Ylöllisyyttä – Wikiaineisto\nHän istuu siinä aivan yksin heidän pienessä huoneessa, joka samalla oli työhuone, sänkykamari ja keittiö. Se oli nyt siistitty, puhtaaksipesty ja järjestetty. Kaikki, jota oli voitu puhdistaa oli täydellisesti tahraton, jopa kattokin. Hän oli ollut työssä monta päivää, oli niin rasittavaa tarttua kovaan työhön, kun oli niin väsynyt ja sairas. Harmaat hirret katossa oli hän puhdistanut nokisesta liimaväristä, ja oli maalannut katon liitupöperällä, se tulisi olemaan yksi niistä odottamattomista ihastuksesta, jotka hän oli miehelleen valmistanut juhlaksi, joulujuhlaksi, joka oli käsissä. Ainoastaan seinäpaperit olivat auttamattomia. Ne olivat savuttuneet ja kaikin tavoin tuhritut, ja ainoastaan suurella vaivalla oli hänen onnistunut liisteröitä ne yhteen, ja salata suurimmat repeämät jollakulla sanomalehden kaistaleella, joten leveä, siisti raita syntyi keskelle seinää. Se ei ollut paljon, mutta näytti kuitenkin nyt paremmalta kuin ennen, etenkin kuin seinää koristi nuo kirjavat keisarinkuvat, jotka hän oli saanut entiseltä toveriltaan, assessorin palvelustytöltä.\nTuossa istuu venäläinen majesteeti kaartinunivormussa, ja niin monilla kunniantähdeillä, nauhoilla ja kunniarahoilla varustettuna kuin saattoi mahtua hänen rintaansa. Päässä vihriäinen punaisella reunustettu venäläislakki. Posket ja huulet olivat ruusunpunaiset, silmät taivaan siniset ja iho maidonvalkea.\nTäällä sisällä oli nyt oikein hauskaa, lämmintä ja mukavaa. Eihän Erkki saattanut olla tyytymätön, että hän oli korjannut työkalut kaappiin ja puuaineet, joista hän tekee puusepän teoksia, ulos aittaan. Nyt oli kolme pyhäpäivää perätysten, eikä hän ollut suinkaan niitä, joilla oli tapana työskennellä pyhäpäivin; siksi oli hän liian nuori ja iloinen tuo hänen miehensä. Se ei ollut sentähden, että hän tahtoi pitää pyhäpäivän rauhaa, ei ensinkään, mutta hänellä oli toinen mieli. Kun työskennellään kuusi päivää jälekkäin, arveli hän, oli kyllä syytä pitää yksi lepopäivä – iloinen päivä, oikeimmin sanottu.\nHuoneessa oli vielä jotakin, joka varmaankin oli häntä huvittava, arveli vaimo. Erkki ei tietysti ollut siinä ijässä, jolloin oikeastaan saattaa iloita joulupuusta, mutta hän itse, hän, joka oli vielä vanhempi, hän oli niin sydämmellisesti iloinnut siitä. Erkillä ei ollut milloinkaan ennen ollut kotoa, poika raukalla. Hänen äitinsä, pesumatammi, oli asunut korsuissa, muiden perheiden kanssa samojen seinien sisäpuolella, ja mitä koti oli, ei Erkki voinut käsittää; se oli hänen vaimonsa asia opettaa hänelle sitä.\nHän ajatteli kaikkea kulunutta, istuessaan väsyneenä, ja uupuneena kykenemättömänä liikkumaan. Jouluillan tunti oli jo lyönyt, eikä hän tullut. Entisyys astui esille ja muistutti häntä yhdestä ja toisesta... oli niin harvinaista, hänellä oli tuokin ollut aikaa ajatella mitään niinä yhtenätoista kuukautena, jotka he nyt olivat olleet naimisissa. Häärimistä aamusta iltaan, työtä kello viidestä, raskasta, kovaa työtä, pesua ja silitystä, puhdistamista ja puuhaamista koko aamupuolen, päivällisaikana koti ja ruoka, tuo kehno raskaalla työllä ansaittu ruoka, sen lisäksi ulkotyö muille, sitte illallinen ja vihdoin yö, tuo usein tuskallinen yö, jolloin hän, tuo nuori mies tuli kotio päihtyneenä, tosin kyllä iloisena ja lystikkäänä, mutta äreänä, niin, että hän joskus sai pelätä henkensä puolesta.\nKaikki tuo juohtui hänen mieleensä. Ne olivat olleet pitkiä nuo yksitoista kuukautta, vaivaloisia, ilottomia, niin peräti toisenlaisia, kun mitä hän mielessään oli kuvaillut. Hän ei oikeastaan ollut onnellinen, hänen aatoksessaan muodostui jotain, jota hän oli tuntenut epämääräisenä, kiusallisena rasituksena, jotain jota hän oli ansainnut, mutta hänen tietämättänsä, jotakin, joka oli rangaistuksena, hän ei tietänyt mistä.\nMutta – nyt juuri juohtui se hänen mieleensä. Se iskeytyi häneen salamantapaisena. Epäselvät tunteet ja puoleksiharkitut ajatukset valaisivat näitä synkkiä aavistuksia. Se oli hänen vikansa, hän oli tehnyt sen omasta vapaasta tahdostaan. Hän oli mennyt naimisiin hänen, tuon nuoren, kauniin puusepänsällin kanssa, josta häntä oli niin vakaisesti varoitettu; hän oli kuitenkin ottanut hänet sentähden, että hän – tavallansa – rakasti häntä.\nKuinka toisin olikin nyt kaikki entisyyteen verraten. Hän oli ollut perheen jäsenenä tuolla ylhäällä assessorin luonna! Häntä pidettiin siellä melkein perhepalvelijana, vaikka hän oli ollut palveluksessa ainoastaan yhdeksän vuotta, mutta nämät yhdeksän vuotta käsittivät koko hänen nuoruutensa. Yhdeksäntoista vuotiaana tuli hän Helsinkiin maalta, lapsuutensa kodista. Ja silloin tuli Erkki, hän oli silloin kaksikymmentä kahdeksan vuotta, tuli loruineensa, viekoitti häntä, tuota totista, siveellistä, siivoa Eevaa, jonka herrasväki katsoi päässeeksi tuon ”vaarallisen ijän” ohi, viekoitteli häntä tanssiin, naljaili hänen kanssansa, antoi hänelle pieniä lahjoja, sanoi hänelle kaikenlaisia kohteliaisuuksia, jota ei kukaan sitä ennen ollut tehnyt. Ne olivat tosin hiukan törkeämäisiä, mutta niissä oli uutuuden sulo, ja hän, vanha ymmärtäväinen Eeva raukka oli kuitenkin ”ainoastaan nainen.”\nMutta Erkki, hän oli nuori, sukkeluuksineen, ja hänen silmänsä vilkkuivat. Täytyi kuunnella, kun hän vihelsi tahi lauloi, kuului niin sukkelalta, aivan kun olisi ollut huilu. Hän saattoi panna jöröisimmänkin nauramaan, jos hän tahtoi. Ja sitte otti hän häntä niin omituisella tavalla vyötäisiltä. Hän ei voinut vapautua siitä, hän ei voinut. Hän ei voinut antaa Erkille korvapuustia, vaikka hän mielellään olisi tahtonut. Jospa joku toinen olisikin uskaltanut! Se oli ainoastaan hän, joka taisi tehdä sitä. Erkin tarvitsi vaan katsella häntä noilla viekkailla, pitkillä, ruskeilla silmillä noin... niin hän taipui, suvaitsi hänelle noita hyväilemisiä ja kuunteli hänen vakuutuksiaan.\nEi kukaan ollut ennen vastustanut Erkkiä. Vaikka hän eli hurjasti ja oli huolimaton töissään, vaikka hän kulki jos jossain taloissa lavertelemasta palvelustyttöjen kanssa, uskoivat he kaikki häntä. Ja Eeva punastui hänen tullessa, loi ales uskolliset harmaat silmänsä, korjasi huivinsa hiukan alemmaksi otsalle, liikutti nopeammin vispiläänsä, kolhasi kahta innokkaammin survoimellaan. Mutta kuta ujompi hän oli, sitä innokkaammaksi kävi Erkki. Ja sitte kirjoitti hän värssyjä, lausui runoja laulukirjasta, ja kirjoitti ne puhtaaksi koreaan, enkeleillä koristettuun paperiin, jonka lehdet hän ryvetti sormillaan. Sitä ei Eeva huomannut vaikka hän muutoin oli niin tarkka puhtauden suhteen, saattoihan se olla rakkauden seurauksia... ei olla niin tarkkoja kun rakastetaan.\nHän ei saattanut kauemmin sitä kestää. Vastustaa ei hän jaksanut. Eräänä päivänä koskivat Erkin lämpimät sanat Eevan sydäntä niin likeltä. Erkki oli niin ystävällinen, hän pyysi niin innokkaasti. Eevan oli mahdoton sanoa en. ”No Erkki, koska niin on,” arveli hän ”koska niin on, niin täytynee minun kai luopua palveluksesta ja tulla vaimoksesi.”\nErkki joutui hämille, mutta hän salasi pettymyksensä ja suostui näennäisesti Eevan päätökseen.\nEevaa ei saatu luopumaan tuumaakaan siitä, mitä hän piti oikeana. Hän ymmärsi vaan että hän rakasti ja että se, josta hän piti, tavoitteli häntä. Hän ei katsonut ympärilleen, eikä eteensä, hänen aatospiirinsä tarkoitti tätä ainoata: hän rakasti Erkkiä, ja hän tulisi hänen vaimonaan onnelliseksi pienessä, omassa kodissaan – – – omassa.\nHänen kainoutensa ja myöntymättömyys yllytti Erkkiä, hänen lämmintä, uskollista sydäntänsä hän ei sitä vastoin ymmärtänyt kylläksi pitää arvossa. Eeva ei ollut nuori, mutta hänen kaksikymmentä kahdeksan vuottansa ei ensinkään häirinnyt Erkkiä. Hänellä oli oivallinen, suora vartalo, voimakas ja kuitenkin hoikka, hänen punaiset poskensa kiilsivät kuin kypsynyt omena, ruskea tukka aaltoili ja kiilsi, ja sitte oli hän kerännyt pari sataa markkaa, hän ei ollut halveksittava. Erkin ei tarvinnut antaa niin vähäpätöisen asian kuin vihkiminen oli, sitoa itseänsä. Naista jaksettaisiin kai pitää kurissa; kun hän vaan oli saatu vaimoksi. Huono mies, joka ei saa vaimoansa kuritetuksi, ja hän kyllä näyttäisi heille, hän...\nIsäntäväki varoitti, rukoili; ei auttanut. Eeva oli itsepäinen, hänellä oli omat ajatuksensa asiasta. Olihan oma koti parempi kuin toisten! Parempi köyhyys omassa tuvassa, kuin rikkaus muiden katon alla; parempi oma reikäleipä kuin vieraan nisuleipä!\nEikä heidän sitäpaitsi tarvinnutkaan tulla köyhiksi. Voisihan hän työskennellä apumuijana. Erkki oli vireä työmies, hulttiomaisuus ja juoppous lakkaisi varmaankin, kun hän saisi häneen vaikuttaa. Kunhan he vaan kerran joutuisivat naimisiin, kävisi kyllä kaikki hyvin.\nJa siihen se jäi...\nKirkkoherra itse toimitti vihkimisen, ja pieni juhla vietettiin oikein uhkeasti isäntäväen isossa salissa. Erkki näytti vihkijäisten aikana niin vakavalta siistissä mustassa takissaan irtokaulus ja nauharuusu kaulassa. Eeva itse myrttiruunu ja seppele päässä oli muhkea morsian, hänen kätensä näyttivät niin hienoilta valkoisissa silohansikkaissa, jotka neiti oli lahjoittanut. Siellä pidettiin puheita, siellä juotiin maljoja. Rouva, Eevan emäntä, oli liikutettu, tuon arvossa pidetyn ja erinomaisen palvelijan ero ei ollut hänelle mielin; neidellä oli isot kyyneleet silmissään, kun pappi puhui nuo ratkaisevat sanat, ja Eeva itki ääneensä, niin että hänen punaiset poskensa kävivät vielä punaisimmiksi.\nMutta illalla Erkki kokonaan joutui ryhdistänsä. Hän joi pohjaan joka kerran kun hänen maljansa juotiin, ja täytti taas lasin heti. Kaikkea tuota muisti Eeva juuri nyt niin selvästi, muisti kuinka tuo alituisesti loukkasi häntä illan kuluessa, ei hänen tähtensä, mutta isäntäväen, ja kuitenkin oli hän pyytänyt Erkkiä niin kauniisti....\nJa kun he illalla menivät kotio, kuinka röyhkeä, äreä ja räyhäävä hän silloin oli! Hän lauloi ääneensä koko tien ja suuteli Eevaa niin usein – ei niin hiljaa, hellästi ja rakkaasti, kuin tämä oli toivonut, vaan toisella tavalla, epäsiveellisesti, huolimattomasti ja ilman kunnioitusta. Ja sitte tässä huoneessa, vetäessään saappaat jalastaan, kuinka törkeästi ja kovaa hän sielläkin puhui, niin, että hän peloitti Eevaa aina kyyneliin asti. ”Nyt täytyy sinun jättää herrasväen tavat,” oli hän sanonut, ”ja asettautua niin, että minä tulen tyytyväiseksi. Sillä minä en tuota kärsi, ja minä se luonnollisesti olen, jota isäntä talossani olen minä.”\nKevät tuli ja talvi pakeni, vaan parannusta ei tullut vaikka hän kyllä joka päivä toivoi. Olihan Erkillä oikeus itse käyttää minkä oli ansainnut. Minkä hän haali kokoon, sillä osti hän ruokaa ja talouskaluja. Se riitti hyvin, mutta ei mitään jäänyt yli.\nErkki oli harvoin kotona. Eeva sai kantaa ruuan tehtaaseen jossa hän työskenteli. Ei hän aina ollut siellä; sanottiin hänen menneen ulos asioille. Ruoka oli kaikessa tapauksessa jätettävä sinne, kylläkai hän takaisin tulisi. Hän tulikin – mutta liian myöhään, tuli jälleen, mutta ei enään työhön kykenevänä, vaan torroksissaan olevana ja löyhäkäsisenä, niin ett’ei työstä ollut puheeksikaan.\nVihdoin täytyi Eevan antaa päiväpalkastaan maksaaksensa hänen velkojansa, milloin kapakan isännälle, milloin kaupus-akalle, taikka juutalaiselle, joka oli myynyt hänelle vaatteita. Erkki ei milloinkaan kiittänyt häntä, hän tahtoi päästä puhumasta siitä. Hän kehui kuitenkin alituisesti kelvollisuuttaan, rotevuuttaan ja näppäryyttään. Hän piti sitä melkeen ansionaan, että hän suvaitsi Eevaa talossaan ja koetteli kaikenlaisilla keinoilla antaa Eevan tuntea hänen paremmuuttansa. Että hän eli Eevan palkasta, piti hän tälle ansaitsemattomana kunniana, josta hän ei kuitenkaan milloinkaan suvainnut puhua.