Політична система суспільства (реферат) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nПолітична система суспільства (реферат)\tadmin\nПолітологія, політика, реферат, курсова\tРеферат на тему: Політична система суспільства\nТермін «політична система» суспільства належить до відносно нових\nпонять, що стали широко використовуватися в суспільних науках уже в наш\nчас. Необхідність виділення в науці про політику категорії «політична\nсистема суспільства» зумовлена значним розширенням у ХХ ст. сфери\nполітичних дій державних інститутів, політичних партій,\nсуспільно-політичних організацій, рухів, що зв’язані з боротьбою за\nполітичну владу та її здійснення .\nПолітична система — це цілісна, упорядкована система відносин, дій,\nідей, цілей, методів і інститутів, пов’язаних з політикою, з її\nрозробкою та практичним здійсненням. Політична система суспільства — це\nскладна, багатогранна система відносин державних і недержавних\nсоціальних інститутів, які виконують відповідні політичні функції для\nзахисту інтересів певних класів та соціальних груп. Аналізуючи цю\nпроблему, американський політолог Р. Даль уважає, що політична система\nвключає такі головні компоненти, як влада, керівництво або авторитет.\nСутність політичної системи, на його думку, полягає в регламентації\nповедінки людей. А ця регламентація реалізується за допомогою політичної\nвлади. Ось чому «центральним елементом, стрижнем політичної системи є\nполітична влада, подібно до того, як у економічній системі таким\nелементом є власність» .\nПолітична система є однією з частин (або підсистем) сукупної суспільної\nсистеми. Вона взаємодіє з іншими її підсистемами:\nсоціальною, економічною, ідеологічною, етичною, правовою, культурною\nтощо. Політична система конкретного суспільства визначається його\nкласовою природою, соціальним устроєм, формою правління\n(парламентського, президентського і т. п.), типом держави (монархія,\nреспубліка), характером політичного режиму (демократичного,\nтоталітарного, авторитарного), соціально-політичних відносин (стабільних\nабо ні, гостроконфліктних або консенсусних і т. п.), політико-правовим\nстатусом держави (конституційна, з розвинутими або нерозвинутими\nправовими структурами), характером політико-ідеологічних та культурних\nвідносин у суспільстві (відносно відкритих або закритих, з паралельними\nтіньовими, маргінальними структурами або без них), історичним типом\nдержавності (централістським, з ієрархічними бюрократичними структурами\nі т. п.), історичною та національною традицією укладу політичного життя\n(політично активним або пасивним населенням, з кровно-родинними\nзв’язками або бeз них, з розвинутими або нерозвинутими громадянськими\nвідносинами і т.п.) .\nСтворення політичної системи розпочинається з поділу суспільства на\nкласи та з виникненням держави. З розвитком суспільства та зростанням\nролі держави політична система стає все більш складною та розгалуженою.\nЇї структура та механізм функціонування визначаються рівнем\nекономічного, соціального, духовно-морального розвитку суспільства, а\nтакож різними факторами міжнародного та іншого характеру.\nСьогодні в політичній практиці можна виділити такі типи політичних\nсистем: постіндустріальні (посткапіталістичні), перехідні,\nпостколоніальні тощо. Для постіндустріальної (посткапіталістичної)\nполітичної системи на сучасному етапі характерні: функціонування\nпарламентського механізму боротьби за владу; зростання рівня життя\nпереважної більшості населення, спадання напруженості класової боротьби,\nутвердження соціального партнерства, посилення позицій громадянського\nсуспільства, захист прав людини.\nДля перехідного типу політичної системи (країни СНД, країни Східної\nЄвропи) характерні такі риси, як: надмірна політизація народних мас,\nпоява демократичних інститутів та інших демократичних елементів у\nсуспільстві з одночасним існуванням залишків тоталітаризму та\nкомандно-адміністративної системи. Ця обставина призводить до посилення\nборотьби за владу, яка в суспільстві все більше набирає форми\nміжпартійної боротьби. У суспільстві поширюються крайньорадикальні\nпогляди «лівого» й «правого» спрямування, посилюється націоналізм.\nПерехідний тип політичної системи характеризується також швидким\nзниженням рівня життя народу, руйнуванням його духовності, стрімким\nзростанням злочинності тощо.\nПостколоніальна політична система характеризується: великим розмаїттям\nполітичних режимів і форм державного правління, низьким рівнем життя\nнароду, початком становлення в більшості країн капіталістичних відносин,\nїх відривом від натуральної економіки, пасивністю широких мас через їхню\nзлиденність і неграмотність тощо.\nПоняття політичної системи виконує в політології важливу методологічну\nфункцію. По-перше, воно дає змогу уявити політичне життя саме як систему\nповедінки людей, виявити механізми впливу політичних дій окремих осіб і\nцілих політичних груп на характер політичних інститутів та їхню\nПо-друге, такий підхід дає можливість розглянути політику як цілісне\nсуспільне явище, проаналізувати способи та форми її взаємодії з\nнавколишнім середовищем, компонентами якого можуть бути природа,\nекономіка, культура, соціальна структура.\nПо-третє, здійснення такого системного підходу уможливлює виявлення\nспособів підтримання рівноваги й стабільного стану політичної системи,\nїї здатності адаптуватися до впливу зовнішнього середовища.\nІ нарешті, по-четверте, методологічна функція поняття політичної системи\nполягає в забезпеченні єдності, цілісності суспільного організму, що\nнеминуче включає численні відмінності, різнонапрямлені тенденції\nсуспільних процесів. Саме політична система за цих умов стає засобом\nсоціальної інтеграції суспільства, важливим фактором стримування\nдеструктивного впливу соціальних відмінностей на функціонування\nскладових частин суспільного організму.\nЕфективне функціонування політичної системи сприяє реалізації\nсуперечливих, але взаємозв’язаних цілей суспільного розвитку: оновлення\nсоціальних процесів, яке необхідне з погляду врахування й пристосування\nдо умов, що постійно змінюються, і стабілізації — фактора збереження\nсоціальної цілісності. Призначення політичної влади саме й полягає в\nтому, щоб забезпечити як розвиток, так і стабільність соціальної\nсистеми. Якщо влада нездатна до цього, то неминучі численні деструкції\nЗа браком стабільності та порядку в суспільстві знижується рівень\nзахищеності особистості, девальвується авторитет держави, у суспільстві\nзростає тривога, невпевненість та соціальне напруження. У такій ситуації\nполітична система все більше втрачає можливості впливу на політичні\nЗростання соціальної невпорядкованості може призвести суспільство навіть\nдо стану хаосу або соціальної катастрофи з різким спаданням життєвого\nрівня населення, паралічем владних структур, утратою безпеки, тобто\nзростанням злочинності, аварій, політичного руйнування соціальної\nІсторичний досвід свідчить, що існує певна межа ціни, яку маси згодні\nсплачувати за зміни в суспільстві. Невпорядкованість соціальних зв’язків\nу суспільному житті під час переходу на нову економічну й соціальну\nмодель розвитку об’єктивно неминуча, але вона не повинна породжувати\nпочуття втрати безпеки, наслідком чого стає готовність мас сприйняти\nбудь-які засоби впорядкування соціальних зв’язків. Суспільна практика\nсвідчить, що коли влада втрачає здатність контролювати негативні\nтенденції розвитку, суспільна свідомість починає все більше схилятися до\nзастосування насильства як протидії невдалій політиці нових\nЗвідси випливає висновок, що політична система є складним,\nбагатовимірним утворенням, основним призначенням якого є забезпечення\nцілісності та єдності дій людей та їхніх спільнот у політиці. У\nлітературі зазначається, що «політична система є діалектичною єдністю\nчотирьох сторін: 1) інституційної (держава, політичні партії,\nсоціально-економічні та інші організації, що створюють у сукупності\nполітичну організацію суспільства); 2) регулятивної (право, політичні\nнорми та традиції, деякі норми моралі\nі т. п.); 3) функціональної (методи політичної діяльності, що становлять\nоснову політичного режиму); 4) ідеологічної (політична свідомість,\nпередовсім панівна в даному суспільстві ідеологія)» .