, на които зрителите могат да се насладят по каналите на FilmBox до края на тази година. С редица холивудски продукции и любими евъргрийн класики в своето портфолио, филмовите канали, които са част от глобалната медийна компания SPI International, ще продължат да изненадват публиката с филмови заглавия от целия свят. Всички продукции в каналите на FilmBox са вече достъпни в стрийминг платформата FilmBox+ – премиум услуга, която следва концепцията „Домът на доброто кино“ и предлага специално подбрана селекция от премиум VoD (video on demand) заглавия.\nИсторията за невероятния илюзионист Хари Худини оживява по FilmBox Stars