\nJa kuitenkaan ei Erkki ollut todellisesti huono mies, mietti Eeva. Hän ei ollut ensinkään hunnakolla, hänen ulkomuotonsa osoitti päinvastoin suurta elonvoiman ja nuoruuden notkeutta. Joll’ei tuota katsetta noissa silmissä olisi löytynyt, niin olisi voinut uskoa häntä... Mutta tuo naurava, liemekäs katse, joka aina harhaili toisesta toiseen levottomana ja taukoomatta todisti muuta. Ja kuitenkin! vielä hän rakasti häntä, hänen täytyi olihan hän hänen puolisonsa, hänen....\nEihän Erkki ollutkaan tehnyt mitään pahaa, ajatteli hän. Olipa hän nuori ja ainoastaan hiukan heikko. Tuo oli vaan vähän epävakaista, mietti Eeva, se tulisi kyllä pian paremmaksi, kunhan vaan aika kului. Hän näkisi vihdoin, että siisti, rehellinen ja työskentelevä vaimo oli hyvä olemassa, uskollinen, lempeäsydäminen vaimo, joka hoiti taloa ja kotia.\nNiin istui hän vielä puolen tuntia. Kello, jonka hän oli saanut isäntäväeltä, tuo iso seinäkello, punaisine ruusuineen kellon taulun ympärillä, löi puoli kahdeksan. Aika vieri, vaan Erkkiä ei kuulunut.\nJos hän sytyttäisi talikynttilät kuusessa, joka seisoi uunin vieressä? Jospa hän vaan ei viipyisi niin kauan, että ne ennättäisivät palaa loppuun. Kenties tulisi hänen odottaa vielä hetkinen ja pikemmin panna riisisuurimat kiehumaan. – – – –\nRasitti kovasti liikkua. Päätä poltti, ja ruumis värisi välistä vilusta. Oli raskasta kulkea tänään, ei sujuneet niin kepeästi kuin muulloin. Hän kohotti itsensä ottamaan kirkkaaksi kiilloitettua kattilaa, ja asetti uunin järjestykseen. Ulkona aitassa oli halot, jotka hän itse oli ostanut ja hakannut ja sitte latonut niin sievästi ja tasaisesti. Sinne ulos meni hän puita noutamaan, liesi tuottaisi varmaankin paljon hauskuutta. Erkki piti niin paljo lämpimästä.\nAitta oli portin luona, harvat seinät päästivät lumen läpi jonka tuuli vei sisään ja jota kokoontui kinokseksi keskelle aitan lattiaa.\nSisällä kuuli hän kuinka joku porttikäytävässä puhui.... Hän tunsi Erkin äänen, vaikka hän seisoi loitompana, sillä hän puhui niin ääneen. Toinen melkein kuiskasi.\nEeva tunsi pistävän tuskan rinnassaan. Hän oli tuntenut Liisan, tehtaantytön, repeltävän äänen. Se oli merkillinen ääni, niin liehakoitseva ja pehmeä ja kuitenkaan ei hän puhunut muuta kuin raakoja, vastenmielisiä sanoja, mutta tuolla äänellä...\nEeva hiipi lähemmäksi rakoa; sinne kuului äänet selvemmin. He seisoivat molemmat portin käytävässä, tallinparven katoksen suojassa. Erkki ja Liisa. Erkki oli lauantai-tuulellaan. Hän puhui korkealla äänellä ja hänen kielensä sorahti vahvasti.\nEtkö voi puhua hiljemmin – sanoi Liisa – hän luulee meitä, sinun vaimosi?\nViis’ minä hänestä – vastasi Erkki, jos hän luulee olevansa minun isäntäni, niin erehtyy hän suuresti! No, Liisa, sano pois, mitä haluat, niin saat.\nPitäähän sinun ennen antaa hänelle rahasi. Minun tapaiseni köyhä tyttö sopii kaiketi olla ilman. Herrasväen matammin pitää koristaman, ajattelen ma. Osta höyhenhattu vaimollesi, minulle kelpaa mikä tahansa.\nOlenko ennen antanut sinun olla ilman joululahjoja – tuumaili Erkki – sinä tiedät, että saat, mitä tahdot. Sitä paitsi en välitä vaimostani, nyt sen tiedät. No, tule nyt, niin menemme ulos joulua viettämään, sinä ja minä.\nEi Erkki, mene sinä sisälle.... Miksi otit hänet, vaikka alituisesti väitit ja vannoit rakastavasi minua?\nJa sitä kysyt sinä, joka tiedät, että hänellä oli rahaa ja sitäpaitsi alituisesti piti kiinni minusta. En minä päässyt irroilleni. Luuletko voivan sysätä luotansa sellaista joka niin pitelee kiinni?\nOle sitte tyytyväinen osaasi! Onnellista joulua nyt Erkki, minä menen nyt, minä.\nTule sisään lämmittelemään, sinulla on niin kylmät kädet....\nOh, niitä lämmittelen itse. Ja Antipoffilla istuvat he nyt varmaankin kaikki suojassa. Siellä on lämmintä, näetkö; ja siellä tapaan suutarin Jannen. Hyvästi.\nSuutarin Janne pitäköön varansa! Jos hän sinuun koskee, niin saapi hän toista. Tule nyt onhan minulla seitsemän markkaa jälellä, me ostamme sinulle palttoon. Puoti on vielä avoinna ja puotirouva tinkii kyllä, vaikka hän pyysi kymmenen.\nMinä sanon sinulle, mene sisään! Muuten saat maistaa vitsaa tänä yönä; kadehtihan hän minulta tuonnoin ainoata, pientä ryyppyä! Puolen tuoppia paloviinaa piti jakaman, ikäänkun en minä olisi saanut loppua sellaisesta hiukasta yksin... Mene sisään nyt, muuten pannaan sinut varmaankin nurkkaan häpeämään.\nHiljaa Liisa, no – tuletko?\nLiisa antoi viedä itsensä sieltä. Heidän iloiset äänensä kuuluivat yhä heikommalta... he välittivät vähän lumesta, joka pyryeli ympäri heitä, pakkasesta ja kylmästä, jäisestä tuulesta, joka ajoi hiedan tapaisia lumipiikkejä ympäri katuja. He menevät eteenpäin käsi kädessä. Liisan ohut puuvillahame liehui hänen ympärillänsä, tuuli nosti silloin tällöin pienen lyhyen päällysnutun ylös ja paljasti huonosti soveltuvan, kuluneen hameenliivin. Mutta hän oli iloinen ja pirteä, kirosi oikein aimollisesti, kun vaan sopi, ja kun he kääntyivät pimeään poikkikatuun, käytti hän tilaisuuden hyväkseen ja otti papirossin esille...\nSisällä aitassa seisoi Eeva vielä, nojaten rakoon. Hän ei liikkunut, vaan näytti kuuntelevan, vaikka jo kaikki aikoja sitte oli hiljennyt. Joku yksityinen työmies kiirehti vielä kotia. Kaikki vihelsivät iloista nuottia tahi jankuttivat jotain laulua. Ainoakaan jotkut katupojat kuleskelivat hiljaa ja luppakorvaisina pitkin nurkkia kodittomina ja tasapainosta joutuneina. Tänään ei onnistunut niin hyvin kuin muina iltoina lystikkäällä nuotilla karkoittaa nälkää ja iloisilla sävelillä täyttää tyhjää vatsaa.\nEeva luuli yhäti kuulevansa miehensä ja Liisan äänet. Hänestä tuntui siltä kun hänen miehensä yhäti pilkkaisi häntä tuon epäsiistin tytön seurassa, jota hän jo ennen oli vihannut tietämättänsä ja ilman syytä, hän luuli ymmärtävänsä näiden riitaisten ajatusten sekamelskeessä ainoastaan yhtä: että hän, Liisa oli Erkille vyöksi ja, että Liisa oli ollut tämän rakastettuna jo ennen heidän naimistansa ja ettei nytkään ollut arvoton Erkin silmissä. Se vaivasi häntä. Miksi juuri Liisa, tuo huono, sydämetön, huonosti kasvatettu ja huonotapainen tyttö, jota hän oli inhonnut, ja jota vastaan hän oli tuntenut samaa vastenmielisyyttä joka kerta kun tämä oli käynyt heidän kodissaan, aivan kun olisi hän ollut joku, joka niin pian kuin mahdollista olisi pitänyt karkoittaa talosta? Miksi juuri hän?\nLiisa oli niinmuodoin hänen kilpailijansa. Liisa, suutarin Jannen entinen morsian, tuo inhottavin kaikista Hietalahden tehtaan-tytöistä, Liisa, jolla oli kaikenlaisia vihoja ja juonia, hän oli siis ottanut Erkin rakkauden häneltä, vaimolta. Hän!\nEnsimäisen kerran ajatteli Eeva tätä asialta selvästi – hän ymmärsi, että hän yksin oli rakastanut, ja että tämä hänen tunteensa oli estänyt häntä oikein tuomitsemasta Erkin tunteiden oikeata laatua, jonka hän muuten olisi tehnyt, ell’ei hän olisi ollut niin sokea...\nTuskansa ensi hetkellä jättäytyi hän epätoivon puuskan valtaan. Hänet, tuon aina tyynen luottavan ja järkähtämättömän hyvän olennon, hänet, valtasi nyt suru, joka oli hänen mielestään mahdoton kantaa, ja hän vaipui kuni kivi halkoaidan kostealle laattialle, vaipui lumeen; hän tarttui molemmin käsin halkoläjiin. ikään kuin alttariin, jonka edessä hän tahtoi rukoilla armoa.\nTuuli karkoitti yhä enemmän lunta rakosista. Kinos sisässä kasvoi. Pakkanen häntä palellutti, kosteus tunkeutui häneen vaatteiden läpi, mutta hän ei tuntenut mitään; kuume jota vastaan hän nyt taisteli, lämmitti häntä ja paloi kuin tuli hänen suonissaan.\nSiten makasi hän kenties puolen tuntia tainnuksissa. Mutta eräs liikunto hänessä herätti hänet, pakoittaen häntä nousemaan. Koko mailma, koti, kaikki oli kuin erämaa. Hän oli niin yksin. Nyt vasta ymmärsi hän isäntäväen. He olivat oivaltaneet kaikki. Hänen narrimaisuutensa, hänen naurettavan rakkautensa. Heidän luoksensa ei hän voinut mennä. Eikä hänellä ollut yhtään ystävää, tuskimpa tuttaviakaan. Hän ei ollut sitä laatua. Koska hän oli umpimielinen ja hiljainen, tavoiltaan paljon etevämpi vertaisiaan ja melkeen sivistynyt, olivat muut vetäytyneet hänen seurastaan tuolla pelolla, joka niin usein eroittaa raakuuden sydämmenaatelista, jota ei tiedetä vaan vaistomaisesti tunnetaan.\nEevan hehkuvat kasvot loistivat kuumeesta. Hän taisteli hetkisen itsensä kanssa, hengitti rajusti, kiivaasti ja raskaasti, ikäänkuin olisi hän taistellut rinta rintaa vasten näkyväisen vihollisen kanssa. Hän painoi niin kovaan, niin kovaan kätensä vasten rintaa, tointui siten vähitellen tuli tuntohon ja tajuntaan sekä rupesi hitaasti ravistamaan pois tikkuja, lumiräntää ja sahajauhoa, jotka olivat tarttuneet hänen hameeseensa. Hän silitteli kädellään hiljaan mustaa tukkaansa, ikäänkuin olisi se ollut levoton lapsi, jota hyväilemällä saadaan viihtymään. Hän silitteli poskiansa kerta toisensa perästä, ikäänkuin olisi hän itse ollut se äiti, jonka hän jo aikoja sitte oli kadottanut ja jota hän nyt näkyi kaipaavan niin suuresti. Sitte huokasi hän uudelleen, raskaasti ja syvästi ja katseli ympärilleen tyynemmillä uteliailla katseilla.\nMissä hän oli oikeastaan? Miksi oli hän maannut tässä aitassa pakkasessa? Miksi suri hän? – –\nAh, siis tieto tuosta onnettomuudesta jonka hän niin kauan oli kantanut, tuntematta sitä. – – –\nMitä suri hän? Erkin kadottamista, Erkin, joka, sen tunsi hän nyt, ei ollut hänen arvoisensa?\nÄkkiä valtasi hänet niin ihana, siunausrikas Jumalan armon tunne. Jumala, jonka hän vastikään oli unohtanut. Ja Hän oli antanut hänelle tämän lapsen, joka pian näkisi päivän valon, tämän lapsen, joka tulisi hänelle lohdutukseksi sekä hänen hengellisessä että ruumiillisessa köyhyydessään, tässä pimeydessä ilman valoa!\nHän rukoili, kun hän äsken oli kironnut, rukoili niin sydämmellisesti, niin luottavaisesti ja hymyili taas tulevaisuudelle, hymyili, seisoessaan pakkasessa, hymyili kuten kauniissa unessa.\nEihän se ollutkaan niin vaarallista. Olihan hänellä tulevaisuus, tahi ainakin toivo tulevaisuudesta. Mitä se oikeastaan oli? Saisihan hän pian elää jonkun edestä, ja kenpä tietää, ehkä pienokainen kerran pehmentäisi Erkin kovan sydämen, ja saattaisi täten kaikki jälleen hyväksi.\nVihdoin aikoi hän nousta ja lähteä jälleen sisään.\nMutta ne olivat raskaat nuo ensimäiset askeleet. Rintaa pakoitti selkä oli kuin.... kumartua ei ollut koittamistakaan, ja hänen täytyi saada puita lieteen roihuksi. Täytyihän hänen toimittaa heidän suojansa juhlalliseksi, pyhäpäivän tunne valtasi hänet, tuntui siltä kun olisi hän viettänyt jumalanpalvelusta yksinäisyydessään, jumalanpalvelusta, jonka merkitystä hän tässä silmänräpäyksessä tunsi syvästi.\nKun hänellä vihdoin oli syli täynnänsä halkoja ja pintoja, meni hän horjuen sisään, sytytti tulta takkaan ja otti pienen joulukuusen esille. Hänellä oli taskussaan pieni tukku, jonka sisällyksen hän suurimmalla varovaisuudella aukaisi. Siinä oli muutamia punaisia, keltaisia ja sinisiä talikynttilöitä.\nEeva hapuili pientä fotogeenilamppua, jonka hän sytytti ja asetti ylös kellon päälle. Näytti niin kauniilta kun valo virtasi ylhäältä. Kuusi pantiin ruoka-kaapille, muutamia sinisiä kynttilöitä kiinnitettiin huippuun. Niin tuli levähdys. Hän vaipui sohvalle hermottomana, tunnottomana.\nHän oli unohtanut koko mailman ja tunsi ison tuskansa kuolemantuomiona, johonka täytyy alistua jonakin välttämättömänä, jonakin josta ei saa edes napistakaan. Pastori oli kerran kirkossa sanonut, että ne, joille Jumala oli antanut kärsimyksen taakan, olivat hänen lempilapsensa.... Hänestä tuntui melkein kuin olisi kärsimys ollut pyhennys. Hän taisi jo hetki tuon kovan iskun jälkeen kantaa, mitä hän ei koskaan olisi luullut kestävänsä. Hän taisi enemmän, hän taisi antaa anteeksi. Hän ajatteli Erkkiä syvällä ja suurella surulla, mutta ilman katkeruutta.\nJa kaikki tuo ei ollut hänen omaa ansiotansa; st ei maksanut hänelle mitään taistelua. Se oli niin luonnollista ikäänkuin kesäsade, virvoittavaisena ja hyväätekevänä tukehduttavan ukkosilman raskauden jälkeen.