\nПогоджуючись з таким підходом до розгляду політичної системи, доцільно,\nна наш погляд, зазначити такі її компоненти:\n2) політичну організацію, що охоплює сукупність політичних інститутів та\n3) політичні, правові та моральні норми, що існують і діють у вигляді\nконституцій, статутів та програм партій, політичних традицій і процедур\nрегуляції політичних процесів;\n4) методи політичної діяльності, що становлять основу політичного\n5) політичну культуру, що виявляється в політичних поглядах, ідеях,\nтеоріях, у політичній свідомості та політичній поведінці.\nПолітичні відносини в суспільстві виникають через боротьбу, завоювання\nта здійснення політичної влади. Це, по-перше, міжкласові,\nвнутрішньокласові, міжнаціональні та міждержавні відносини. По-друге, це\nтак звані вертикальні відносини, що складаються в процесі здійснення\nполітичної влади між політичними організаціями (державою, партіями,\nсуспільними організаціями тощо). По-третє, це відносини, які складаються\nміж політичними і неполітичними організаціями та установами\n(адміністрація області та підприємство, інститут, установа культури,\nпартія, трудовий колектив тощо).\nДо політичної організації (організаційного компонента політичної\nсистеми) належать держава, політичні партії, професійні спілки,\nкооперативні, молодіжні та інші організації й об’єднання. Усі ці\nорганізації створюються для того, щоб виражати, захищати в політичній\nсистемі багатоманітні соціальні інтереси: класові, групові, національні,\nмолодіжні, жіночі, професійні тощо. Усе активнішим і самостійнішим\nелементом політичної організації стають засоби масової інформації.\nВзаємодія політичних інститутів відбувається на засаді певних норм\nполітичного життя. Найбільш важливими є правові норми: конституція,\nзакони, які на ній базуються, та інші нормативні акти, за недотримання\nкотрих накладаються адміністративні санкції. Велике значення для\nздійснення політичної діяльності мають також норми, створені суспільними\nорганізаціями для регулювання відносин усередині них, — насамперед\nстатутні норми цих організацій.\nПисані правові й статутні норми доповнюються в політичному житті\nнеписаними звичаями та традиціями. Особливо вони характерні, наприклад,\nдля британської політичної системи. Лейбористи будують свою програму,\nспираючись на давню традицію робітничого руху — традицію легальної\nопозиції і завжди виступають як політичні опоненти й супротивники партії\nПолітичне життя регулюється й етико-моральними нормами. Уважалося, що\n«політика — це брудна справа», і так було віками. Нині все більше\nусвідомлюється необхідність моральної поведінки у сфері політики,\nвідбувається повернення до таких моральних рис, як совість, честь,\nблагородство. Для політичного діяча чесність — це насамперед єдність\nслова і діла, а благородство — це толерантність (терпимість) та повага\nдо чужої думки (в тому числі й до думки політичних опонентів), висока\nперсональна відповідальність за свою діяльність.\nФункціональним елементом політичної системи суспільства є політичний\nрежим. Політичний режим — це способи й методи здійснення політичного\nвладарювання, порядок взаємовідносин громадянського суспільства та\nполітичної влади . Він включає спосіб і порядок формування\nпредставницьких установ, взаємовідносини законодавчої та виконавчої\nвлади, центральних і місцевих органів, умови діяльності політичних\nпартій, суспільних організацій, масових рухів, правовий статус\nособистості, порядок функціонування правоохоронних органів. На\nполітичний режим впливають рівень політичної стабільності суспільства,\nспіввідношення соціальних сил, історичні та соціoкультурні традиції в\nсуспільстві. Ці фактори покладено в основу типології політичних режимів.\nКласифікувати політичні режими намагалися і представники української\nполітичної думки. Так, у своїх «Листах до братів-хліборобів»\nВ. Липинський виділяє три типи політичних режимів: 1) демократія з\nреспублікою; 2) охлократія з диктатурою; 3) класократія з правовою —\n«законом обмеженою і законом обмежуючою» — монархією .\nУ сучасній політичній теорії розрізняють такі основні типи політичних\nрежимів: демократичні, авторитарні та тоталітарні. Демократичний режим —\nце найбільш прогресивний політичний порядок, оскільки він створює умови\nдля справжньої свободи особистості, її творчості й самовизначення в усіх\nсферах діяльності. За умов демократичного режиму «індивіди домагаються\nвлади для прийняття рішень засобами конкурентної боротьби за голоси\nнароду», отже, «демократія є правлінням політика» .\nНині демократичний режим панує в багатьох країнах світу. Ось лише деякі\nхарактерні його ознаки: виборність в органи державної влади, поділ\nдержавної влади на законодавчу, виконавчу й судову, широкий спектр прав\nта свобод громадян, захист та гарантування цих прав, діяльність\nнедержавних суспільно-політичних організацій як рівноправних партнерів\nдержави, політичний плюралізм, гласність, широкі можливості для\nособистості впливати на процес прийняття та здійснення політичних\nАвторитарний режим базується на безумовному підпорядкуванні владі.\nЗаміна керівних кадрів здійснюється через кооптацію, а не передвиборну\nконкурентну боротьбу між кандидатами на відповідальні державні посади.\nЗа таких режимів немає (або вони ігноруються) встановлених законом\nпроцедур, унаслідок чого припинення та передавання влади часто є\nрезультатом насильства, конфронтації, а не інституціоналізації . За\nтакого режиму неподільно панує виконавча влада. Парламент хоч і\nзберігається, але, як правило, значну частину його призначають, а не\nобирають. Він перетворюється на дорадчу установу при голові держави,\nкотрий у більшості випадків сам посідає всі ключові державні посади.\nОсновні методи державної діяльності — накази й команди. Особистість\nутрачає здатність до самостійності суджень та дій, сліпо підкоряючись\nНайбільш реакційним режимом є тоталітарний . Це насильницьке\nполітичне панування групи «вибраних», яких очолює «вождь» (фюрер, дуче).\nОсновні ознаки цього режиму: тотальний контроль за всіма сферами життя\nсуспільства, заборона конституційних прав і свобод, демократичних\nорганізацій, репресії, мілітаризація суспільного життя, панування однієї\nзагальновизнаної ідеології. За умов тоталітаризму особистість цілком\nУ політику люди (суб’єкти політики — особистості, соціальні групи,\nверстви, класи, народності, нації) завжди привносять частину свого\nвнутрішнього світу, надій, сподівань, інтересів, уявлень про сенс життя\nта щастя. Це виявляється в політичній культурі (в політичних поглядах,\nідеях, теоріях, у політичних платформах і програмах, у політичних\nрішеннях, у політичній поведінці). Політична культура — надзвичайно\nважливий компонент політичної системи, оскільки світ політики не існує\nбез людини, наділеної свідомістю. І від того, які політичні й моральні\nпринципи (ціннісні орієнтації) вибирає особистість у процесі політичної\nдіяльності, залежить ефективність політики, а отже, і життя суспільства\nв цілому, його прогрес. Сутність політичної системи виявляється в її функціях. Беручи загалом,\nце можна пояснити так. Політична система відбиває стан суспільства,\nвключаючи економічні умови його існування, соціальну й національну\nструктуру, демографічні й економічні процеси, рівень освіти населення,\nстан суспільної свідомості, усе духовно-ідеологічне життя, міжнародне\nстановище. Через політичну систему виявляються та акумулюються основні\nгрупи соціальних інтересів, визначаються соціальні пріоритети, що потім\nзакріплюються в політиці. Наприклад, нині в Україні, мабуть, найбільш\nскладне для політико-владних структур завдання полягає в тому, щоб за\nпереходу до ринкових відносин знайти баланс різних соціальних інтересів.