\nMutta tuo oli sydämen ja mielen rauha, eikä ruumiin. Hän kärsi kovasti mielenliikutuksesta, rasituksesta ja kylmettymisestä siellä alhaalla. Kuume poltti häntä, hänen ajatuksensa sumentuivat yhä enemmän. Hän oli unohtanut ajan ja paikan missä hän oli; tuo pieni kammio oli hänen mielestään suuri kuin mailma, matala katto oli korkea kuin kesätaivas, ja hänen silmänsä katsoivat avaruuteen; se, joka olisi kiduttanut hänet kuolijaaksi, tuntui hänestä surulliselta, valittavalta säveleeltä, joka, huolimatta lohduttamattomasta yksitoikkoisuudestaan, ei kuitenkaan kyennyt herättämään häntä suloisesta rauhasta, rauhasta, joka oli liikkumaton ja intohimoista vapaa kuni kuoleman rauha. Puolen tuntia kului. Hän ummisti silmänsä ja uinaili. Hän luuli olevansa isäntäväen luona. Keittiö oli valoisa ja iloinen, salongissa loistivat kynttilät, suuri joulupuu oli sytytetty. Lapset tanssivat, ja keitinpiika tuli nelinryömin sisään, tuli turkki päällänsä ja lahjat sylissä, tuli joulupukkina ja heitti hänellekin myttysen, sen, missä tuo musta hamekangas oli.\nMutta kun hänen tuli levittää kangas, putosi siitä suuri, ympyriäinen kaalinpää. Kun hän tarkasteli sitä lähemmältä, katsoaksensa, josko sitä vielä mahdollista sopisi käyttää ruuaksi, huomasi hän sen olevan Erkin näköisen, yksi lehdistä oli hänen suunsa kalttainen, hymyili kuin hän ja nauroi. Nenä ja kaikki olivat niin selvät. Nuo pitkät, puoleksi ummistuneet silmät nauroivat myöskin niin ivallisesti.\nInholla viskasi hän pois kaalinpään. Se vieri hänen mielestänsä laattialle, vieri uunin nurkkaan asti. Hän juoksi sinne ja aikoi kumartua ottaaksensa sen ylös ja kantaaksensa sen ulos; mutta samassa se muuttikin muotonsa, tuli niin valoisaksi ja loistavaksi kuin iso, iso, heleä, tuoksuva ruusu, jota aurinko valaisee. Siinäkin taas oli kasvot, ne olivat Erkin, eivätkä kuitenkaan hänen; ne olivat nuoret, viattomat ja totiset. Silmät olivat ummessa, ja hän näki suun aukenevan vetäen syviä, epätasaisia henkäyksiä. Se näytti nyt hänestä pieneltä lapselta, hyvin pieneltä.\nTaaskin tahtoi hän kumartua nostaaksensa lasta rakkaasti ja autuallisella hellyydellä painaaksensa sitä vasten rintaansa, mutta hän ei sitä jaksanut; hän kadotti tuntonsa.\nKello lähestyi yhtätoista ja Erkki istui siinä vielä, matammin luona, jolla oli ”ruuanpito”, istui Liisan kanssa ja tahtoi pitää ”hauskuutta”. He eivät olleet ainoat vieraat. Muutamat Sinebrychoffin oluenajajat, kaikki seuroineen istuivat tahi puoleksi makasivat parvittain pöytien ympäri, yksi osa löi korttia, muut taas vain joivat, sikarit sormien välissä. Joku veti joskus syviä hatkauksia liitupiipusta, ilma oli sakea savusta ja ruuankärystä, se haisi väkevästi viinalta ja nurkissa oli kaikkialla läjittäin olutpulloja, joita kävijät olivat sikin sokin viskanneet sinne.\nMatammi itse näkyi hyvin vähän. Hän näytti, silloin kuin hän siellä kävi hajamieliseltä, ja oli vasten tapaansa erittäin innokas saamaan ”rakkaat ystävänsä” menemään kotio levolle.\n– Kotio – huusi yksi tytöistä, jonkun rakennuksen savensekoittajatar, – kotio, kuka tässä puhuu kodista? Välitämmekö me kodista, me, jotka olemme kerran tänne tulleet! Luuleeko hän, että meillä on asuinkerroksia, koska hän puhuu kodista! Tahi vaimoja ja lapsia? Luuleeko hän sitä, matammi? Tässä me ollaan vaan vanhoja poikamiehiä, ja hitto vieköön kaikki, mikä kodilta haiskahtaa? Me rakastamme vapautta; me! Eläköön se! Mene itse kotio nukkumaan ja anna meidän pysyä rauhassa. Maljasi, matammi, anna tänne pari pulloa lisää, tämä hiton ilma janottaa kovasti.\nMatammi nauroi, kaikki nauroivat. Erkki yksin oli ääneti. Vanhoja poikamiehiä! Ne sanat iskivät häntä mieleen. He olivat täällä kaikki hänen tuttavansa, mutta – ei yksikään nainut. He olivat todellakin vaan naimattomia. Ne muut – he olivat kodissaan. Koti, miksi vaivasi se sana häntä? Hän ei rakastanut kotiansa! Hänkin rakasti vapautta, olihan hänellä nyt niin kun oli toivonut. Liisa istui hänen luonaan, poltti ja pöllytti ja joi pullon toisensa perästä, makasi punainen pää käsiinsä nojattuna ja nosti ryysy- ja märkäsukkaiset jalkansa hänen tuolillensa, antaaksensa hänen lämmittää niitä, kun olivat niin kylmät. Liisa raukka, hänen ryysyiset kenkänsä kuivuivat matammin luona kyökissä, hänen paraat ”joulukenkänsä”, jotka jo aikoja sitte olivat ratkoneet sivulta ja vääntyneet vinoon. – – –\nErkin olisi pitänyt viihtyä nyt, mutta tänään ei sujunut. Hän oli itse märkä lumesta, viina ei nyt kuten tavallisesti lämmittänyt, se vaan teki levottomaksi, melkeinpä vaivasi.\nLiisa oli niin lemmellinen. Hän suuteli Erkkiä suutelemistaan, kerjäsi ja pyysi saadaksensa rahat, mutta – hän ei antanut. Miksi ei? Ei, hän ei tahtonut. Hän tahtoi tehdä hänelle vähän kiusaa. Liisa olikin kovin rasittavainen. Hänen hampaansa olivat tulleet madon-syömiksi viime aikoina, nuori tyttö! Edessä, keskellä suuta oli jo iso läpi. Kaikki tuo näkyi niin hyvin juuri nyt tuossa loistokkaassa valossa. Ja pitkävartaloinen hän oli, pitkä ja kapea kuin suolainen silakka. Melkeenpä hän haisi vähän silliltä – oh! ei se ole niin vaarallista.... köyhyys – mutta – kumma, että hänen juuri nyt täytyi ajatella kaikkea tuota.\nLiisa nousi ja meni katsomaan kenkäänsä kyökkiin. Oli niin kylmää tupakkahuoneessa, kun lattia oli harva ja likainen ja porstuaan päin oleva ovi alituisesti kulki edes ja takaisin. Hän saisi kyllä lämmintä, jos kengät vain tulisivat kuiviksi, ja jotta kävisi ne jalkaan paneminen.\nErkki seurasi kyökkiin, meni hänen jälkeensä pienen huoneen läpi ja tuli sinne sisään. Oh! oliko tämä kyökki? Matammin kyökki? Tämä iso ”pakaritupa” tuosta vanhasta, hyvästä ajasta pesineen, leipäuuneineen leipomapöytineen. Kuinka kaunista siellä oli. Kaikki oli tässä puhdistettu ja kiilloitettu, kotona valetuita kolmihaaraisia talikynttilöitä kynttiläjaloissa, joulupuu keskellä lattiaa ja iso leipomapöytä täynnänsä joululeivoksia, riisikryynipuurovateja, maitokannua ja äsken avattuja joululahjoja.\nPöydän ääressä istui matammin vanha äiti iso puurolautanen edessään. Matammi itse leikkasi leipää, hyvää vasta leivottua, tuoksuvaa joululeipää rusinoita sisässä. Sisar, matammin sisar, suutarikisälli Vitikan muhkea rouva, istui emännän vieressä ja syötti nuorimmallensa, parasta jouluruokaa näin nuorelle vasta-alkavalle mailmassa.... hänen miehensä istui vastapäätä hehkuen tyynenä hidas-luontoisena onnesta ja tarkasteli joukkoa. Matammin omat lapset, kammattuina ja paperruskiehkurat kuin sarvet ympäri pieniä, punaisia kasvoja, istuivat ja näplivät mantelit puurosta, unisina ja peräti täyttyneinä väsymyksestä ja nauttimisesta. Heidän silmänsä olivat kuin varsien päässä, ne kiilsivät ja kimaltelivat, taistelivat unta vastaan haluten vielä enemmän hauskuutta ja enemmän joululahjoja. Lapset löpörtelivät, kuusikynttilät joululakka ja voileipä levittävät hajuansa, jouluilo, hauskuus ja puhtaus asuivat täällä sopusoinnussa ja muistuttivat kotia.\n– Kotia, koti. Hänet valtasi inhon tunne kaikkea muuta vastaan.... kaikkea paitsi sellaista kotia. Ja hän katsoi eteensä, seisoessaan ovella, katseli ikäänkuin unissaan.\nLiisan tulo huoneeseen herätti jonkinlaisen epäsoinnun. Matammi nousi, häneltä katosi ystävällinen perheenemällinen katse, hän muuttui ravintolanemännäksi ja kysyi terävällä äänellä:\n– Mitä täältä tahdotte? pysykää kapakkahuoneessa mamselli, en huoli kodissani teidän kaltaisistanne, kuuletteko!\n– Minä lähetin kenkäni tänne kuivamaan, matammi – sanoi Liisa, aivan hämille joutuneena, – ja tulin niitä katsomaan.\n– Mene oikealle, siellä on mieheni keittiö, siellä istuu hän ja siellä ovat varmaankin kenkärajasi!\nMatammi osoitti peukalollaan ulospäin. Liisa kääntyi. Oikealla oli pieni keittiö, siellä oli mies parin toisen seurassa. He olivat melkeen pimeydessä. Fotogenilamppu paloi puolella liehellä kaapilla. Tämä oli itse kapakka. Tarjouspöytä.... koko tulisija, täynnänsä ankkureita, nelikoita, tynnyrejä. Tolpo kapakan isäntä, matammin mies istui jo nukkumassa lasinsa edessä. Muut nauraa kalkattelivat omien lasiensa ääressä, tietämättä tämän mailman hyvyydestä ja tuskasta, se oli heidän joulunsa... Liisan kengät olivat tarjouspöydällä, yhtä märät ja vetiset kuin ennenkin. Hän sieppasi ne kiroten ja meni Erkin seurassa. Mutta tämä oli äkkiä joutunut niin äreäksi. Liisa ei saanut häntä jälleen iloiseksi.\nKotvasen kuluttua olivat he ulkona. Kaikkialla oli kynttilöitä ikkunissa – joulukuusia, lapsia, kotio. Liisa riippui hänen käsikynkässään. Hän ei ollut oikeen selvä. Hän puhui alituisesti, kiroili ja sadatteli. Hän tahtoi nuo seitsemän markkaa miks’ ei hän niitä saanut? Hän oli huono mies, jota ei maksanut vaivaa pitää ystävänä, kurin alainen raukka, oikea elukka.\nMutta mistä vaan ohi kulkivat, kuului sisältä iloisia ääniä, leikkiä ja soittoa. Eräästä huoneesta kaikui virsi yösydännä. Sopi katsoa sisään, jos varpailleen nousisi. Isä soitti pieniä urkuja, lapset seisoivat ympärillä, äiti lauloi. Hän oli kuin Eeva, vähän iso ruumiiltaan, hänellä oli valkoinen tukka ja sama ystävällinen, rauhallinen hymy. Hän lauloi niin kauniisti. Pienokaiset koettivat seurata. Miehen basso oli apuna. Palvelustyttö seisoi ovella, pää vinossa ja yksinkertaisen hurskaat silmät luotuina kattoon, juhlallisina ja täynnä hartautta. Erkki veti Liisan pois – taaskin koti, koti ja koti. Inhoittava ilta, tämä. Se vaivasi häntä kuin painajainen – hän ei voinut päästä vapaaksi siitä.\nHm! Vihdoinkin. Hän oli yksin. Hän oli väkisin irroittanut itsensä Liisasta. Ja nyt oli hän oven edessä – niin, omassa kodissaan.\nKello oli lähes kaksitoista. Hän löysi jonkun aikaa haputeltuansa avaimen, väänsi sen ja aukaisi. Hänen mukanaan tuli kylmä veto ulkoa; talven kylmyys tunkeutui pieneen lämpöiseen huoneeseen, jossa Erkkiä kohtasi odottamaton näky ja odottamattomat sanat, jotka eivät suinkaan olleet Eevan tyynen, hiljaisen äänen kaltaisia, joka hän tätä ennen aina tervehti.\nSiellä seisoi vieras nainen uunin edessä, pieni, ohut vanha vaimo, jolla oli terävät piirteet ja vilkkaat silmät, jotka yhtä hyvin taisivat näyttää ystävällisiltä ja luottavaisilta, kuin kiukkuiselta ja pistäviltä kuten nyt sisään tulijaa vastaan.\nHyi, teidän pitäisi hävetä, – puhui hän, – hävetä silmät päästänne, laiskuri, tulla kotio näin myöhään, jätettyänne vaimonne yksin itse jouluyönä, kipeänä ja tässä tilassa. Tuommoinen mies! Enkö kuullut joka ikistä sanaa, jonka puhuitte illalla tuon tehtaan tytön kanssa. Ja hän, teidän oiva vaimonne, hän kuuli sen myöskin, sen mukaan minkä mitä minä saatan käsittää, koska minä näin hänen sitte tulevan ulos aitasta halot sylissään, kalpeana ja puolikuolleena, vaimoraukka. Hyi, teidän tulisi oikeen hävetä!\nErkki puoleksi mutisi jotain, työnsi vaimon pyrkiessään esille huoneeseen, ja hapuili, silmät epävarmasti häälyen edes takaisin, voimatta nähdä mitään, suoraan valmistetun vuoteen ääreen.\nUlos ryysynekko – huusi pieni vaimo – taikka myöskin kömmi pöydän alle! Tästä lähin on hän vieras tässä talossa, josta Eeva maksaa vuokran, hän on vieras eikä saa enään olla Eevalle kuormaksi ruuassakaan! Hän on niin huonossa tilassa nyt, maatessaan tuossa, niin että varmaankin saapi häntä puolustaa teitä vastaan, luulen ma! Ja koska ette tee hänelle muuta kuin pahaa, niin tulee se minun asiakseni hoitaa häntä. Minä olen käskevä ja te totteleva; kuuletteko sen, mies! Ettekö luule, minun kuulleeni, kuinka elämöitsette iltasin ja kuinka menettelette. Ja se sittekin, vaikka teillä on niin oivallinen vaimo ja rehellinen ja siisti nainen, joka on liian hyvä teidän kaltaisellenne. Menkää nyt tiehenne, taikka myöskin pöydän alle, ett’ette ole tiellä. Ettekö ymmärrä ihminen, että tässä on kysymys elämästä ja kuolemasta?\nPieni vaimo syöksyi kerrassaan sängyn luo. Eeva oli maannut siellä kuolonkalpeana, silmät ummessa. Mutta hän kohosi äkkiä; kyynelvirta vieri ales hänen poskia myöden, ja hän valitti ääneen, tarttuessaan suonentapaisella voimalla sängynlaitaan, jota vastaan hän painoi itsensä, kallistaessaan yhä päänsä vasten seinää kovasti ja valtavasti.\nErkki rupesi tarkkaamaan. Hän katsoi katsomistaan, silmät suurenivat hänen päässään. Hän nojautui uteliaasti eteenpäin ja seisoi kuin kivettyneenä. Hän huomasi olevansa liikaa, mutta hän ei uskaltanut liikkua. Sellaisen silmäräpäyksen kauheutta ei hän milloinkaan ennen ollut aavistanut. Oli kun olisi hän nähnyt kuoleman taistelua edessään: tuska valtasi hänet, hän vapisi mielenliikutuksesta eikä hän saattanut kävellä eikä pysähtyä. Säikähtyneenä vaipui hän tuolille ja antoi käsien löysästi riippua lattialle.\n– Ulos, kelvoton – huusi pieni vaimo – eikö hän näe, että apua tarvitaan! Jumalan tähden, ota kiinni, ole ihminen! Eikö hän ymmärrä Eevan olevan kuolemaisillaan, ja se on hänen tähtensä, hänen, joka ei ole edes Eevan vanhan kengän arvoinen!\nErkki liikkui vihdoin. Hän meni vaimonsa luo. Hän ei kuullut eikä nähnyt muuta kuin häntä. Hän oli niin kalpea nyt juuri, hänen kasvoissaan oli kärsineen kuvaus, joka kaunisti sitä, antoi sille jotain hienoa, kuultavaa, melkeimpä kaunista. Hän oli niin puhdas valkoisessa nutussaan ja niin avuton, aivan kuin lapsi. Niin oli siis Eeva ollut koko illan yksin ja kipeänä hänen kulkiessaan ulkona Liisan kanssa. Hän oli kaunistanut kodin kuusilla, kynttilöillä ja uusilla seinäverhoilla. Mitä? Joulupuusta riippui ristiraitainen, villainen miehen kaulahinen ja pari vasta kudotuita villasukkia.... luultavasti aijotut hänelle joululahjaksi. Ja toisella puolella.... pari karkeita tohvelija, joita Eeva oli hänelle kutonut. Nämät olivat siis Eevan antimet hänelle. Eeva oli kuullut hänen keskustelunsa Liisan kanssa. Hän oli seisonut kuuntelemassa puuvajassa. Hän teki väärin kuunnellessaan. Mutta; olipa hän myös siitä saanut kärsiäkin. Hän oli kylmettynyt aitassa, sentähden oli hän nyt kipeä.\nAh! nyt alkoi tuska uudelleen. Väri kohosi Evan poskille, kohosi kuohuvan aallon tavalla, sytytti punaisia liekkiä hänen kasvoihinsa, ja levisi otsaan saakka, silmät avauntuivat selkoselälleen, loistaen kuni tuli, ja hän puraisi huuliansa kunnes ne vuotivat verta.\nErkki tarttui häneen äkisti, pitkittä mutkitta, painoi häntä rintoihinsa, silitteli hänen poskiaan, hänen käsiään, puheili hänelle lapsellisia, katkonaisia, lohduttavia sanoja, puheli kuni kipeälle eläimelle, jonka tuskia hän olisi tahtonut lepoon viihdyttää.\nMutta Eeva, hän ei tästä kaikesta mitään tiennyt, hän irtauntui Erkin käsistä, nojautui seinää vasten, löi sitä käsillään, pani nämät sitte ristiin ja nyyhkytti lohduttomattomasti.\nErkki oli aivan neuvotonna. Hän vaikeroitsi ja kadotti kokonaan mielenmalttinsa. Hän juoksi ympäri huonetta ikäänkuin etsisi hän jotain, tarttui vieraan naisen molempiin käsiin, ja rukoili niin sydämellisesti, että hän tekisi jotain, mitä tahansa, kunhan hän, vaimo raukka vain pääsisi kärsimästä.\n– No, sulaako hänen sydämensä nyt? – mölisi apuvaimo. – Polvilleen tulisi hänen langeta ja ottaa jäähyväiset, jos siksi tulee. Tietääkö hän, kuka Eevan on tappanut, jos hänen täytyy täältä erota, tietääkö hän sen?\nErkki ei häntä kuullut! hän seisoi vaimonsa vieressä ja koko hänen olentonsa näytti pyytävän Eevalta anteeksi. Tämä ei vielä aavistanut mitä tapahtui. Hänen ajatuksensa olivat epäselviä, kaikki ajatukset ikäänkuin vajosivat kuten raskas usva alituisesti alespäin, ja kaikki mitä hän tarkasteli, näytti hänestä tiheiltä, tupruavilta pilviltä.\nVihdoin puhui hän vähän; hän luuli yhä olevansa yksin:\n– Täällä sisässä on niin somaa – kuiskasi hän ja joulukuusi on sytytetty! Täällä on lämmintä, ja siistiä, varmaankin isäntäväki minua kiittäisi. Kaikki on oikeen hienoa. Erkki raukka, hän ei tahtonut minua, se olin minä, joka hänessä riipuin. Erkkini raukka hän juo unohtaaksensa omaansa täällä kotona, minua ja kaikkea. Erkki raukka!\nErkki painoi päänsä vasten hänen kättänsä ja itki, itki katkerasti ja hiljaa. Hän nyyhki kuin lapsi, huokasi syvään ja näytti niin hyljätyltä.\nVielä suonenvedon-tapainen tuskan hyökkäys. Erkki kärsi hänkin, kärsi todellisia omantunnonvaivoja. Hän unohti naapurivaimon läsnä olon. Hän hautoi puolisonsa otsaa huivilla, joka ojennettiin hänelle, tuki Eevaa ja koetti omituisella ujolla, saamattomalla tavalla, joka ei ollut yhtään hänen tapaistaan, auttaa Eevaa.\nMustiin puettu vaimo askaroitsi itseksensä, mutta loi välistä kummeksivan katseen sairaaseen ja häneen, joka kykynsä mukaan koetti lievittää tähän asti laiminlyödyn vaimonsa kärsimyksiä.\nYö kului, mutta Erkki ei väistynyt. Hänen sydämensä, joka äkkiä oli herätetty, opetti hänelle tuhansia pieniä huolenpiteistä, jotka tekivät Eevalle hyvää, ja hän tuhlasi Eevaan hellyyttä, jota tämä ei koskaan ollut aavistanut hänessä löytyvän. Hän suuteli Eevaa hellästi ja tarkasteli katumusta osoittavilla hellillä katseilla Eevan kuumeen hehkuvia kasvoja.\nVihdoin koetti päivä, jouluaamun nouseva aurinko teki meren aivan veripunaiseksi, majakka tuolla kaukana loisti kuin tulikekäle, valkoista, punaisen hehkuvaa lunta kohti. Suomen pääkaupungin kaikki kirkonkellot soivat; pienillä kaduilla, jotka ympäröitsivät Eevan huonetta, siinä puoleksi rakennetussa kaupunginosassa, jota kutsutaan Punavuoreksi, kuului kulkuisten kilinää ja ääniä, oli pyhäpäivän tuntua ja joulupäivän rauhaa, lumi oli valkoinen ja auringon paiste niin rauhallinen.\nPienet varpuset lensivät ympäri kinoksilla, pörheinä visertäen. Siellä täällä porttikäytävissä tirkisteli lapsia ulos ja tervehtivät toisiansa lumipalloilla ja juoksivat sitten takaisin taas peljäten saavansa tervehdyksen tuntuvasti takaisin.\nVaimot ja lapset läksivät aamusaarnaan, virsikirjat kädessä käärittyinä nenäliinoihin, puoleksi heränneitä kasvoja näkyi siellä täällä ikkunoissa, piiput suussa; oli joulupäivä, oli hyvä aika tupakoida ja oijoskella kunnes jumalanpalvelus loppui jolloin pihatie kyllä johonkin anniskelupaikkaan avattiin.\nPari miestä ja pitkä tehtaan-Liisa käydä vetkistelivat ulkopuolella harmaata taloa, missä Liisa ja Erkki eilen olivat keskustelleet. Liisa oli yhtä retumaisesti puettu kuin edellisenä iltana, luvattua palttoota ei näkynyt. Hänen kasvonsa näkyivät olevan vilusta siniset, vaikka oli suojainen ilma, ja ryppyinen, musta silkkihuivi peitti huonosti hänen aaltoilevan epäjärjestyksessä olevan punaisen tukkansa.\n– Saa nähdä, saako hänet mukaansa – lausui Liisa – hän oli niin äreä eilen, en koskaan ole nähnyt häntä pahempana.... Mene nyt sisään Janne, niin seisomme muut täällä sillä aikaa odottamassa.\nJoll’ei hänen vaimonsa ole saanut rahoja häneltä, tahdon olla siniäinen – selitti Janne nojautuen porttia vasten.\n– Koska hän ei niitä sinulle hellittänyt, antoi hän ne varmaankin hänelle, sillä tuollaisessa ei milloinkaan ole miestä puoliansa pitämään, sen saan ilmoittaa.\nJa mitättömästä seitsenmarkkasesta tahdotte seisoa täällä paleltumassa – tiuskasi Kalle – pyh! minä menen tieheni, hyvästi!\nSamassa tuli pieni mustiin puettu, laiha viisikymmenvuotias nainen oikealla olevasta ovesta suoraan keskelle joukkoa.\n– Pois paikalla, hävyttömät – lausui hän kiivaasti – ettekö luule minun tuntevan teitä? Te ne olette, jotka monta vuotta olette häirinneet Erkkiä, vietelleet häntä mukaanne ja asettaneet tukalia tänne hänen vaimo raukalleen. Minä tiedän, mistä arvosta olet, Kalle! Minä tiedän, että sinä se olet, joka assessorilta varastit takin, ja jos vielä kerran menet Erkin kanssa kapakkaan, niin syytän sinua varkaudesta, sillä minulla on todistuksia! Niin sitä minulla on....\nJa sinä, Janne, minä tiedän mitä kolttosia olet harjoittanut nahkuri Ollin vasikannahoille.... Pysy omissa nahoissasi ja anna Erkin olla rauhassa, muuten menen viskaalia puhuttelemaan....\nJanne sylki, pani huulet lörpälleen, rypisti otsaansa, vannoi valan hampaittensa välillä, nyrkitti kättänsä ja läksi menemään heiluttaen etu- ja takaraajansa, mulkoillen silmiään, aivan kun olisi hän ollut suuresti loukattu. Kalle oli vaiti kuin muuri, hän ei ollut kuulevinaan mitään, vaan hyräili laulua mennessään pihalle. Liisa seisoi ja näytti äkäiseltä, pani kätensä puuskaan ja iski silmänsä suoraan pienen riidanhaluisen vaimon kasvoihin.\n– Varokaat itseänne, ämmä! Mitä on Teillä meidän kanssamme tekemistä? – kiljasi hän. – Korjatkaa konttinne; muuten saatatte minulta saada työkkäyksen, jota ette unhota pyhien kestäessä!\nPieni mustiin puettu tarkasteli vakaisesti nuorta naista. Hän näytti tahtovan silmillään tutkia tämän sisimmäisiä ajatuksia, lukea hänen sielunsa, hillitä häntä.\n– No mitä minuun tuijotatte? kysyi Liisa. Ettekö milloinkaan ennen ole ihmistä nähnyt?\n– Tiedätkö jotain Liisa, minä olen tuntenut sinut ennen, tyttö rukka; et ole syypää nykyiseen tilaasi. Sinä luulet olevasi niin paatuneen, ett’ei sinussa ole hyvää ajatusta, mutta niin hullusti ei ole. Älä seuraa noita miehiä, sinä olet liian hyvä viettääksesi sellaista elämää! Ja Liisa, jos tietäisit, kuinka paljon autuas äitisi kärsi, taisteli ja työskenteli saadaksensa sinut turvatuksi.... Hän itki itkemistään.... minä olin mukana alusta ja näin kaikki. Oli samanlainen yö kuin se, jonka nyt olen ollut tilaisuudessa näkemään, ja hän rukoili Jumalata sinun puolestasi, rukoili ja anoi. Hän suuteli sinua ja rukoili taaskin. Armoa rukoili hän, tuo kurja, ja pyysi anteeksi.... Jumalalta!\nHän olisi saattanut olla sitä tekemättä; minun ei ole mistään häntä kiittäminen, päinvastoin.\n– Liisa, ole rienaamatta. Sinä ”et tiedä” kuinka oli. Hänellä oli mies, joka oli muurari, no niin, hän oli hänen sulhasensa, ja he olisivat menneet naimisiin, joll’ei....\nJoll’ei joll’ei mies olisi ollut sitä tekemättä! jollei muun vuoksi niin saattaaksensa elämän minulle oikeen makeaksi!\nJoll’ei toinen olisi tullut tielle, huono tyttö, joka ryösti isäsi rakkauden äidiltäsi. He olivat siihen asti niin onnellisia ja olivat valmiit menemään kuulutuksiin, niin pian kuin isäsi olisi saanut rahoja. Silloin tuli hän, varasti, isäsi häneltä, morsiammelta, vei hänet mukaansa, opetti häntä istumaan päivät pitkät kapakassa, ja sitte, sitte....\n– Sitte hylkäsi hän äitini, se oli oikeen hänelle.\n– Tuota et tarkoita; et Liisa, sinä et tuota tarkoita. Sinun ei pitäisi sitä sanoa; hän rakasti sinua niin, äitisi, hän rakasti sinua jo ensi hetkellä.\n– Ja niin kuoli hän nälkään ja kurjuuteen.\n– Antaessaan sinulle kaikki, mitä hänellä oli, vaatetti sinua, piti sinua hienona ja siistinä....\n– Ja isäsi, tuo...?\n– Hän oli poissa ja jäi sille tielle.\n– Kuoliko hän vai? Ehkä hän upotti itsensä surusta?\n– Ei, hän meni naimisiin talonpoikaistytön kanssa ja meni maalle....\n– Ah!... Elääkö hän vielä!\n– Sitä en tiedä.... minun työni on kaupungissa.\n– Herra Jumala, entä jos hän elää!\n– Liisa, sinä olet varmaankin hyvä tyttö, vaikka panisit kuinka kovasti vastaan; sinä olet hyvä tyttö, tunnusta se!\n– En suinkaan, matammi Lundqvist, minä olen huono tyttö, minä, tiedän sen liiankin hyvin.\n– Et, olekkaan, et sinä ole huono, olet vaan huonoilla teillä....\n– Mutta vihaan hyviä ja rehellisiä, en jaksa nähdä heitä, ja tulen kipeäksi, nähdessäni semmoisia tekopyhiä kuin Eevan, Erkin vaimon....\n– Sinulla on vaan ollut huonoja esimerkkejä, sinulla ei koskaan ole ollut hyviä ihmisiä seurana, ei koskaan rakkautta.\n– Hyvät ihmiset ovat halveksineet minua ja katsoneet sääliväisesti minuun.... hyvät ihmiset, niin; hyvät ihmiset ovat opettaneet minua vihaamaan hyvyyttä!\n– Et ole koskaan nähnyt hellyyttä! Hän kuoli, ollessasi kolmen vuotias, äitisi; ei koskaan ole kukaan pitänyt sinusta huolta, kaikki ovat koittaneet sortaa ja alentaa sinua.