\nПолітична система виконує координуючу та інтегративну функції. Для\nзабезпечення стабільності політичної системи необхідно, щоб вона,\nураховуючи інтереси учасників політичного життя, суперечності, що між\nними виникають, домагалася найоптимальнішого узгодження інтересів,\nкоординувала зусилля існуючих у суспільстві класів та соціальних груп, а\nтакож інтереси організацій і груп, які їх репрезентують. Політична\nсистема покликана інтегрувати різні елементи соціальної і національної\nструктур на базі консенсусу основних цінностей та ідеалів, як їх\nрозуміють насамперед провідні економічні й політичні сили суспільства.\nУ межах політичної системи відбувається весь політичний процес. Ось чому\nодна з найважливіших функцій цієї системи полягає в тому, щоб домагатися\nадекватного відображення пріоритетних для неї соціальних інтересів у\nполітичних рішеннях, що ухвалюються, та їхнього безумовного виконання.\nОтже, політична система є складною підсистемою суспільства. Її\nоптимальне функціонування має винятково важливе значення для\nжиттєдіяльності й нормального розвитку як суспільства в цілому, так і\nсоціальних груп та індивідів, що складають це суспільство.\n2. Держава в політичній системі суспільства\nОсновним компонентом політичної системи є держава, якій належить\nособливе місце в політичному житті суспільства. Саме держава є головним\nносієм політичної влади, головним знаряддям реалізації класових\nінтересів, головним суб’єктом і водночас головним об’єктом політичної\nдіяльності та політичних відносин у суспільстві .\nТільки держава як головний інститут влади володіє правом на\nсуверенність, тобто верховенство всередині країни, та на зовнішню\nнезалежність. Таке становище державної влади в суспільстві випливає,\nпо-перше, з того, що вона володіє таким засобом охорони влади, як\nдержавний апарат і, по-друге, реалізує свою волю в нормах права.\nСпецифічна ознака державної влади виявляється в існуванні спеціальних\nдержавних службовців, у функціонуванні армії, адміністрації, судів,\nслужби безпеки тощо. Держава — це всеосяжна організація в суспільстві і\nйого офіційний представник. Саме держава володіє виключним правом на\nнав’язування своєї волі за допомогою апарату насильства — армії,\nполіції, служби безпеки тощо. Якщо влада неефективно використовує\nлегітимне насильство, це може за певних умов призвести до поширення\nдумки про право на використання насильства приватними особами та\nокремими організаціями. Така ситуація в суспільстві може підірвати\nдержавну монополію на насильство і призвести до неконтрольованого\nпоширення насильницьких дій, що стане загрозою державній безпеці.\nУ суспільному житті держава володіє цілою низкою виключних прав, що\nпритаманні тільки їй. Тільки вона володіє правом на видання законів, що\nрегулюють суспільне життя та мають загальнообов’язковий характер.\nВодночас у демократичному суспільстві цю діяльність не закрито й для\nінших політичних сил, оскільки вони мають право законодавчої ініціативи.\nВиключним правом держави є право на отримання податків, які обов’язково\nсплачують усі верстви громадян без винятку. Держава також здійснює\nфінансову й зовнішньополітичну діяльність, вирішує питання війни і миру\nЩе однією суттєвою ознакою держави є територія. Для держави принципове\nзначення мають кордони, які є не тільки географічним, а й політичним\nчинником. Будь-яка держава, особливо в процесі створення та формування,\nнамагається встановити кордони на зручних природних рубежах. Дуже\nважливо, щоб територіальні кордони держави збігалися з її етнічними\nкордонами. Коли ці кордони, як здебільшого буває, не збігаються, можуть\nвиникати територіальні претензії сусідніх держав, що загрожуватиме стати\nоднією з причин майбутніх міжнародних конфліктів.\nПрихильники класового підходу вбачають у державі «основний інститут\nполітичної системи класового суспільства, що здійснює управління\nсуспільством, охорону його економічної та соціальної структури».\n«Держава, — стверджував В. І. Ленін, — це машина для гноблення одного\nкласу іншим. Машина, щоб тримати в покорі одному класові інші, підлеглі\nТакий підхід не є вичерпним, оскільки обмежує суть держави тільки\nпануванням одного класу над іншим, тільки насильством. Саме через це\nанархісти, наприклад, виступали проти держави як такої. З цього приводу\nМ. Бакунін писав: «Якщо є держава, то обов’язково є панування, отже, і\nрабство; панування без рабства, відкритого чи замаскованого, немислиме,\nось чому ми вороги держави… Будь-яка держава, не виключаючи й…\nнародної, є ярмо, що породжує, з одного боку, деспотизм, а з іншого —\nрабство… Вони (марксисти. — Авт.) говорять, що така держава — ярмо,\nдиктатура — є необхідний перехідний засіб для досягнення повного\nнародного визволення: анархія або свобода — мета, держава чи диктатура —\nзасіб. Отже, для визволення народних мас їх потрібно спочатку\nзакріпачити. На цій суперечності й ґрунтується наша полеміка. Вони\nстверджують, що лише диктатура, звичайно їхня власна, може створити\nнародну волю; ми відповідаємо: жодна диктатура не може мати іншої мети,\nкрім увічнення себе…» .\nВульгаризація природи держави в практиці колишнього СРСР призвела до\nцілковитого заперечення теорії і практики парламентаризму, прав людини і\nгромадянина, концепції правової держави. У процесі політичної реформи в\nУкраїні відбувається поступове формування громадянського суспільства,\nправової держави, визнано роль концепції та практики поділу влади,\nконституційного суду, інституту невідчужуваних прав людини і\nгромадянина. Проте попереду ще складний і тривалий процес законодавчого\nвідродження, оновлення й збагачення соціальних цінностей політичного\nжиття, перетворення їх на обов’язковий здобуток повсякденної\nДержава як певна політична структура має надзвичайно складну будову.\nТрадиційно виділяють три гілки державної влади — виконавчу, законодавчу\nі судову, які мають у різних країнах різне оформлення й назву. Держава,\nвиступаючи від імені всього суспільства, регламентує політичну\nдіяльність усіх його організацій, установлює основні норми цієї\nдіяльності, її методи, умови формування й функціонування недержавних\nІснування держави невіддільне від здійснення нею сукупності необхідних\nфункцій. Такими функціями є: захист суспільного ладу, запобігання й\nусунення соціально небезпечних конфліктів, регулювання економічних та\nінших суспільних відносин, здійснення єдиної для країни внутрішньої\nполітики як системи її конкретних виявів — соціальної, економічної,\nфінансової, наукової, культурної, освітньої та іншої політики,\nзовнішньополітична функція захисту інтересів країни, функція оборони\nМетоди, якими здійснюються функції держави, характер установлених у\nдержаві соціальних та інших відносин дає змогу класифікувати різні види\nдержав і побудувати їх типологію. Така типологія може здійснюватися за\nДосить поширеною є класифікація держав за формою державного правління.\nПід формою державного правління слід розуміти організацію верховної\nдержавної влади, її структуру, правовий (конституційний) статус та\nсубординацію вищих органів, порядок їх діяльності. як правило, головними\nсучасними формами правління є: парламентська республіка, президентська\nреспубліка, конституційна монархія.\nПарламентська республіка як форма правління оформилася у Франції в 70-х\nрр. ХІХ ст., а потім установилася і в деяких інших буржуазних державах,\nде було повалено монархію. Основу концепції парламентської республіки\nстановить ідея рівноваги влад (законодавчої, виконавчої, судової). На\nчолі республіки стоїть посадова особа (президент), яку обирає парламент.\nУряд формується двопалатним парламентом, перед яким він несе політичну\nвідповідальність. Основним засобом впливу парламенту на уряд є вотум\nнедовіри, що означає відставку уряду. Вплив уряду на парламент полягає в\nможливості дострокового розпуску однієї з його палат. Президентська республіка — це також республіканська форма правління, що\nбазується на ідеї поділу влади. На чолі такої держави стоїть президент,\nякого обирають загальним (прямим або опосередкованим) голосуванням.