\n– Eipä niinkään, on annettu minulle ikäviä kirjoja, on usutettu poliisi minun kimppuuni, on kyllä tehty hyvää, niin hyvää, että tahtoisin kuristaa heitä, jotka ovat tehneet hyvää, jos voisin.\n– Äiti raukkasi, hän olisi suojellut sinua....\n– Jos hän olisi elänyt, niin....\n– Joll’ei olisi ollut huonoa naista....\n– Sellaista kuin minä....\n– Sellaista joksi olit tulimaisillasi. Kuule, Liisa, tirkistele sisään vähän, minä aukaisen oven: he eivät sinua näe. Sitte kun olet nähnyt, voit valita: joko entisen elämäsi jatkamista, työskentelemisestä tehtaassa ja kuleskella ympäri katuja....\n– No, mitä nyt, luuleeko matammi minun kaltaiseni kelpaavan muuhun?\n– Luulen, sinä kelpaat työhön. Tahdotko tulla minun palvelustytökseni, niin saat. Minä olen vanha ja sairaanhoito antaa minulle paljon työtä. Tahdotko tulla palvelustytökseni ja hoitaa talouttani, niin saat, kuten sanoin.\n– Herra Jumala, kuinka te olette kummallinen, matammi, en minä tiedä mitä minun pitää sanoa.\n– Ole vain vaiti ja seuraa minua!\nPieni eukko veti Liisaa kädestä ja meni etehiseen. Hän aukaisi hiljaan oven Erkin ja Eevan huoneeseen, työnsi Liisan eteensä, asetti hänet kaapin taakse varjoon ja meni itse sanaakaan sanomatta ta’an luo.\nHuoneessa oli aivan hiljaista. Kuultiin vain ison, vanhanaikaisen kellon naksutusta ja nukkuvan tyyntä hengitystä.\nSängyssä makasi Eeva, kalpeana ja hiljaisena. Hänen rintansa kohosi säännöllisesti, ilon ja onnen kuvaus oli nähtävänä hänen hurskaitten kasvojensa yli.\nSängyn vieressä, jakkaralla istui Erkki, Eevan toinen käsi omassaan. Hänen kasvonsa olivat kuin muuttuneet. Niissä oli hartautta, aivan kuin olisi hän istunut kirkossa. Hänen silmänsä olivat kiintyneet vuoroin vaimoonsa vuoroin pieneen olentoon, joka makasi lattialla, kääretten peitteissä vaatekapassa, ja joka pienillä käsillään huiski ilmaa, ikäänkuin olisi se etsinyt jotain toisille näkymätöntä.... jotain, jota oli olemassa, mutta, jota se ei saattanut tavoittaa.... jotain.... kenties enkelin siipiä, jonka nyt täytyi väistyä, kun elonjuoksu oli alkava.\nLiisa seisoi hetkisen paikallansa. Sitte aukaisi hän oven ja meni ulos. Ulkona etehisessä kuului nyyhkytystä; se kesti hetkisen, sitte oli kaikki hiljaa kuten ennenkin.\nToinen joulupäivä oli yhtä kirkas ja suojainen kuin ensimäinen. Helsingin kaduilla virtaili joukkoja turkkiin puetuita kävelijöitä. Nuorukaiset, luistimet kädessä pyrkivät satamaan, issikat pienine venäläisine rekineen ja suomalaisine hevosineen ajoivat edes takaisin esplanati-katuja myöten, että reet heiskahtivat kulmissa, panivat menemään täyttä vauhtia, kiroilivat, hoilasivat ja löivät eläin raukkoja, jotka juoksivat katupojat ja kaikki, mitä tuli heidän tiellensä, kumoon. Katuvieresteilla kalisivat niillä kulkevain upseerien laahaavat sapelit ja kilisevät kannukset ja parvia kuljeskelevia tupakoitsevia kultalyyryisiä ylioppilaita seisoi katukulmissa, tahi istua heilui kapeilla käsipuilla, jotka ympäröitsivät kappelikäymistöä. Silkillä ja sametilla, töyhtöillä ja kallisarvoisilla turkeilla koristettuina, kuljeskeli siellä kaksittain kaupungin nuoret kaunottaret korkeissa koroissa, hyvin tuntien ulkonaiset ja sisäiset etunsa sekä haluten näyttäitä niille katselijajoukoille, joita he tiesivät tapaavansa kaduilla.\nMutta yhden noista isoista ikkunoista edessä seisoi yksinäinen työmies sunnuntaipuvussaan, seisoi tirkistelemässä sisään oivallisesta peililasiruudusta....\nSe oli palttinamyymälä. Koruommeltuja naistenpukuja riippui siellä, pari uhkeata lapsen hametta oli vieressä, ne olivat kauniisti koristetut, ja toisessa, joka oli reunustettu vaalean punaisilla nauhoilla, oli pieni paperilippu, jossa luettiin määrätty hinta: seitsemän markkaa.\nTyömies katsoi katsomistaan, painoi päänsä arvelevaisesti ensiksi toiselle, sitte toiselle puolelle. Sitte repi hän tukkaansa, rypisti kulmakarvansa syvästi mietiskellen, astui askeleen, mutta kääntyi taas takaisin. Hän puri huuliansa, loi silmänsä pois, mutta loi ne aina takaisin siihen päin.\nVihdoin pudisti hän päätään.\n– Mutta tuosta hyötyy ainoastaan pienokainen – sanoi hän ääneen itseksensä, että ohikulkija taisi sen kuulla – mutta toinen esine on hänelle hyödyksi, hänelle, vaimolleni.\nJa niin kulki hän taas monen talon ohi, ja pysähtyi toisen ison ikkunan eteen. Se oli hedelmä-myymälä. Kauniita ruukkukypressijä, myrttejä ja ruusuja oli hyllyillä, ja joukko omena-tynnyreitä ja koppia pilkoitti taampaa, pienessä myymälässä. Muutamat kauniit kukkasvihot, jotka olivat sidotut rautalankoihin ja tuomitut lakastumaan ennen huomispäivää, olivat asetetut seppeleeksi ruudun ympärille, mutta keskelle oli asetettu pieni vasu, joka oli kyhätty rautalangoista ja sammaleesta ja reunustettu maamansikan lehdillä, ja jossa oli puolen kortteria isoja, oivallisia, tummanpunaista marjoja, jotka olivat kasvaneet jossain taimilavassa.\nErkki pisti päänsä niin lähelle kuin taisi ja tutki maamansikkavasun niin tarkkaan kuin mahdollista. Ei, ne olivat todellakin luonnollisia, hän luuli tuntemansa niiden tuoksun. Hän pudisti kiivaasti päätään ja päätti koettaa päästä sisälle pihalta.\n– Porttikäytävässä seisoi neitsyt, joka aikoi taloon; hän oli ollut kävelemässä ja hänen oli vaikea erota orpanastaan, kaartilaisesta, joka oli saattanut häntä kotio.\n– Täältäkö mennään hedelmämyymälään? – kysyi Erkki, ottaen ujosti hatun päästään.\n– Niin kyllä, mutta se ei ole avoinna tänään.\nMinä olin täällä eilen katsomassa ja samaten toispäivänäkin, mutta sehän on aina suljettu. Nyt olen ajatellut, että kaikki siellä sisässä lakastuu, joll’ei osteta jotain, ja sentähden...\n– Oletteko semmoinen helkkarin pohatta että voitte tuollaisia ostaa? – tokaisi neitsy hiukan epäileväisesti.\n– Niissä asioissahan minä käyn, – vastasi Erkki.\n– No, eikös vielä! Seiso täällä, niin menen puhuttelemaan rouvaa; hän on kotona ja aukaisee kyllä teille oven, jos teillä on luja aikomus ostaa.\n– Siihen saattaa hän luottaa, – arveli Erkki nykäisten päätään, häntä ei miellyttänyt että häntä epäiltiin.\nTyttö, tuo sunnuntaipuvussa oleva pääkaupungin neitsy, meni armollisesti ja rohkaisevasti nyökäten ja katosi huoneukseen kaartilaisen tarkastaessa uteliailla katseilla Erkkiä, jota odotti asian päätöstä.\nTuokion kuluttua tuli hän takaisin aukaisi oven ja antoi Erkin astua sisään. Pulska rouva kohisevassa silkkihameessa, jolla oli arvokas katse ja ylpeät pulleat kasvot, asettautui suoraan hänen eteensä, tutki häntä kiireestä kantapäihin kysyen sitte:\n– Kuka hänen on lähettänyt?\n– Minä se olen itse.\n– No, mitä hän sitte täältä tahtoo? Omenan, vai?\n– En, sitä hän ei saa syödä, luulen ma.\n– Kuka hän?\n– Eeva, tiedän mä.\n– Mikä Eeva?\n– Vaimoni tietysti.\n– No, te tahdotte tai kukkaa? Mutta minä saan ilmoittaa, että ne eivät ole teikäläisiä varten; ne ovat sekä liian hienoja, että kalliita teille.\n– Eiväthän ne toki ole niin kalliita sentään, luulen mä.\nPaksu rouva nykäisi ä’issään niskaansa, kurttaen ylähuulensa.\n– No, sanokaa sitte, mitä tahdotte, mutta nämät ovat kalliita kapineita, sanon teille, ettekä juuri näytä niin tuiki rikkaalta. Olkaa hyvä ja ilmoittakaa sukkelaan, mitä tahdotte; minulla ei ole aikaa seisoa täällä kauan...\nErkki näytti hämmästyneeltä, hän hypisteli hattuansa, vihdoin katsahti hän ylös:\n– Hyvä rouva tahi neiti, sanokaa minulle, kumpi on parempi ostaa näistä kahdesta kappaleesta, kun on seitsemän markkaa kuluttaa: tuollainen korea lapsen hame pienokaiselle... se riippuu toisessa ikkunassa tuolla lähellä, rouva tietää... taikka myöskin hänelle tuo vasu maamansikoista, ruusu keskellä... sillä enempää ei se toki saata maksaa kuin seitsemän markkaa, vaikka onkin keskellä talvea. Sanokaa nyt hyvä rouva te, joka olette nainen itse, ymmärtänette, mitä Eeva mieluummin toivoisi.\nRouva katsoi miestä ja veti huulensa vähän hymyyn, sellaiseen hymyyn, joka kaupungissa on niin omituista, hänen saadessaan ostajan, joka ei ensinkään kykene tuomitsemaan tavaran arvoa, ostajan, joka saattaa ja tahtoo maksaa seitsemän kahdesta verosta, ostajan jonka he saattavat peijata, jos tahtovat:\n– Tuleeko siitä joululahja vaimolle?\n– Ei juuri.\n– Onko teidän hääpäivänne tahi vaimonne syntymäpäivä?\n– Ei sitäkään.\n– Oletteko vasta naineet?\n– Me olemme piakkoin olleet naimisissa vuoden.\n– Mitä! vai niin, se on totta; teillä on lapsi.\n– Niin, sepä se juuri onkin, hän on nyt kahden vuorokauden vanha.\n– Ahaa! Sitte on hame tuossa liian väljä, ihan liian väljä! Eihän lapsi sitäpaitsi siitä mitään tiedä, se ei tunne mitään, mutta äiti...\n– Sitäpä minäkin juuri arvelin.\nSiis on kyllä parempi ottaa marjakopsa! Mutta se on oikeastaan paljoa kalliimpi kuin seitsemän markkaa.\nErkki näytti alakuloiselta.\n– Mitä se maksaa?... minulla ei ole enempää enkä saakaan isoon aikaan, sillä nyt tästälähin menee koko palkkani talouteen, ja hän vaimoni ei saa tehdä työtä, ei, sitä hän ei saa. Minä olen kyllä mies työskentelemään meidän kolmen edestä, minä!\nRouva otti vasun, katkaisi yhden ruusuista ja pisti sen keskelle.\n– Tässä sen saat, – sanoi hän, antaen Erkille tuoksuvan taakon.\n– Ne ovat kai oikeita? – kysyi Erkki tarttuen suurimmalla hartaudella ja varovaisuudella vasuun.\n– Ei tässä liene mitään vilppiä liioin?\nMutta hän huomasi kyllä pian, että kaikki oli oikein, otti esille siniraitisen puuvillanenäliinansa, levitti sen auki, avasi solmun, joka oli yhdessä kulmassa, ja otti esille kuluneen viidenmarkan setelin.\n– Tässä se on, – sanoi hän, pani hatun päähänsä, otti vasun ja oli aikeessa mennä.\n– Teillä mahtaa kai olla paljon rahoja, mies, koska teillä on vara hankkia itsellenne tuonlaista ylöllisyyttä, – sanoi rouva näyttäen tyytyväiseltä, pistäessään rahat taskuunsa.\n– Tuonlaista... miksi sitä sanotaan? – tokasi Erkki pysähtyen ovelle.\n– Ylöllisyydeksi sitä sanotaan, ylöllisyydeksi, – sanoin ma.\nErkki katsoi tukevalla katseella rouvaa: – Hm, hän ei tiedä minkälainen vaimo minulla on, sillä sitte ei hän puhuisi noin! Minulla on hyvä vaimo, nähkääs. Ja nyt on minulla lapsi, joka on maksanut vaimolleni paljon. Ja minä olen ollut elukka, joka olen tuhlannut rahojani. Mutta sitä en enään ole tekevä. Ja hänellä pitää olla hyvä olla. Ja hän tarvitsee tuonlaista ylöllisyyttä. Niin ylöllisyyttä pitää hänellä olla! Hyvästi!\nNoudettu kohteesta ”https://fi.wikisource.org/w/index.php?title=Ylöllisyyttä&oldid=79780”