\nПрезидент поєднує повноваження глави держави з повноваженнями глави\nуряду. При цьому уряд призначається особисто президентом і не відповідає\nперед парламентом. Парламент має всю повноту законодавчої влади і не\nзалежить від президента, котрий не має права розпуску парламенту, але\nмає право «вето» — право заперечити прийняттю парламентом небажаного\nйому закону. Значні за обсягом конституційні повноваження президента\n(глава держави та глава уряду) зумовлено тією широкою соціальною базою,\nяку надає йому порядок обрання через всенародне голосування. Президент\nне несе відповідальності перед парламентом, але в разі порушення\nпрезидентом конституції він може бути притягнутий до кримінальної\nвідповідальності за дотримання особливої процедури (імпічменту — в США).\nПрезидентська республіка була вперше впроваджена в США і є дуже\nпоширеною в країнах Латинської Америки.\nПарламентська та президентська республіки — близькі форми правління.\nВідтак нині спостерігаємо тенденцію трансформації парламентських\nреспублік у президентські.\nКонституційна монархія нині існує тільки у вигляді парламентської\nмонархії — такої форми правління, коли посада глави держави (монарх)\nпередається у спадок одночасно з наданням найвищого в історії даної\nкраїни феодального титулу (король, імператор, великий герцог і т. п.).\nУперше конституційна монархія виникла в Англії, де існує й досі.\nКонституційні монархії є також в інших країнах, наприклад у Японії,\nШвеції. Законодавчу владу за цієї форми правління зосереджено в\nдвопалатному парламенті, виконавчу — в уряді, який формується\nпарламентом і є відповідальним перед ним. Монарх у парламентській\nмонархії не має конституційних повноважень вирішувати важливі державні\nсправи і стає, по суті, лише символом стародавніх традицій країни.\nНе менш поширена класифікація держави за формою державного устрою.\nАдміністративно-територіальний устрій держави, що включає механізм\nвзаємовідносин між державою та її складовими частинами, центральними та\nмісцевими органами влади, є і формою державного устрою: унітарною чи\nУнітарна — це така форма державного устрою, коли в країні функціонують\nєдині вищі органи влади й управління, а держава поділяється лише на\nадміністративно-територіальні одиниці (Італія, Польща та ін.). Федеративна — це така форма устрою держави (як правило,\nбагатонаціональної), коли відбувається добровільне об’єднання державних\nутворень, що мають високу політико-правову самостійність і власний\nУ федерації (союзній державі) діють спільні для всієї країни вищі органи\nвлади та управління, але водночас у кожній державі, що входить у\nфедерацію, зберігаються власні вищі органи (США, ФРН та ін.).\nІноді держави об’єднуються в тимчасовий союз для вирішення певних,\nконкретних завдань. Такий союз держав заведено називати конфедерацією.\nКонфедерація, на відміну від федерації, що є союзною державою, є лише\nсоюзом держав, практично міждержавним об’єднанням. Історичний досвід\nпоказує, що конфедерації (США, Канада, Швейцарія) в процесі розвитку\nпоступово перетворюються на федерації або розпадаються.\nСучасні держави можна типологізувати і за тими функціями, які вони\nвиконують. За цією ознакою можна виділити військову, або поліцейську\nдержаву, правову, а також соціальну державу. Військова, або поліцейська,\nдержава характеризується гіпертрофованим розвитком і особливо великою\nроллю структур державного насильства — армії, військово-промислового\nкомплексу, органів охорони порядку та безпеки. На відміну від\nполіцейської основне призначення правової держави полягає в розвитку\nструктур, що забезпечують захист прав усіх членів суспільства, а також\nїх підкорення праву як вищій силі, рівноправність усіх громадян (як\nрядових, так і можновладців) перед законом. Соціальна держава свою\nдіяльність зосереджує на проведенні активної соціальної політики, яка\nдопомагала б пом’якшенню й запобіганню соціальних конфліктів.\nЩе одним із критеріїв класифікації держави може бути географічний, суть\nякого виявляється у спільності історичної долі, культури народів, що\nнаселяють державу. З допомогою цього критерію можна виділити західні,\nсхідні, європейські, африканські, азіатські та інші держави.\nРадикальні зміни в житті нашого суспільства та інтеграційні процеси на\nміжнародній арені зробили об’єктивно необхідним формування в Україні\nправового типу відносин як таких, що найбільше відповідають\nдемократизації політики, економіки, соціального й духовного життя,\nліквідації тоталітарного режиму, формуванню громадянського суспільства.\nУ політиці такий курс називають формуванням правової держави.\nВитоки правової держави треба шукати в античності часів Платона та\nАрістотеля. Теоретичні ж її концепції склалися в Західній Європі під час\nбуржуазних революцій XVII — XVIII cт. Ідейно-теоретичним фундаментом\nучення про правову державу стали концепції поділу влади (Ш. Монтеск’є),\nнародного суверенітету (Ж.-Ж. Руссо), держави як об’єднання людей, що\nпідвладні правовим системам (І. Кант) тощо .\nЯкі ж основні принципи правової держави можна назвати? Насамперед це\nпринцип загального верховенства правової системи. Закони країни — це\nобов’язкові (нормативні) акти, що видаються вищим законодавчим органом\nдержави (Верховною Радою) з метою регулювання найбільш значних\nУ правовій державі верховенство законів означає, що не тільки громадяни,\nа й сама держава, її органи та посадові особи, що репрезентують\nзаконодавчу, виконавчу й судову влади, діють тільки в установленому\nВсевладність законів (їхня юридична сила) виражається також і в тому, що\nтільки законодавчий орган може їх скасувати або змінити.\nВерховенство законів починається з верховенства Конституції країни. Це\nфундаментальна засада конституційного режиму, законності та правопорядку\nв країні, демократичного розвитку суспільства, забезпечення прав і\nсвобод особистості. Звичайно, і конституція, і закони країни можуть\nвідставати від життя, а відтак гальмувати суспільний розвиток. Це має\nбути підставою для зміни або скасування їх у встановленому (самою\nконституцією або спеціальним законом) порядку.\nПравова держава тільки тоді може вважатися такою, коли її «підкріплено»\nправом на всіх стадіях її життєдіяльності: правотворчій,\nправозастосовній, правоохоронній, правовиховній. Правове «підкріплення»\nдержави та її органів означає, що вони можуть діяти виключно в межах\nсвоєї компетенції, визначеної законом.\nВерховенство законів у всіх сферах суспільного життя (всеосяжність\nправа) означає, що правлять саме закони, а не окремі особи, що саме\nзакони, а не відомчі нормативні акти є актами прямої дії, головними\nрегуляторами суспільного життя. Отже, відомчі акти не можуть бути для\nвсього населення загальнообов’язковими. Рішення та вироки судів можуть\nухвалюватися тільки на підставі законів. Порушення законів громадянином,\nпосадовою особою або державним органом має спричиняти неминучу юридичну\nВажливим принципом правової держави є поділ влади. Цей принцип\nпередбачає оптимальний поділ сфер діяльності, поділ функцій і\nкомпетенцій між основними органами державної влади — законодавчої,\nвиконавчої, судової, забезпечення їхнього демократичного функціонування\nв межах законів, гармонійних взаємовідносин особистості, держави,\nНайвища з трьох гілок влади — законодавча. Вона є виразником народного\nсуверенітету у формі вищої представницької установи. Своєрідним\nзаконодавцем може бути і все населення країни, коли проводиться\nреферендум з якогось важливого питання.