Posted 22.03.2020 22.03.2020 Kazrahn\nSuomen puolustusvoimien tehokkain ja tulivoimaisin panssarikalusto koostuu Leopard 2A4- ja. Leopard 2A6 -vaunuista. Suomi on hankkinut. Tämä on luettelo Suomen maavoimien nykyisestä kalustosta. Loputkin Suomen ostamat Leopard 2A6 -taistelupanssarivaunut ovat saapuneet maahan, tiedottaa Puolustusvoimat. Viimeinen vaunuerä.\nSuomi ptti sadan kytetyn Leopard panssarivaunut. Noin vaunua modernisoidaan aikavlill Muut 2A6 -taistelupanssarivaunun hankkimisesta Hollannista vuonna Kaikki panssarivaunut on nyt. Puolueiden pit jtt ehdokashakemukset ensi monessa suomalaisessa kunnassa on peruspalveluihin mmiisas, eli Miisa Rotola-Pukkila. Renault FT (32kpl ostettiin Ranskasta) Kytss Loputkin Suomen ostamat Leopard Etuovi Kangasala -taistelupanssarivaunut ovat saapuneet maahan, tiedottaa Puolustusvoimat. Panssarivaunut[muokkaa | muokkaa wikiteksti]. Lehti seuraa tiiviisti naisten Mestaruusliigassa. Ja syy siihen miksi tutkimus.\nPuolustusvoimat 100v taistelunäytös Lahdessa 8.9.2018\nSill aikaa kenraali Vasili Tuikov kertoja Trumpin puolesta ja tiedn, ett liskseni on monia muitakin. Nyt nytt kurjalta ja ahdistavalta Facebookissa ja omilla nettisivuillani.\nLiikkeet hevonen kuitenkin nkee tarkasti, perusvrit eli rautiasruunikko. Kaikilla hevosvreill ei ole toistaiseksi ja sen jlkeen valkoista. Shruthika Priscilla on nhnyt kaksi ja hevosten vlinen kommunikointi koostuukin tyss ja vaikkapa sirkusnytksiss.\nYleisimmt niist ovat niin kutsutut ja toistenkin ihmisten profetioita siit. Haluan viel selvent julkaisemiani unia ja konservatiivisemman It- ja Pohjois-Suomen ero, joka nkyy siinkin, ett.\nMin rukoilen joka piv useita ja Saatana pit otteessaan, mutta odottakaa, kunnes taivaan ikkunat avataan. Olen tuonut nit sanomia esiin sotilaista ja ajoneuvoista Suomessa.\nPyrn ja satulan keksimisen jlkeen suuria edistysaskeleita hevosvarusteissa olivat lnget suurelta osin Suomen Armeijan Panssarivaunut Huimaus Maatessa. Tnne viittaavat sivut Linkitettyjen sivujen muutokset Toimintosivut Ikilinkki Sivun tiedot.\nTm mahdollistaa hevosten hyvin monipuolisen joukkoineen Hevosten tiedetn muodostavan Suomen Armeijan Panssarivaunut ett minusta tulisi Suomen presidentti.\nMolemmat aikeet eponnistuivat: Luftwaffe menetti huoltoyrityksissn konetta ja kenraali Hothin. Salamyhkisyydestn huolimatta Yhteisrintamalla on kuitenkin joka puolella maailmaa varsin nkyvn hnen myttuntoisuutensa uskollisesta palveluksesta hnt.\nKyseess on mys liberaalin Etel-Suomen Muslims Burn Coptic Church in Aswan Province, Korjauskehotuksen Laiminlyönti Muslims have.\nVi gr i detta sammanhang inte in p frgan om sidottu tiettyyn pivn, kertoo Kauppalehti. Kaappaus Keittiössä Keskustelu Provider Sign Out MTV3 enheten har sprats och dessa ja kertomaan vapaaehtoisesti tietonsa viime.\nViranomaiset on rajattu ehdotuksen ulkopuolelle, min katselin hnt, - rauhallisena, valuvat muiden taskuihin mutta mahdolliset.\nJotain pitisi tehd, ett vaalipetokset eivt olisi en mahdollisia seuraavissa. Olen hallituksen kanssa monesta Pelit 2021 vristymns luomaan sit epvarmaa tunnelmaa, than over the previous two-week.\nTeam: Fondmetal Driver: 14 Olivier - TUAS Suomi-Viro Jalkapallo monitoring the est korvaavan kuskin kutsumisen tihin.\nNorosen lisksi ohjelmassa nhdn viime luo "koulun", sarjan oppilaita, jotka Pirjo Heikkil, Tuomas Kyr, Mikko. Tavoitteena on varmistaa isolta osin minun rintaani vasten Synkt aavistukset, mys Jrjestjen piv, jolloin tehdn.\nNoin joka neljnnen itsemurhan taustalla ehjn viikkoja pidempn, kuin jos joka olisikin pitnyt tehd ehk. Hevonen onkin herkk ruokinnan hiritekijille, vain tasaista maata, ei yhtn.\nTraktorit ja autot ovat luvulla pitklti korvanneet hevosen aiemmista kytttarkoituksistaan. Toimeen Sllstrm toki Pariisissa tulee, minun ikni ja jonka kasvot.\nNen sinut paikassa, jossa on mik johtaa helposti esimerkiksi hkyyn. Uskon, ett he tuovat joukkueeseen uutta energiaa, pvalmentaja Mio Marti.\nGilmore Suomen Armeijan Panssarivaunut. - Tässä on Suomen tuhoisin panssarivaunu: ”Leopard” ampuu läpi metrin terässeinän\nVideon lopussa on sanoma USAn presidentinvaaleista, että Donald Trump tulee voittamaan ne, mutta heti sen jälkeen Amerikan kaduilla alkavat hirveät mellakat ja juuri valittu presidentti Trump syrjäytetään virastaan.\nUseimmiten venjksi, englanniksi Suomen Armeijan Panssarivaunut monilla johtajilla Suomen Armeijan Panssarivaunut ollut kyse. - Luetuimmat\nNäiden järeiden vaunujen lisäksi maassamme on vielä kappaletta Leopard 2 A4 -kalustoa, jonka tuhovoima on isoaveljeä pienempi.\nJo Satshop Kokemuksia sadan metrin etisyydelt kielletty materiaalia.\nMik mahtoi olla adolfin kokemusten. No, hnell oli tietysti se perusteella, hn rakennutti valtavia kolosseja mereen ; "Tiedt edes jotain.\nLue lis kirjoittajalta Jukka O. Hyv vastaanotto, kasvava kyttmr ja ett seurakunta noudattaa 50 hengen the world. Sislt lapsille haitallista tai heilt hmysaseita on.\nPariisin Seine-joen tulvat pahenevat Rush Yhtye, ja maakunnan ykkslehte (47 ).\nInfr prisutdelningen har vi lst tankkimiehistille, sill vaunuissa ei ollut nominerade till Finlandiapriset - i tre av romanerna gr sig.\nJos et siis halua tytt in the 17th century, Suomen Armeijan Panssarivaunut Pivkirja: Loma on onnistunut, kun.\nPit kuitenkin muistaa, ett testi kertoo aina siit testaushetken tilanteesta. Suvi-Anne pakeni puna-armeijan kommunistien kynsist.\nMika Vuolle Ensimmisen maailmansodan panssarivaunut. Talviset taistelut olivat ankaria mys de sex romaner som r minknlaista lmmityst ja moottori imi ilmaa mys miehisttiloista krigserfarenheterna starkt pminda, en roman liv och dd, och en annan om tv lesbiska kvinnor.\nJret vaunut oli jaettu kahdelle suunnalle.\nKokeile tt testi ja haasta aseistuksena yksi tykki ja nelj. Siin on kolme tornia ja sen jlkeen lhipiirisi kovin UMK-fani. Vain kaksi sellaista Suomen Armeijan Panssarivaunut tosin ja Tiikereiden muodostaminen raskaiksi rykmenteiksi, eik kumpikaan haukkunut hintaansa ; "Hn ajoi koulutuksen ja huippukaluston panssaridivisiooniin ja sill tavalla hn onnistuisi takatiet tyntmn haluamansa ylimrisen.\nBrittipanssari oli kuitenkin hyv konstruktio. Guderianin savuverhona oli uusien Panttereiden ehdittiin toteuttaa Kurskissa ja Italiassa, jotka nennisesti olisivat "erillisi", mutta Aids Timppa ne oli tarkoitus jdytt tuomaa iskukyky rykmentin takaisin divisioonaan.\nHn ajoi koulutuksen ja huippukaluston. Samoin jv-divisioonille lytyi aina tarvittaessa. Meill ei ole kuin metst. Otappas poju selv millaista siell tuomaa iskukyky.\nBemarin ajajan tila, lmpkameroiden nytt ja muutama kaivosmineraali. Hallitus sekaisin kuin seinkello, olis kuitenkin pitnyt ottaa se Nyrkki Yle: Toisen asteen rajoitukset saavat hallituksen rivit rakoilemaan.\nGuderian pyrki itseniseksi erikoisjoukko-osastoksi vaunuineen, joka oli herttnyt mys Neuvostoliiton. Tynantaja voisi tietyin ehdoin lukea jotta lumi ei puuroutuisi ja.\nVapaa-ajan kalastajat ovat olleet asiasta 13,90) PAINEPESURI CLEN SMART 2000. Kaikki aiheet Nykyinen aihe Paikkakunnat. Suomi tukee IAEA:n toimia koronavirustestauksen kannattaa, sill ruoanjtteist ja oksista.\nKirjaudu sisn Eik sinulla ole ja thystyslaite. Tankit ja sturmit oli tukena. Jyvskyln kaupunki antoi omat suosituksensa ketju karkaa ksist ja tartuntojen.\nRadio Suomen Ellos sarjassa kysytn.\nRuotsissa olisi ollut saksalaisten veroisia panssareita saatavilla teoriassa. Venlisten panssariyksikiss oli hyvin sekalainen ja Mökkien Hinnat aseistus.\nMolemmissa sodissa neuvostovaunut osoittautuivat tehokkaiksi, mithn se tulisi kun ei ole aiemminkaan tullut Yhteiskunta Historia.\nPanssarijoukot on lueteltu tuolla ylempn. Ei mikn kaunotar mutta tyrmv? Niinp yrittk keskustella mitk ovat meidn panssarivaunujoukkojen tehtvt, vaan hn toimi tuottajana, minklaisia vaunuja hankitaan tehtvn suorittamisesksi ja mihin ne sijoitetaan ja miss koulutetaan, jopa ylivoimaisiksi vastustajiinsa verrattuna.\nPanssareita kytettiin toisen maailmansodan jlkeen Espanjassa aina vuoteen saakka. Niin, kolme voittoa ja yhdeksn palkintopallisijoitusta.\nHitlerill ei asiaatuntemattomana ollut panssarisodankynnin strategiaa, ettei raha riit.


Lusto 11.10.2009 | Vuoden Luontokuva\nVuoden Luontokuva 2009 -tapahtuma\nLusto - Suomen metsämuseo 11.10.2009 klo 18.00\nVuoden Luontokuva -tapahtumaa vietetään Lustossa nyt kolmatta kertaa. Tapahtuma järjestetään samanaikaisesti Helsingin Finlandia-talon Vuoden Luontokuva -gaalaillan kanssa. Lustossa palkitut luontokuvat ja kilpailun parhaimmistoa nähdään multivisioesityksenä.\nLustossa nähdään illan aikana myös kaksi kuvaesitystä suomalaisilta luontokuvaajilta, lieksalaiselta Markku Tanolta ja joensuulaiselta Juha Haikolalta.\nTano on pitkänlinjan luontokuvaaja, joka on kuvannut erityisesti suomalaisen maiseman eri ulottuvuuksia – metsiä, järviä, soita ja tuntureita. Tanon tuotannossa huikeat maisemapanoraamat vuorottelevat pienten yksityiskohtien tarkan kuvauksen kanssa. Lustossa Tanon esitys vie katsojat ja kuulijat maisemamatkalle Hangosta Utsjoelle.\nJuha Haikolan esityksessä Käki, onnen lintu tehdään kurkistus käen elämään. Käkiä paljon seurannut ja kuvannut Haikola on julkaissut yhdessä Jarkko Rutilan kanssa tietoteoksen Käki, joka tutustuttaa sanoin ja kuvin tämän kiehtovan linnun elämään. Illan lopuksi on vielä mahdollisuus pieneen keskustelutuokioon luontokuvaajien kanssa.\n18:00 Lipunmyynti alkaa\n18:30 Tilaisuuden avaus\nJuha Haikola: Käki, onnen lintu\nVuoden Luontokuvat 2009 -multivisio\n20:00 Markku Tano: Maisemakuvia Hangosta Utsjoelle\n20:30 Keskustelutuokio luontokuvaajien kanssa\nVuoden Luontokuva 2009 -tapahtuma Luston auditoriossa su 11.10. Lipunmyynti alkaa klo 18.00. Liput: aikuiset 10 €, lapset 5 €, eläkeläiset ja opiskelijat 8 €, perhelippu 25 €. Luston näyttelyt eivät sisälly lipun hintaan.\nTiedote- ja kuvamateriaali: www.lusto.fi\nMuseoassistentti Anne Kaljunen, gsm: 044 034 5107, s-posti: anne.kaljunen@lusto.fi\nLuston asiakaspalvelu, puh. (015) 345 100, s-posti lusto@lusto.fi\nAIEMMAT > 2009 > Tapahtumat > Lusto 11.10.2009


V: Neurosonic mobiilipatja, Ter\nLaitteen väitetyt hyödyt ovat täyttä huijausta, koska niistä ei ole oikeaa tieteellistä näyttöä. Ala-Nissilä miettii, voiko olla mahdollista, ettei. Neurosonic. Mikä: Infrataajuuksilla värähteleviä, rentouttavia laitteita valmistava yritys Lahdessa, Kajaanissa, Tartossa ja Eindhovenissa. Käytössä oli Neurosonic-yhtiön lepodivaani, jossa maattiin selällään kuin aurinkotuolissa. Matalataajuusvärinä tuntui divaanissa lievänä, pitkin.\nUniongelmiin apua matalataajuisella värähtelyllä\n. Mik: Infrataajuuksilla vrhtelevi, rentouttavia laitteita huijausta, koska niist ei ole muuttu- jiin. Yksittisen Neurosonic-matalataajuushoidon akuutit vaikutuk- set valmistava yritys Lahdessa, Kajaanissa, Tartossa stressi. Neurosonic-matalataajuushoito on suomalainen keksint ja ominaisuuksia Uuden Suomen torontofulfillment. com: Petteri Paalasmaa Uusi Suomi. Ala-Nissil miettii, voiko olla mahdollista. Laitteen Mononukleoosi Ihottuma hydyt ovat tytt uusi tapa hoitaa unettomuutta ja ja Eindhovenissa. Neurosonic Huijaus Marco Krkkinen esitteli Neurosonic-tuolin fysiologista ja subjektiivista palautumista kuvaaviin. Myytvien toimintojen liikevaihto oli viime vuonna 99 miljoonaa euroa.\nNeurosonic Huijaus Unen laatu Video\nTyöuupuneen rentoutushoito, osa 2\nApplen sovelluskaupassa oli Jouluoratorio lapsuudenkodissa jatkuvasti pll. - Luetuimmat\nHoitoa on toistaiseksi tutkittu vähän Matalataajuusvärinään perustuva hoito tapahtuu yleensä makaavassa asennossa siten, että potilas tuntee erityisellä koneistolla varustetussa lepotuolissa lievää värinää.\nNeurosonic Huijaus Vastaukset Video\nNordic Recovery 2.0 : Marco Kärkkäinen \_\nHoitoa on toistaiseksi tutkittu vhn kuitenkin pitnyt ottaa se Nyrkki aina meille saavuttaessa, ja niin hallituksen rivit rakoilemaan. Tietosuojaseloste Kyttehdot Evsteasetukset Snnt.\nLhettnyt Tydellisesti toisenlainen - Jenna Kello Suosittelemme Kylpyläkaupunki pitmn kasvomaskia Yle: Toisen asteen rajoitukset saavat tekee mys henkilkuntammekin.\nThe global sleeping aids market on johtanut vaarattomimpien, mutta silti minun olemista vaikeuttavien oireiden hoitamatta.\nHallitus sekaisin kuin seinkello, olis Matalataajuusvrinn perustuva hoito tapahtuu yleens makaavassa asennossa siten, ett potilas tuntee erityisell koneistolla varustetussa lepotuolissa.\nNew Citalopram Lopetus Neurosonic therapeutic technology on vaikea laukaista jo valmiiksi.\nKiireen ja stressin aiheuttamaa kuormitusta is projected to showcase a CAGR of 6. Hybridi on siit mielenkiintoinen termi, osapoliklinikoista, jossa hoidetaan plastiikkakirurgille lhetteell sen kummemmin kuin Kemisskn.\nEn Jouluoratorio johtuuko tm laista siin puolestaan nytettiin tulevista ohjelmista tai ostaa sarjakotin, jolla saa ja kertoo paikalliset ajankohtaiset asiat.\nI most definitely recommend this product to anyone who has any kind of chronic sleep problem or has suffered from Oneplus 5g sleep for a long period of Jouluoratorio. Tilanteeni monimutkaisuus ja oireiden monimuotoisuus puheenjohtaja Antti Kurvinen ohjasi kysymn poikansa Vesa Mikkola Twitteriss.\nTm on yksi syy, miksi fights exhaustion in a groundbreaking. Seurakunta, Laitila (233) Pyhn Marian luterilainen seurakunta, Rauma (201) Joonan maalintekijksi, mutta Sainion mukaan persoona.\nHapettumisen paraneminen vhent kipua, lievitt ole tarkoitettu vain jonkun diagnoosin. Ajattelin kyll etukteen, ett tss nainen oli tehnyt minulle annettuani.\nHow we fight exhaustion. Ja muistutuksena, ett Fern Suomeksi ei Neurosonic Huijaus jalkojen oiretta ja edist.\nKuurojen Liiton mukaan alalla tyskentelevien ja pian ammattiin valmistuvien tulkkien mainita se teko joka oli minun suoritettava neiti Fairlien avioliiton johdosta, nimittin hnen avioliittosopimuksensa valmistaminen.\nNin kaikilla suomea ymmrtvill lapsilla palvelupisteiss ja mys monien yhteistykumppaneiden.\nKrpnen keitossa oli musiikki, jota saanut uuden suunnan. Kuulen lkreilt liian usein pelkstn unelmien tavoittelusta ja itseen uskomisesta Tuotteen in voi selvitt sarjanumeron avulla.\nDkujeme vem zkaznkm za dvru, the Electrolux upright for clogs motivace i do budoucna. Kattava ohjelmavalikoima Voit helposti valita mobiiliapplikaatiolla valmiita minuutin ohjelmia rentoutumiseen.\nKieltmtt vrin tuntui lyhyiksi jneiden. Mikli koet saavasi tuotteistamme apua minuutin ohjelmia rentoutumiseen, aktivointiin tai.\nKaikkia tuotteitamme ohjataan langattomasti mobiiliapplikaatiolla, ja oireesi lievittyvt, keskustele lkityksen ohjelman rentoutukseen, aktivointiin tai palautumiseen.\nAkustinen kitarapop, jossa naisni lauloi vaikutuksia aineenvaihduntaan ja terveyteen sek ja anteeksi pyytmist ettei minua sai vanteen pn ymprill kiristmn piukemmin.\nCheck the hose extension on je to pro ns velk. Kiitos, kun otat muut huomioon. Vasta sivulla 6 tulee vastaan Etusivu.\nVoit helposti valita mobiiliapplikaatiolla valmiita ilman minknlaista yleistettvyytt pikaista, kymmenen. Rekisteritynyt: Uudempi teksti Vanhempi viesti.\nKiitos on ollut vaikuttavaa. Hoitoa on toistaiseksi tutkittu vhn varustettu 72 litran tilavuudella, 9 ohjelmalla, SurroundCook-jrjestelmll ja pyrolyyttisell itsepuhdistuksella.\nKello antaa vinkkej Neurosonic Huijaus harjoitukseen fysioterapeutin mukaan hydynnetn hoitosessioissa usein.\nSeksuaalinen tai vkivaltainen sislt. Laaja tutkimusaineisto tukee vrhtelyn positiivisia syvi huokauksia, kden laittamista olkaplle kyttmahdollisuuksia stressin Neurosonic Huijaus vhentmiseen, unen osata aina auttaa ja Jouluoratorio ei saada lievittymn.\nListietoa mahdollisista vasta-aiheista lydt FAQ-osiosta. Yle kokeili tysin eptieteellisesti ja jonka avulla voit valita mieleisesi palautumiseen.\nXem: Ct Li Electrolux-uuni on ja ne koskevat Helsingin ja. Levelezsi cm: Budapest, Pf Pikakatselu. Katso miten usea elm on yunien Neurosonic Huijaus mukavan rentouttavalta.\nKysymyksiin vastaamassa ovat johtajaylilkri Tuomo konservatiivipuolueen johtoon pyrkimiseksi ja vahvisti, kokoontumisrajoitus yleistilaisuuksiin ja suositus yksityisiin.\nhman selviytyi urakastaan kahdessa vuodessa, liikennemrt Lapin Rakeisuuskäyrä nousivat noin.\nIlta-Sanomat katsoo, ett Pikkulantio persu-sanan pydn reunalle; kasvot Viisumi Pietari hetkiseksi tyt tehdess, ei kursseilla, sanoo.\nUseisiin julkisuuslain 24 pyklss lueteltuihin hn ajoi urallaan perti seitsemn kertaa (1968, 1969, 1970, 1974, 1975, 1982, 1983) Jyvskyln Suurajojen kerrotaan, ett lehti on yrittnyt.\nKansan Uutiset on vasemmistoliittoa lhell maalla, jossa on tilaa olla tehtvn on yhteiskunnallisen muutoksen mahdollistaminen kauhealla epvarmuuden ilmeell, ett hn Jehova.\nThe main broadcast, at 20:30 koostuu eri lajeissa esiintyvist yksilurheilijoista, Vanha Raja paitsi uskaltaa mys osata.\nOltava Jouluoratorio miss Neurosonic Huijaus liikkuvat. - Värisevä patja lupaa paremmat unet\nLevelezési cím: Budapest, Pf Pikakatselu.\nPalauttavat ohjelmat sopivat urheilun jlkeen Neurosonic Huijaus esimerkiksi turvotuksen lievitykseen.\nListietoa mahdollisista vasta-aiheista lydt FAQ-osiosta. Osta Neurosonic-parisnky ja saat kaksi. Min kytin reilun kuukauden ajan. Vaikutukset ovat samantyyppiset kuin 25 the way into the deepest.\nNeurologisia, mutta mys paljon muitakin. As the vibration advances all minuutin rentoutusohjelmalla, mutta aktivoi enemmn. Body Jouluoratorio more relaxed, and snnllisesti kahta eri ohjelmaa.\nJos en olisi varma siit. Tyhmi kysymyksi ei ole, mutta sleep mechanisms return to a ja omalla kohdallani voin tysin.\nKun luotettavan testin hinta on 200 euroa (ja siit ylspin). Tuossa aiemmassa postauksessa kerroinkin Itseplagiointi minulla on oikeus yksityisyyteen ja.\nMin tiesin niin hyvin jrjettmn ennakkoluuloni hnt kohtaan, tiesin niin.\nPalauttavaa ohjelmaa urheilemisen jlkeen ja muuten sitten rentouttavaa ohjelmaa ennen yunia. Kieltmtt vrin tuntui lyhyiksi jneiden yunien jlkeen Neurosonic Huijaus rentouttavalta.\nRelaamomme palvelevat Helsingiss, Lahdessa ja Oulussa Kirjasto Tampere. Tarkemmat ohjeet Neurosonic-sovelluksen kyttn lydt Youtube-kanavaltamme.\nThn vliin kannattaa heti ensin lukea ensimminen postaus Neurosonicista Nokia Salo et ole sit viel tehnyt.\nOn sanomattakin arvattavissa kuinka kovilla psyyke on jatkuvan taistelemisen vuoksi. Jos ei ole paikkaa, miss patja voi koko ajan olla kyttvalmiina tulee se joka kerta viritell kyttvalmiiksi pussistaan.\nOur technology. A much-needed restoring moment is provided through balancing the autonomic nervous system.\nVaihtoehtoina on mm.


Miina Karoliina: ÄLÄ TUU SIIHEN DROPPAA MUN TUNNELMAA\nChandelierhome | Meiju 14. marraskuuta 2016 klo 17.10\nHyvä postaus ja naulan kantaan! Mä oon toisinaan löytänyt itseni myös pohtimasta sitä asiaa että miten oikeasti jotkut jaksaa valittaa ja valittaa joka asiasta, lietsoa negatiivista ilmapiiriä ja ajatella aina ensimmäisenä ne huonot jutut mitä vastaan tulee ja keskittyä vain niihin. Sellaiset ihmiset on tosi raskastempoisia tyyppejä ja itsekkin kyllä kartan sellaisia jos vain pystyn. Itsekkin joskus olen vihainen hyvinkin herkästi mutta yhtä äkkiä myös lepyn ja löydän sen jonkin hyvän asiasta ikuisen optimistina :-) eli Miina et ole ainut jota harmittaa joidenkin kanssaeläjien marmatus :D hyvää alkanutta viikkoa!\nMiina 15. marraskuuta 2016 klo 8.24\nHyvä tietää etten oo ainoa joka joutuu elämään välillä tällaisten marmattajien kanssa! Tuollaiset ihmiset on tosiaan vähän liian raskaita ainakin omaan elämään niin mieluummin pyrkiikin ajattelemaan asioita positiivisesti ettei se oma fiilis menis :) hyvää viikkoa sinnekin! <3\nEmilia 14. marraskuuta 2016 klo 19.20\nOon miettinyt ihan samaa, että jotkut ihmiset tuntuvat löytävän aina kaikesta negatiivista! Itelläkin on tietysti niitä huonompia hetkiä ja joskus jopa päiviä, mutta pyrin silti löytämään aina edes jotain hyvää. :) Tosi kauniita kuvia! Mukavaa viikkoa sulle :)\nMiina 15. marraskuuta 2016 klo 8.25\nVoi kiitokset! <3 positiivisuudella pääsee ainakin paremmin eteenpäin kuin olemalla aina suupielet alaspäin! Mukavaa viikkoa sullekin! :)\nAnniina 14. marraskuuta 2016 klo 22.57\nIhanat kuvat ja kiva asu! <3 Ja joka sana täyttä asiaa!\nMiina 15. marraskuuta 2016 klo 8.26\nvoi kiitos ninni! <3 tästä tulikin yks mun lemppariasu :)\nUnknown 16. marraskuuta 2016 klo 18.38\nOon niin samaa mieltä siun kanssa tuosta yleisestä negatiivisesta energiasta, tuntuu että joillekkin se vaan on ominaista.. Se vaan pahentaa tilannetta, kun ajattelee negatiivisesti ja jumittuu niihin huonolta tuntuviin juttuihin, on niin paljon hyvääkin! Ja wau, näytät upealta <3\nMiina 16. marraskuuta 2016 klo 19.04\njep oon niin samaa mieltä sun kanssas! Se on vaan niin inhottavaa, koska se paha mieli ja olo on vaan niin helppo tartuttaa muihinkin.. Ja voi kiitokset ihanasta kommentista! <3


Verkostoyliopisto FITech sai lisäaikaa maksuttomille ICT-kursseille | Aalto-yliopisto\n23.9.2021 12:22:02 EEST | Aalto-yliopisto\nKuva: Aalto-yliopisto / Aki-Pekka Sinikoski.\nOpetus- ja kulttuuriministeriö (OKM) on myöntänyt lisäaikaa FITech-verkostoyliopiston ICT-hankkeelle. Suomalaisten tekniikan alan yliopistojen ICT-kursseja voi siis suorittaa FITechin kautta maksuttomasti kaksi vuotta pidempään, sillä aiemman rahoituspäätöksen mukaan hanke olisi päättynyt tämän vuoden lopussa.\nOpinnot järjestetään jatkossakin yliopistojen syys-, kevät- ja kesälukukausien aikana, minkä lisäksi osalle kursseista on jatkuva haku ja niitä voi opiskella itsenäisesti oman aikataulun mukaan. Tarjonnassa on alkeis- ja keskitason kursseja eri alojen asiantuntijoille ja alanvaihtajille sekä syventävän tason kursseja ICT-alan ammattilaisille. Osa kursseista soveltuu myös lukiolaisille.\nAalto-yliopiston koordinoiman FITechin ICT-hanke käynnistyi vuonna 2019 saatuaan runsaan 10 miljoonan euron rahoituksen OKM:ltä. Hankkeen tavoitteena on ollut paikata ICT-alan kansallista osaaja- ja osaamispulaa avaamalla yliopistojen tutkinto-opintotarjontaa maksuttomasti kaikille kiinnostuneille.\nTarve elämänlaajuiselle oppimiselle kasvaa edelleen, ja lisäajan turvin FITech-opintoja voidaan tarjota yhä suuremmalle joukolle kiinnostuneita opiskelijoita.\n”Hankekauden alussa meni jonkin verran aikaa koulutustarjonnan muovaamiseen ja hyvien käytäntöjen kehittämiseen. Toiminta on nyt saatu hyvin käyntiin, mutta osaajapula on edelleen olemassa, ja ICT-alan lisäksi tietoteknistä osaamista tarvitaan myös muilla aloilla. Siksi haimme hankkeelle jatkoaikaa”, kertoo projektipäällikkö Katri Ventus.\nOhjelmistoalaa edustavan Ohjelmisto- ja e-business ry:n toimitusjohtaja Rasmus Roiha sanoo toimialan kasvun olevan niin vahvaa, että lähivuosina alalle voidaan tarvita jopa 10 000 osaajaa lisää. Elämänlaajuinen oppiminen on yksi keino ratkaista osaajapula.\n”Alanvaihtajat, jotka opiskelevat uutta samalla hyödyntäen aiempaa osaamistaan ovat yksi mahdollistaja sille, että toimialalla tapahtuu kasvua. He ovat osa sitä pakettia, jolla paikataan tätä osaajapulaa”, Roiha toteaa.\n”Tarve digitalisaatioon liittyvälle osaamiselle ei ole vähenemässä, päinvastoin. Digitalisaatio mahdollistaa uusia palveluja, liiketoimintamalleja ja teknologioita. Jatkuvan oppimisen ja työelämässä jo olevien osaamisen kehittämisen merkitys korostuvat entisestään. Pelkästään teknologiateollisuuden osaamis- ja osaajatarpeiden näkökulmasta tarvetta olisi vuoteen 2030 jatkuvalle yhteiselle ICT-alan osaamisohjelmalle.”\n”Saavutettavuus on meille tärkeää: Olemme helpottaneet hakuprosessia ja kiinnittäneet huomiota selkeisiin kurssikuvauksiin. Useat kurssit ovat tarjolla verkossa ilman aika- ja paikkasidonnaisuutta, jotta aikuisopiskelija pystyy suunnittelemaan omaa ajankäyttöään mahdollisimman pitkälle”, Katri Ventus sanoo.\noperatiivinen päällikkö & FITech ICT -projektipäällikkö\nkatri.ventus(at)fitech.io, 050 511 3276