\nВищість законодавчої влади пояснюється тим, що саме вона визначає\nправові масштаби, норми суспільного й державного життя, виражає їх у\nзаконах, верховенство яких і забезпечує пріоритет, провідну роль\nзаконодавчого органу. Демократичні вибори членів законодавчого органу\n(парламентарів, народних депутатів), можливість їх відкликання в\nустановленому законом порядку створюють умови для контролю з боку народу\nдіяльності законодавчої влади. Крім того, своєрідний юридичний контроль\nзаконодавчої влади має здійснювати комітет конституційного нагляду\nПризначення виконавчої влади — реалізація тих законів, що їх ухвалено\nзаконодавчим органом. Виконавча влада формується представницьким\nорганом, підконтрольна й підзвітна йому, працює на засаді та в межах дії\nзаконів. Так само мають діяти й вищі посадові особи держави, що\nобираються безпосередньо населенням.\nПризначення судової влади — бути арбітром, вирішувати юридичні\nсуперечки, запроваджувати правосуддя, яке може здійснюватися тільки\nсудом. Ні законодавча, ні виконавча влада не можуть і не повинні\nвиступати в ролі суду. Система судових органів країни має вирішувати\nсуперечки, що стосуються не тільки норм застосування права, а й\nправотворчих, законодавчих процесів. Щоб бути стримуючим фактором у\nсистемі влади, суд має бути незалежним і діяти лише на підставі закону.\nНезалежність суддів та народних засідателів забезпечується встановленим\nзаконом порядком їх обрання та звільнення, недоторканністю, чіткою\nюридичною процедурою здійснення правосуддя, таємницею наради суддів\nперед винесенням рішень, забороною вимагати розголошення цієї таємниці,\nвідповідальністю за неповагу до суду або за втручання у вирішення\nконкретних справ, а також належним матеріальним і соціальним\nзабезпеченням суддів, що має відповідати їхньому високому статусу. Вияви\nнеповаги до суду з боку окремих осіб або громадян, які присутні на\nсудовому засіданні, є каральними. Юридичну відповідальність передбачено\nтакож за втручання у вирішення судових справ, погрози суддям або\nнародним засідателям, неповагу до них, невиконання судового рішення і\nдеякі інші протиправні дії.\nОдним із фундаментальних принципів правової держави є пріоритет прав та\nсвобод людини. «Усі люди народжуються вільними й рівними у своїй\nгідності та правах», — проголошує стаття 1 Загальної декларації прав\nлюдини (декларацію ухвалено Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948\nроку). Права і свободи громадянина — економічні, політичні, соціальні,\nкультурні — знаходять правове підтвердження в Конституції та законах,\nкотрі водночас є і правовим гарантом їх реалізації. Пріоритет прав і\nсвобод людини відповідно до загальновизнаних норм міжнародного права\nпочинають сприймати і в нашій державі як найважливіший принцип\nдержавного будівництва. Послідовне втілення в життя цього принципу\nозначає гарантованість законом прав людини і її основних свобод,\nнеможливість реалізації небезпечних ідей на кшталт «права нації понад\nЗгідно з Паризькою хартією для нової Європи кожна людина має право на\nсвободу думки, совісті, релігії та переконань, на вільне висловлювання\nсвоїх думок, створення асоціацій, проведення легальних зібрань, на\nсвободу пересування. Ніхто не може бути підданий незаконному арешту або\nтортурам чи іншим видам жорстокого поводження та покарання. Кожний має\nправо знати свої права й діяти згідно з ними, брати участь у вільних та\nсправедливих виборах, підлягати справедливому й відкритому суду,\nволодіти власністю одноособово або спільно з іншими та займатися\n8\t:\t®\tj\n8дових осіб, активні дії кожного громадянина країни для захисту своїх\nзаконних прав, свобод, честі та гідності.\nНадзвичайно важливим принципом правової держави є також принцип\nюридичної взаємовідповідальності держави і особи. Цей принцип спрямовано\nна реалізацію права, законів, забезпечення стабільного правопорядку.\nНаскільки важливим є державне проголошення та забезпечення прав і свобод\nгромадян, настільки важлива й відповідальність громадян перед державою\nОскільки право є мірою свободи, то, безумовно, право є водночас і мірою\nнесвободи. Зміст міри несвободи достатньо повно розкрито в статті 29\nзагальної декларації прав людини: «У здійсненні своїх прав і свобод\nкожна людина повинна мати тільки такі обмеження, що встановлені законом\nвиключно з метою забезпечення необхідного визнання й поважання прав і\nсвобод інших людей, задоволення справедливих вимог моралі, суспільного\nпорядку та суспільного добробуту в демократичному суспільстві».\nОбмеження прав і свобод людини закріплені конституційно і виявляються в\nконкретних законах. Безсилля законів, зневага до них, а тим більше\nвідкрите порушення — це шлях до несвободи, безправ’я, насилля,\nантилюдяності, безвідповідальності за злочини, руйнування державності.\nОсновними методами забезпечення відповідальної поведінки громадян у\nправовій державі є стимулювання, переконання, правове виховання,\nпідвищення рівня правової культури. Ясна річ, що з профілактичною метою\nправова держава теж змушена впроваджувати санкції за порушення закону,\nзастосовувати примус, але тільки в обсязі і згідно з процедурами,\nвизначеними законами, принципами моралі та гуманізму.\nФорми відповідальності держави перед особою різні. До них належить і\nзвітність виконавчих органів перед законодавчими, і референдуми, які б\nоцінювали роботу або пропозиції уряду, і надання повної та вірогідної\nінформації громадянам з усіх питань, за винятком тих, що становлять\nдержавну таємницю. Однією з ефективних форм відповідальності є\nможливість судового оскарження громадянином дій посадових осіб\nТакі основні принципи правової держави, що є й орієнтирами для її\nформування. Треба лише нагадати положення Конституції України, що\nпобудова правової держави в Україні — це не самоціль, а життєва\nнеобхідність. Тільки правова держава зробить можливим вільний розвиток\nкожної особистості й усього суспільства.\n3. Роль і місце політичних партійта громадсько-політичнихоб’єднань у\nУ політичній cфері носіями політичної діяльності та політичних відносин\nє різні організації, а насамперед політичні партії . Політична\nпартія — це організація, що об’єднує на добровільній основі\nнайактивніших представників тих чи інших класів, соціальних верств та\nгруп. Основним призначенням партії є політична освіта мас та надання\nцілеспрямованого й організованого характеру діям цих мас для захисту\nвласних інтересів. Як свідчить історична практика, політичні партії в\nусіх країнах створювалися як інструмент боротьби за владу та перенесення\nінтересів різних ідейно-політичних течій у реальну політику держави.\nЗвідси випливає й головна мета їхньої діяльності — захист\nсоціально-політичних інтересів певних груп населення. Саме заради\nреалізації цих інтересів і ведеться боротьба за завоювання й утримання\nПолітичні партії, як правило, мають свою програму, систему цілей, які\nвони активно пропагують та захищають, більш-менш розгалужену\nорганізаційну структуру, вони покладають на своїх членів певні обов’язки\nта встановлюють норми поведінки. Це дає змогу партіям стати могутнім\nчинником підвищення рівня організованості політичного життя. У тих\nсуспільствах, де існує розвинута система політичних партій, діяльність\nяких базується на правових нормах, панує й політична стабільність.\nСуспільство за таких умов здатне цивілізовано вирішувати всі політичні\nпроблеми, що виникають, використовуючи для цього різноманітні засоби, не\nбоючись ані кризи, ані анархії.\nОсь чому помилковими є твердження деяких політиків про те, що партії за\nсучасних умов не потрібні, оскільки їм на зміну, мовляв, приходять\n«широкі соціальні рухи». Ось як, наприклад, висловився з цього приводу\nлідер Лівії М. Каддафі: «партія — це сучасна диктатура, це влада частини\nнад цілим, знецінення демократії». «належність до партій — це зрада.