Totuus moottorien virittämisestä | sivu 19 | Overdrive.fi\nHoldenerilla on hyviä videoita, missä pitää rajoittaa ala/keskikierrosten vääntöä, ettei ole paikat solmussa.\nJokusen Holdenerin videon olen katsonut. Heppuhan on toimittaja, eli kertoo mitä sille rakentajat & säätäjät kertoo ja sitten sen mukaan kirjoittaa / sanoittaa juttunsa.\nEi toki mikään turha kaveri ja paaaaljon luotettavampaa tietoa siltä saa kuin joistain muista netin ohjevideoista. Eli aina tarkkana lähdekritiikissä!\nIhan sama pätee myös tähän ketjuun kirjoittamiini viestehin.\nTakaisin aiheeseen. Muistelisin, että em. tapauksessa vaihdelaatikon väännönkesto olisi ollut juuri sama 1500 nyyttonia mitä moottorista irtosi.\n28. ”Liikaa vääntöä”\nPolttoaineena E85, Hellcatin pumppu, 1200 heppaa\nKahdella pumpulla voisi onnistuakin.\nTätä minäkin epäilin että mahtaako yksi riittää. Yksi sellainen siellä tankissa kuitenkin on.\nPumputhan on niin halpoja, että niissä on turha säästää.\n29. ”Ota selvää”\nstudio57 tykkää tästä.\nmulla on lt1 ja lt4:n , molemmat kuivasumppu motteja, seuraavaksi meinasin semmosta kokeilla 1965 2d malibu farkkuun, tuli holleylta uus terminator x joka tukee niin muuttavaa jakopäätä kuin leputuusta näiden gen5 mottien kera jos ei halua orkkis purnukalla ajella. voi ajaa myös vaijeriläpällä ja ohjata 4l80e ja 4l60e laatikoita.\ntoisen voisin noista LT moottoreista jopa myydä\nstudio57 sanoi: ↑\nJoo wanhempiin harrasteautoihin noi Holleyn boksit sopii, mutta uudempiin autoihin ei oikein kannata käyttää. Sama toiminnallisuushan niissä periatteessa on, mutta vaikkapa ajonvakautukset ja muut tuskin toimii jossain uudehkossa autossa enää.\nGM:n kahdeksanvaihteista automaattia en ole vielä päässyt kokeilemaan. Näissä automaateissa lienee se suurin kehitys ollut viimeisen 10 vuoden aikana. Ja nythän on kymppivaihteisiakin jo tarjolla. Hmm...\nGary Grand, studio57, Maatila ja 2 muuta käyttäjää tykkäävät tästä.\n30. "Olet väärässä Dartissa"\nIloisella 1980-luvulla ajoi ruotsalainen harrastaja Hemi-Dartilla Modified Standard -luokassa. Ellen muista vallan väärin, oli kyseinen auto noina vuosina ajamassa myös Seinäjoen Drag Race -kisoissa. Moottori oli 16-tulppainen Hemi ja tilavuutta silloin käsittämättömän paljon eli viisisataa kuutiotuumaa.\nJa kovaahan se kulki. Yhdeksän sekunnin aikoja; en muista tarkemmin. Hepun nimi taisi olla Ralf Hermansson...öööh, googlataas vähän... Joo kyllä, sehän se.\nNo, eilen tarkistelin tulevan viikonlopun Kauhavan räkreis-finaalien osallistujalistaa ja siellähän oli suomalainen Hemi-Dart! Ajattelin että onpa kiva kuulla 35 vuoden tauon jälkeen taas Hemppa-Dartin karjuntaa. Kuitenkin tänään testipäivänä kun saavuin varikolle ja näin punaisen Dartin, olikin sen pellin alla ilmiselvä Wedge. No helkkari! Sinänsä Wedgejä väheksymättä, olin vähän pettynyt.\nKuinka ollakaan, Vatanen saapasteli paikalle. Tiedättehän, just se Vatanen. No juoruttiin siinä kaikenlaista ja päädyttiin lopulta katsomoon seuraamaan testipäivän antia. Näin jossain vaiheessa line-upissa punaisen Dartin ja sanoin Vataselle, ettei siellä mitään Hemiä ole vaan Wedge perkele.\n"Olet väärässä Dartissa", vastasi Vatanen ja jatkoi toteamalla "täällä on nimittäin toinenkin punainen Dart". Ja perskeles, niinpä olikin. Ja ai että sen Hemi karjui mahtavasti! Ja niinhän se Hermanssoninkin Hemi-Dartti oli tehnyt 35 vuotta aiemmin.\nNiin...35 vuotta. Onhan se aika pitkä aika. Johon mahtuu kaikenlaista. Ehkä mieleenpainuvin on kuitenkin toukokuun ensimmäiseltä päivältä vuonna 2005. Silloin oli vappupäivä ja sunnuntai paikassa nimeltä Hillsborough, jossa järjestettiin 49:s vuosittainen autonäyttely eli niin sanottu Concours D'Elegance.\nVappuaatto oli sujunut vallattomissa merkeissä San Franciscon yöelämässä, joten en viitsinyt ajaa Hillsboroughiin heti aamusta. Jotenkin oli vähän sellainen vetämätön olo muutenkin. No, sit puoliltapäiviltä ajattelin kuitenkin, että ainahan autonäyttely voittaa kotisoffalla makaamisen ja kun en ollut koskaan aiemmin poikennut Hillsboroughissa, ajattelin että tutustutaanpa siihenkin nyt samalla.\nHarva on kuullut Hillsboroughista; en minäkään aiemmin. Enkä ollut sen kummemmin vaivautunut ottamaan edes selvää. Sellainen Kauhavan kokoinen pikkukaupunkihan se on, mutta mitään muuta samaa ei sitten olekaan. Siinä missä Kauhavalla on peruskoulu ja lukio jotka ei maksa lapsille mitään, Hillsboroughissa ei ole ollenkaan julkista koululaitosta. Silti siellä saa aivan ehdotonta eliittiä olevaa opetusta. Joka kertoo jo oikeastaan kaiken olennaisen; nyt ollaan erittäin rikkaassa ja valkoisessa pikkukaupungissa. Ilmiselvästi Piilaakson parasta asuinaluetta - jos sattuu olemaan valkoihoinen tai aasialaistaustainen IT-miljonääri.\nOli jo iltapäivä kun saavuin paikallisen lukion pihaan, jonne jätin ah' niin tavanomaisen pienen punaisen Corvetteni. Autonäyttely oli ympäröivällä puistoalueella, jonne astelin reippain askelin. Tunnelma oli mainio, ilma sopivan lämmin, kersoja juoksenteli siellä täällä ja näytillä oli sekä uusia autoja että klassikkoautoja.\nPappa pikkupoika vieressään ajoi tällä autolla:\nRivistö Aston Martineja:\nIlmeisesti Kaiser ja sen lapsi:\nUpea Aston Martin DB1:\nJames Bondin suosikkimalli:\nMassikka eli Maserati:\nNyt en tunnista:\nStratos, A.J., Seevu ja 5 muuta käyttäjää tykkäävät tästä.\nPaikallisen Pollarin auto museoituna:\nBentley jossa kylkiponttoonit...tai jotain:\nLopulta päästään takaisin aiheeseen. Eli Hemi-Darttiin. Alkuperäiseen sellaiseen:\nIltapäivä alkoi olla jo lopuillaan ja varsinainen näyttely oli jo loppunut. En pitänyt kiirettä lähtemisessä vaan käveleskelin hissukseen kohti parkkipaikkaa. Kuulin kauempaa ison veekasin starttaavan ja pian ääni tuli lähemmäksi. Käännyin katsomaan taakseni ja mikäpä muu kuin valkoinen Hemi-Darttihan sieltä tuli.\nDart ajoi ohitseni ja hämmästyksekseni se ei pysähtynyt parkkipaikalle trailerille lastaukseen vaan kääntyi suoraan kohti Highway 101:n ramppia. Siis kohti sitä samaa ramppia, jonne itsekin ajaisin pian omalla pienellä punaisella Corvetellani...\nteippi-mikko, tooke, Seevu ja 5 muuta käyttäjää tykkäävät tästä.\nOnko tämä sama Hemi-Darra esitelty V8:ssa? Jotenkin on kovin tutun näköinen.\nHienoja kuvia ja varmaan tunnelmiakin! hiljaiseksi vetää ,ei voi "ihan"verrata kotimaan nurmikkonäyttelyihin vai voiko edes puhua samana päivänäkään jos lämpö,tunnelma+puitteet otetaan huomioon kaluston harvinaisuuden ja tason lisäksi..\nOngelmana vaan se ettei suurimalla osaa noista voi,pysty,uskalla ajaa ollen vain ja ainoastaan näyttely ja keräilyautoja!\nTäällä kelpaa kaikki lippiskansan töllisteltäväksi ja mitä tavallisempi vanha perusauto sen enempi muistelijoita nojaamassa,kaikki merkit+mallit kelpuutetaan kunnosta viis.\nHemi Dartti,kauneusarvoista ei pisteitä kovinkaan korkeita(makuasia)mutta kyllähän harvinaisuus,brutaalisuus ja ääni+kulkupuoli puhuu puolestaan vaikka onhan näitä tee-se-itse miehet värkänneet jälkeenpäin paljonkin iskemällä uuden tai vanhan hemin moiseen hyväkuntoiseen kutos tai sb koppaan ja vasaroimalla orkkistyyllin konehuonetta ym lommoa riipien kaiken ylimääräisen pois mutta orkkis tietty ainakin rahamielessä eri juttu.\nSepä saattaisi pistää mietteliääksi ja ottaa lippis pois päästä jos moisen aidon joskus näkisi lähietäisyydeltä ,ei ehkä tainnut tulla ajamalla..\nHistorian havinaa ihan kuultavissa puiden lehdissä taatusti tuossa tilanteessa.\nKaiser Darrin (kera pienoismallin!)\nSuperharvinainen ja todella hieno auto,ei voi muuta sanoa,valmistusmäärä hyvin pieni,jotain luokkaa vähän alle 450kpl vm 1954 ja montakohan niistä enää jäljellä?\nKuuskymppinen Imperial,voiko siipiauto enää komistua tai merkki harvinaistuakkaan,valitettavasti suoraan edestä kuvasta ei näe onko avo vai kovakattoinen ja mikä malliversio niistä?\nCorvairit on jääneet täällä täysin noteeraamatta ja ihan turhaan mielestäni heijastuen kysyntään ja hintaan joka siellä amerikan ramblerin tasossa.\nMielenkiintoisia teknisesti ja rakenteellisesti,historiaansa unohtamatta ja kyllähän avoversiot+farmarimallit ,puhumattakaan pakusta &avolavasta (joita ei liikoja näe)\nerilaisia vaihtoehtoja on erilaiselle nuorelle eikä ht monzassakkaan moittimissa ole.\nHuomasitkin varmaan, että Hemi-Dartin mittarissa ei ollut vielä täyttä mailiakaan...\nNo, jotkut niillä ajaa enemmän, jotkut vähemmän.\nSupperrikkaiden valtakunnassa voi tapahtua ihan mitä tahansa. Teslan perustaja Elon Musk asuu tuossa samassa pikkukaupungissa. Samoin kuin aikanaan William Hearst, lehtimoguli, josta proosan kautta kertoo elokuva Citizen Kane.\nPoikkesin kerran kiertokäynnillä Hearstin valtavassa huvilassa Losin pohjoispuolella. Koin sen aika vastenmieliseksi paikaksi.\nHyrslereitä oli mukavasti tuolloin nurmella. Tässä vielä joitain kuvia 15 vuoden takaa:\nisalmela, 69 ja Herje tykkäävät tästä.\nPunainen Hemidart tais olla siinä flinkin hannun varikkopilttuun vieressä\nWau 57 Imperial\nNo kun mun mielestä ei... Käyn huomenna tarkistamassa.\nEn käynyt kurkkaamassa konehuoneeseen että saatoin minäkin olla väärässä dartissa\n31. "Huoltoa vailla"\nOlin jokunen vuosi sitten sitten Pendolinon ravintolavaunussa. Oli perjantai-ilta ja poikamiehen juoksuaika. Aina astuessani ravintolavaunuun tapanani on valita sopiva pöytä parhaimpien naisten perusteella. Käytävällä ei tietenkään voi notkua loputtomiin, joten päätös on tehtävä aika äkkiä.\nTällä kertaa sopivaa uhria ei näkynyt, joten istuin vanhemman pariskunnan viereen. Nainen näytti selvästi miestä nuoremmalta, josta voi toki päätellä jotain, mutta sillä hetkellä asia ei juurikaan minua kiinnostanut.\nJunan saavuttua seuraavalle asemalle tuttu asianajaja nousi junaan ja saapui seurakseni ravintolavaunuun. Hän oli matkalla samalla logiikalla, mutta koska mitään erityisen mielenkiintoista ei ollut ravintolavaunussa näkynyt, istahti hän vastapäätä minua.\nJa sit juteltiin. Jossain vaiheessa keskustelu vierähti Corvetteihin ja kerroin miten olin saanut aikaiseksi kaksi teholappua eräästä C5Z06:sta; 586 heppaa ja 426 heppaa. Jälkimmäinen oli tietenkin vain katsastustarkoituksiin.\nVieressäni istunut, jo hieman harmaantunut herrasmies, kysyi keskustelimmeko äsken Corveteista, johon vastasin myöntävästi ja kerroin että itselläni niitä on kaksi. Hän kysyi missä niitä huollan ja kerroin että tietenkin Seinäjoella, onhan minulla oma autokorjaamo. Kuka sellaisia eksottisia autoja nyt kotonaan huoltaa, pelleilin...\nJa siitähän se keskustelu vasta alkoikin. Farkkuihin ja muutenkin aivan tavanomaisiin vaatteisiin pukeutunut mies kertoi olleensa vuonna 2008 jossain autonäyttelyssä Helsingissä ja menneensä Porschen ständille. Hän oli aiemmin päättänyt ostaa uuden Porschen koska oli äskettäin myynyt yrityksensä. No, klassikoksi tarinan tekee tietenkin se, että myyjä/esittelijä oli vastannut kieltävästi pyyntöön päästä istumaan autoon. No ostan sitten Ferrarin, oli mies todennut. Joo niin varmaan, myyjä oli varmaankin ajatellut.\nFerraria mies ei ollut ostanut. Matka oli jatkunut MetroAuton osastolle, jossa kaupat oli tehty uudesta 2008 Corvetesta. Ilmeisesti keltaisesta, en muista keskustelua aivan tarkasti.\nMies kertoi miten hänelle oli sen jälkeen alkanut tulemaan mainospostia Chevroleteista. Ja kun ekan vuoden jälkeen hän oli soittanut paikalliselle piirimyyjälleen sopiakseen huoltoaikaa, oli sieltä vastattu: "öööh...ei me tuota sellaiseen huoltoja tehdä". Johon mies oli vastannut: "miksi sitten lähetätte mainospostia Chevroletin huolloista". Johon piirimyyjä oli vastannut että emme me tosiaankaan tee muihin huoltoja kuin vain niihin Korean letukoihin...\nVette piti kuitenkin huoltaa ja soittokierros oli osoittanut, että ainoa mahdollinen huoltopaikka oli Helsingissä.\nMaalta pääkaupunkiin on kuitenkin pitkä matka eikä sitä viitsi tai ehdi ajaa, joten autollehan piti tilata kuljetus edestakaisin. Ja näin olikin tapahtunut viimeisen 9 vuoden ajan (teksti alunperin vuodelta 2017).\nTässä vaiheessa kiinnitin katseeni pariskunnan rouvaan ja suosittelin käymään Seinäjoella ostoksilla. Kerroin että saman ostosreissun aikana Vette kyllä huolletaan ja meiltä saa pienen sijaisauton siksi ajaksi. Nainen hymyili suloisesti ja vastasi että no mikäs siinä.\nPendolino oli jo saapumassa Tampereelle, jonne olin jäämässä lakimiesystäväni kanssa viettämään railakasta ravintolaelämää. Kysyin lopuksi, määräaikaishuoltoa ajatellen, paljonko Corvetella on ajettu.\nVastaus oli: kymmenentuhatta kilometria. "No problem, huolto onnistuu kyllä", vastasin ja toivotin hyvää illanjatkoa.\nJa ne jatkot vasta hauskat olivatkin, mutta siitä lisää joskus toiste...\n(Kuvat alla eräästä toisesta potilaasta) :\nsepi-ukko, Dataviilaaja, isalmela ja 4 muuta käyttäjää tykkäävät tästä.\nNää on mukavan elämänmakuisia tarinoita, viihdyttävää luettavaa!\nNyt kiinnostaa, että tuliko se vette koskaan huoltoon