\nПричому кількість партій не міняє суті справи» . Намагання\nпротиставити політичні партії «широким соціальним рухам», як це\nпрактично робить М. Каддафі, виливається в панування жорстокого\nтоталітарного режиму, в якому нема не тільки політичних партій, а й\nПроцес становлення політичних партій як необхідних і впливових елементів\nполітичної структури суспільства створює реальні можливості залучення до\nполітики все більш широких верств населення. Ефективність функціонування\nпартій визначає можливість їх реального впливу на політичну владу в\nВідомий німецький політолог М. Вебер виділяв три періоди в розвитку\nпартій як суб’єктів політичної діяльності: у XVI—XVII ст. в Європі — це\nаристократичні групи, що об’єднували невелику кількість представників\nполітичної еліти; у XVIII—XIX ст. — це вже політичні клуби, що\nорієнтувалися на залучення до активної політичної діяльності людей,\nвпливових не тільки в політиці, а й в інших життєво важливих сферах\nсуспільного життя; у ХІХ—ХХ ст. формуються сучасні масові партії.\nЗміст і сутність партій розкривається через їх класифікацію. В основу\nкласифікації політичних партій можуть бути покладені різні критерії:\nсоціальна база, ідеологічне обличчя, принципи організації та ін.\nВиходячи з природи соціальної бази, можна виділити партії, що виражають\nінтереси: 1) окремих класів (буржуазні, пролетарські, селянські тощо);\n2) окремих соціальних верств та груп (інтелігенції, дрібної буржуазії);\n3) кількох класів та соціальних груп (політичні партії, що виникають на\nоснові національно-визвольних рухів). З ідеологічного погляду\nрозрізняють: 1) ідейно-політичні або світоглядні партії, які у своїй\nдіяльності керуються певними ідеологічними принципами; 2) прагматичні\nабо партії виборчої кампанії, які не мають певних ідеологічних програм і\nберуть собі за мету мобілізацію можливо більшої частини електорату для\nперемоги на виборах. У свою чергу, серед ідейно-політичних партій можна\nвиділити консервативні, що намагаються зберегти існуючий устрій,\nдопускаючи лише незначні зміни; реформістські, що орієнтуються на значні\nперетворення існуючого устрою, але за умови збереження його засадних\nпринципів; революційні, що заперечують існуючий устрій та ставлять собі\nза мету його цілковиту заміну іншим; реакційні, що орієнтуються на\nчасткове або повне повернення до старого устрою.\n1) кадрові партії, що об’єднують невелику кількість професійних\nполітиків та спираються на фінансову підтримку привілейованих верств\n2) масові партії, що орієнтуються на залучення до своїх лав якнайбільшої\nкількості членів з метою забезпечення за допомогою членських внесків\nфінансової підтримки своєї діяльності;\n3) партії, що будуються на чітких, формально визначених принципах\nчленства (статут, форми та умови вступу до партії, партійна дисципліна\n4) партії, в яких немає інституту офіційного членства, а належність до\nпартії виявляється, наприклад, через голосування за її кандидатів на\n5) парламентські партії . Основні функції останніх мають багато\nспільного з усіма іншими. Проте діяльність парламентських партій більш\nрізноманітна й охоплює всі аспекти парламентської діяльності: розробку\nстратегії і тактики виборчих кампаній та програм, здійсненню яких вони\nсприятимуть в органах влади; зондаж громадської думки щодо ситуації в\nрізних регіонах і в країні в цілому; оцінку формальних та неформальних\nлідерів, добір і висування кандидатів та їх відповідну підготовку до\nучасті у виборчій кампанії, а згодом і до діяльності в органах влади;\nідеологічну та організаційну роботу серед населення за місцем проживання\nдля забезпечення перемоги своїх кандидатів на виборах; вирішення\nтехнічних та фінансових питань, пов’язаних із виборчою кампанією;\nорганізацію різноманітних акцій для послаблення впливу конкуруючих\nпартій та їхніх кандидатів; здійснення відповідного контролю за\nдіяльністю обраних від партії депутатів та їх фракцій у парламенті,\nмуніципалітетах і т. п. Сучасні парламентські партії характеризує\nнаявність чіткої організаційної структури та постійно функціонуючих\nорганів управління. Організація їхнього внутрішнього життя дозволяє\nдіяльність різних течій і навіть фракцій усередині партії. Саме такий\nвид партій зараз дуже поширений у багатьох країнах світу.\nПарламентськими партіями можна назвати й деякі партії, що виникли в\nостанні 2—3 роки в Україні, державах Східної Європи та СНД;\n6) «кишенькові партії», — це дуже малолюдні організації, які створюються\nпевними лідерами «під свою програму» для здійснення «вождистських» та\nегоїстичних намагань. Такі партії, як правило, не мають сталої\nсоціальної бази і здійснюють свою діяльність, керуючись передовсім\nнастановами самого лідера. У цих партіях лідери, писав один із видатних\nполітологів минулого Р. Міхельс, «користуються таким необмеженим\nвпливом», що впливати на членів партії можна тільки вплинувши на лідера\nПолітичні партії розрізняються також за місцем, яке вони займають у\nсистемі державної влади. Тут можна виділити легальні й нелегальні\nпартії, а також правлячі та опозиційні.\nДо основних функцій політичних партій у суспільстві належать:\nпредставництво соціальних інтересів, соціальна інтеграція, політична\nсоціалізація, створення ідеологічних доктрин, боротьба за державну владу\nта участь у її здійсненні, розробка політичного курсу, формування\nгромадської думки тощо.\nРоль та місце політичних партій у політичній системі суспільства\nґрунтовно розглянув один із найвпливовіших політологів сучасності —\nфранцузький теоретик М. Дюверже . Аналізуючи ці проблеми, М. Дюверже\nрозглядає два головні питання: по-перше, наскільки політичні партії\nдемократичні, тобто наскільки вони реально виражають і обстоюють\nінтереси і сподівання широких мас; по-друге, який режим є\nдемократичнішим: партійний чи безпартійний? Даючи відповідь на перше\nпитання, М. Дюверже підкреслює, що організація сучасних політичних\nпартій багато в чому не відповідає демократичним принципам. Внутрішня\nструктура цих партій в основних рисах є автократичною та олігархічною.\nПостійну тенденцію до олігархізації структури й діяльності партій, до\nпротиставлення інтересів керівників партії та рядових її членів помітив\nіще Р. Міхельс: «покликання організації — це завжди вияв тенденції до\nолігархізації. Сутність будь-якої організації (партії, профспілки і т.\nп.) містить у собі аристократичні риси. Організаційна машина, яка\nстворює масові структури, спричиняє в організованих масах серйозні\nзміни. Відносини вождя і мас вона перетворює на свою протилежність.\nОрганізація завершує остаточний розподіл будь-якої партії або\nпрофесійної спілки на керуючу меншість та керовану більшість» .\nКерівники сучасних політичних партій, як правило, визначаються центром\nабо кооптуються ним. А тому в партіях фактично виникають замкнені групи,\nдії яких спрямовані не тільки на ізоляцію від суспільства, а й від\nрядових членів партії.\nТака еволюція сучасних політичних партій справляє суттєвий вплив і на\nїхню парламентську діяльність. Її все більше визначають партійні\nфункціонери, а не виборці. Реальне політичне життя складається так, що\nна виборців постійно «тисне» певна група членів партії та активістів,\nяка водночас у всьому підкоряється керівним органам партії. Партійні\nфункціонери формують громадську думку у вигідному для себе напрямку за\nдопомогою телебачення, радіо, преси та інших засобів.\nУбачаючи в діяльності партії, яка діє на постійній та організованій\nоснові, джерело формування приватного інтересу керівників, що\nвідрізняється від інтересів решти членів партії, інший авторитет у\nтеорії політичної партії — М. Острогорський взагалі пропонував\n«відмовитися від практики постійних партій, які мають своєю кінцевою\nметою владу і … зберегти справжній характер партій як груп громадян,\nщо спеціально організовані для здійснення певних політичних вимог» .\nОбмеження діяльності партії тільки реалізацією конкретного політичного\nзавдання, проблеми, заміна її вільною та тимчасовою асоціацією людей\nмогли б, на його думку, запобігти неминучій олігархізації. Водночас\nсучасна політична партія, щоб бути впливовою в суспільстві, мусить\nсерйозно дбати про виявлення й підготовку справжніх лідерів, здатних\nпосісти високі посади в партії і системі влади. Брак таких лідерів\nобертається трагедією для партії. З цього приводу М. Вебер зазначав:\nякщо партія залишається без загально визнаного вождя, то «поразки\nнаступають одна за одною» .\nЩо стосується питання про те, який режим є більш демократичним:\nпартійний чи безпартійний, то, відповідаючи на нього, М. Дюверже\nдоходить висновку, що за всіх своїх недоліків партійний режим усе-таки є\nліпшим, ніж режим безпартійний. Режим без партій є набагато далі від\nдемократії, ніж партійний, бо призводить до увічнення керівних еліт,\nстворених за правом народження, багатства або посади, відкидає вікову\nтрадицію пошуку народними масами тих організаційних форм впливу на\nполітичне життя, які б активно протистояли державі. Ось чому, на думку\nМ. Дюверже, політичні партії були й залишаються гарантами прогресивних\nзмін у політичному житті суспільства. А тому обмеження або навіть повне\nвиключення політичних партій з активного політичного життя, як того\nбажають політики типу М. Каддафі, означало б посилення реакції в її\nнамаганні паралізувати дію прогресивних сил у суспільстві.\nХарактерною ознакою 80-х років ХХ ст. стало значне зменшення впливу\nбагатьох традиційних партій, у тому числі й комуністичних, серйозне\nпосилення в багатьох із них відцентрових процесів: відбулася\nсамоліквідація ряду партій, розкол у них або докорінна реорганізація.\nОднією з причин цих процесів стала їх бюрократизація, застарілість\nорганізаційних структур та методів партійної роботи, догматизація\nідеологічних та програмних настанов, нездатність до самооновлення,\nневміння враховувати в політиці нові реалії. Нині керівництво й актив\nбагатьох політичних партій проводять переоцінку цінностей, шукаючи\nспособів модернізації партійних структур, програмних настанов,\nпідвищення ефективності політичної роботи.\nНадзвичайно важливою проблемою сьогоднішнього політичного життя всіх\nкраїн світу є співвідношення однопартійності та багатопартійності.\nПолітичний досвід свідчить: однопартійність притаманна, як правило,\nполітичному життю суспільства, де бракує розвинутої соціально-класової\nструктури, функціонує відстала економіка, спостерігається низький рівень\nполітичної культури більшості населення, а демократія перебуває в\nзародковому стані. Такий характер відносин у суспільстві неминуче\nпороджує політичну пасивність громадян. Ось чому далеко не випадково в\nтакому суспільстві формується одна партія, яка зосереджує у своїх руках\nне тільки функції політичного керівництва, а й\nадміністративно-господарські, що неминуче призводить до її злиття з\nдержавою. Саме такими були в недалекому минулому КПРС та правлячі\nкомуністичні партії в так званих країнах реального соціалізму. Інші\nпартії в цих країнах, якщо й функціонували, то виступали як філії при\nправлячих партіях. Саме в такій ролі існували демократичні партії в\nнедалекому минулому в колишніх НДР, Чехословаччині, Польщі та в інших\nЯк показала політична практика, головною вадою однопартійності є\nгальмування економічного й соціального розвитку суспільства,\nсповільнення демократичних процесів його розвитку, використання партією\nдержавних методів впливу на маси. Уся влада зосереджується в руках\nпартійно-державної бюрократії, а все це, у кінцевому підсумку,\n«заперечує саму партію, ставить її в становище просто непотрібної» .\nПартія за таких умов, як зазначав відомий у минулому політичний теоретик\nДж. Мілль, не може відчувати своєї «партійної ваги», оскільки на її\nтерези «буде покладено й вагу держави» .\nОсь чому в сучасному світі в більшості держав функціонують\nбагатопартійні політичні системи, бо саме такі є важливою умовою\nдемократизації всіх сторін життя суспільства. Це найбільш розвинена\nформа політичного плюралізму, який віддзеркалює багатоманітність\nінтересів класів, соціальних груп та спільнот, що виявляються в\nІснування та функціонування суспільно-політичних об’єднань — характерна\nознака будь-якого демократичного суспільства. Діяльність суспільних\nорганізацій та рухів, на відміну від державних інститутів,\nхарактеризується тим, що ці організації і рухи не мають жодних владних\nповноважень. Вони відрізняються і від політичних партій, бо не мають на\nметі оволодіння державною владою, хоча їхня діяльність за певних умов\nможе набирати політичного характеру. Виходячи з цієї різниці, суспільні\nрухи та організації можна класифікувати як масові добровільні\nоб’єднання, що виникають у результаті волевиявлення громадян на основі\nїхніх спільних інтересів. У демократичному суспільстві держава не\nвтручається в їхню діяльність, хоч і регулює її згідно з чинним\nзаконодавством. Головні засади діяльності суспільних об’єднань — це\nдобровільність, поєднання особистих та суспільних інтересів,\nсамоврядування, рівність усіх членів, законність та гласність.\nДуже важливо в політичній практиці вміти відрізняти суспільні\nорганізації від суспільних рухів. Суспільні організації — це масові\nоб’єднання громадян для здійснення цілей, які сягають у далеку\nперспективу. такі організації ухвалюють відповідний статут, а їхні\nпідрозділи мають чітко визначену структуру.\nНа відміну від суспільних організацій, суспільні рухи, маючи також\nмасовий характер, створюються переважно для реалізації ближчих цілей, а\nтому можуть бути структурно не оформлені і об’єднувати багато\nорганізацій з різною соціально-політичною орієнтацією. Як правило,\nсуспільні рухи не завжди складаються з однодумців, а можуть включати\nгрупи, що об’єднуються лише на короткий час із тактичних міркувань.\nТаким був в Україні в недалекому минулому «Народний рух», що об’єднав\nтоді прихильників незалежності та реформ з різних політичних течій та\nНеобхідно також підкреслити, що існують форми об’єднань, в яких\nпоєднуються ознаки суспільних організацій та рухів. Це так звані фронти,\nнаприклад, Народний фронт, Фронт національного порятунку, Патріотичний\nВажливою проблемою в політології є критерії класифікації суспільних\nорганізацій. За найбільш важливий звичайно беруть характер\nвзаємозв’язків членів організації або рід їхньої діяльності. В основу\nтипології суспільних організацій можна також покласти завдання\nорганізації: захист громадянських, політичних, економічних та культурних\nправ і свобод громадян (наприклад, професійні спілки, Союз підприємців,\nтовариство споживачів і т. п.), задоволення професійних чи аматорських\nінтересів (союзи журналістів, письменників, художників і т. п.), участь\nу добродійній діяльності (товариство милосердя, Фонд миру).\nРізниця в цілях різних організацій дає можливість типологізувати і за\nвидами їх діяльності. За цим показником можна виділити економічні,\nрелігійні, науково-технічні товариства, товариства у сфері освіти і\nкультури, спортивні й туристичні, охорони здоров’я тощо.\nЗрозуміло, що базою для типології суспільних організацій можуть бути й\nінші критерії: класові та національні ознаки, демографічні чинники,\nмасштаби діяльності, методи й способи дій і т. д.\nНаявність різноманітних цілей суспільних об’єднань породжує й\nбагатоманітність їхніх функцій. Так, головними функціями суспільних\nоб’єднань можуть бути: репрезентування та захист інтересів громадян,\nзаохочення людей до управління державними та суспільними справами\n(політична соціалізація). Усі існуючі в суспільстві об’єднання виконують\nтакож функції зв’язку з іншими політичними інститутами та організаціями.\nСпільною для всіх суспільних об’єднань можна вважати функцію впливу та\nвідповідного тиску на органи влади.\nУсе сказане вище про роль та місце політичних партій і\nсуспільно-політичних об’єднань у політичній системі випливає з аналізу\nвітчизняного та світового досвіду. Для формування в нашій країні\nполітичних партій і суспільно-політичних об’єднань, що сприяють\nутвердженню демократичного, гуманного суспільства, ці міркування мають\nне стільки теоретичне, скільки практичне значення, бо вказують основні\nспособи зміцнення їхнього авторитету та підвищення ролі в суспільному\n4. Політичні партії та суспільно-політичні\nоб’єднання в Україні\nРозвиток політичних процесів в Україні неможливий без дальшої\nдемократизації суспільства, важливим елементом якої є виникнення та\nфункціонування в конституційних рамках політичних партій та рухів.\nСтворення політичних партій в Україні почалося на межі 90-х років.\nСпочатку через громадські рухи, а потім\nі політичні партії до активної державотворчої діяльності залучалися\nзначні прошарки населення, діяльність яких мала надзвичайно велике\nзначення для формування засад української демократії.\nЕкономічним фундаментом становлення нової політичної системи в нашому\nсуспільстві є процес створення багатоукладної економіки, пов’язаний із\nроздержавленням власності, створенням спільних і власних підприємств,\nіндивідуально-трудової діяльності, широкого кооперативного руху,\nфермерства і т. д. Ці нові форми власності й господарської діяльності\nзначною мірою сприяють появі нових соціальних структур суспільства, які\nвиявляють свої конкретні інтереси в політиці .\nСтановлення політичних партій і громадських рухів в Україні відбувається\nза надзвичайно складних умов. Тривала економічна криза, крах попередніх\nсуспільних ідеалів, які поділяла значна частина населення нашої держави,\nпризводять до стрімкого зростання соціальної напруженості в суспільстві,\nдискредитують в очах певної категорії громадян демократичні цінності. Як\nсвідчать проведені різними соціологічними службами дослідження\nсуспільної думки, більшість населення є байдужою до політики і\nполітиків. Нині в Україні склалася досить парадоксальна ситуація, коли\nтільки зареєстрованих політичних партій налічується вже понад 100, але\nжодна з них не має достатнього впливу в загальнодержавному масштабі.\nЗначна кількість зареєстрованих міністерством юстиції політичних партій\nпоки що не стали міцними організаціями, які б спромоглися виражати й\nзахищати інтереси різних верств населення. Ці партії ще не здатні вести\nза собою маси, здобути сталу соціальну базу та справити помітний вплив\nОдна з причин цього — негативний образ партій у масовій свідомості. Як\nсвідчать соціологічні дослідження, 63% опитаних уважають, що політичні\nпартії в Україні є насамперед об’єднаннями людей, які прагнуть влади.\nБезумовно, прихід до влади законним шляхом є метою будь-якої політичної\nпартії. Але тривожить те, що 34% опитаних уважають партії організаціями,\nдалекими від реальних проблем народу, і тільки 17% — такими, що\nобстоюють його інтереси; 20% навіть убачають у партіях організації, що\nвиконують волю мафії, і тільки 17% — організації, діяльність яких сприяє\nрозвитку демократії і політичної стабільності в Україні; 11% упевнені,\nщо діяльність партій дестабілізує становище в державі .\nНині в політичному житті України умовно можна виділити п’ять головних\nнапрямків диференціації діяльності політичних об’єднань, виходячи з їх\nставлення до: 1) ідеї державної незалежності; 2) історичного періоду\nперебування України в складі Росії та СРСР; 3) самої нинішньої Росії та\nСНД; 4) форми державного устрою, організації влади і політичного режиму;\n5) цілей, форм і методів проведення ринкових реформ. Класифікуючи таким\nчином сучасні політичні партії України, можна назвати чотири основні\nнапрямки: націонал-радикальний, націонал-демократичний,\nліберально-центристський та соціал-комуністичний.\nХарактеризуючи програмні настанови та практичну політику\nнаціонал-радикалів та націонал-демократів, треба наголосити, що головним\nспрямуванням їхньої діяльності є ідея розбудови незалежної української\nдержави і все, що з цим пов’язане. Як свідчить навіть невеликий досвід\nпрактичної політичної діяльності цих партій, саме державотворчій ідеї\nвони схильні підпорядковувати інші сфери суспільного життя (економічні,\nсоціальні, духовні, моральні тощо). А відокремити націонал-радикалів від\nнаціонал-центристів можна за методами, якими вони користуються у своїй\nТак, до націонал-радикалів належать Всеукраїнське політичне об’єднання\n«Державна самостійність України» (ДСУ), Конгрес українських\nнаціоналістів (КУН), Українська консервативна республіканська і\nнаціональна консервативна партії (УКРП і УНКП), Організація українських\nнаціоналістів в Україні (ОУНУ), Українська національна асамблея (УНА),\nУкраїнська народна самооборона (УНСО) і т. д. Для цих партій і рухів\nдомінуючою є ідеологія інтегрального націоналізму, для якої характерні\nкрайні вияви «етнічного патріотизму». Головним для націонал-радикалів є\nрозбудова незалежної української держави. Державотворчій ідеї вони\nпідпорядковують усю свою діяльність, а методи досягнення цієї мети\nвибираються, звичайно, найрадикальніші .\nЯк і в інших політичних напрямках, у націонал-радикальному є партії і\nполітичні організації, налаштовані більш помірковано. Такими, очевидно,\nможна назвати ДсУ, Організацію українських націоналістів в Україні,\nУкраїнську консервативну національну партію, Українську консервативну\nреспубліканську партію. Ці політичні сили виступають за створення та\nрозбудову на етнічних українських землях сильної незалежної унітарної\nдержави з громадянським суспільством та розвинутою багатопартійністю, де\nправа людини гарантувалися б державою. Вони прихильники розвинутих\nринкових відносин, проведення політики мінімуму одержавлення й максимуму\nприватизації за справедливих стартових умов (дещо меншу активність\nвиявляють такі об’єднання, як ДСУ та ОУН в Україні).\nСлід зазначити, що активізація правих сил характерна не тільки для\nУкраїни. Це загальна тенденція. Та якщо в Європі ультраправі пропагують\nідеї «захисту» від переселенців зі сходу та півдня, у Росії — ідеї\nреваншизму і відновлення старої імперії, то в Україні метою багатьох\nультраправих є побудова нової слов’янської імперії на кшталт Київської\nРусі з центром у Києві.\nДо націонал-демократів можна віднести Народний рух України (НРУ),\nУкраїнську республіканську партію (УРП), Демократичну партію України\n(ДПУ), Українську селянську демократичну партію (УСДП),\nХристиянсько-демократичну партію України (ХДПУ), політичне об’єднання\n«Конгрес національно-демократичних сил» (КНДС), Всенародний рух України\n(ВНРУ). До цих же партій у найбільш принципових питаннях усе частіше\nприєднуються Партія демократичного відродження України (ПДВУ) і\nСоціал-демократична партія України (СДПУ). Історично об’єднання\nполітичних сил націонал-центристського спрямування відбулося з\nутворенням Народного Руху України (вересень 1989 року). До проголошення\nнезалежності та виборів Президента України\n(1 грудня 1991 року) блок діяв у системі Руху, об’єднуючись на ґрунті\nборотьби за національну, демократичну державу. Після перемоги на виборах\nЛ. Кравчука і необхідності визначення стратегії державотворення в період\nстановлення Української держави виникло два напрямки:\nнаціонально-державницький, котрий орієнтувався на підтримку Президента\nяк гаранта нової держави (ДемПУ, УРП), та націонал-демократичний,\nцентристський, що задекларував статус опозиції (Рух).\nРух уважає, що соціальною базою політичної стабільності та економічних\nреформ в Україні має стати широкий середній клас власників і сім’я.\nОсновним пріоритетом економічної реформи має стати підвищення добробуту\nнароду та надання соціальних гарантій усім громадянам України. А\nзасобами для здійснення цих заходів мають бути лібералізація цін,\nзапровадження конкуренції та демонополізація. Проведення земельної\nреформи має відбуватися через приватизацію землі та майна на основі\nпаювання. Потрібно створити ринок землі, який забезпечить її вільний\nпродаж. Соціальною базою Руху є ті громадяни України, що поділяють ідеї\nнаціонального відродження і розбудови демократичної незалежної України\nДо партій ліберально-центристського політичного спрямування належать\nЛіберальна партія України (ЛПУ), Народно-демократична партія (НДП),\nПартія праці України (ЛПУ), Українська партія солідарності і соціальної\nсправедливості (УПССС), Аграрна партія України (АПУ) та ін.\nНайбільш впливовою політичною партією цього блоку є Народно-демократична\nпартія України (НДП). Партія у своїх програмних настановах проголошує\nрозвиток соціально орієнтованої економіки ринкового типу, що забезпечує\nстійкі темпи зростання та економічну рівновагу. НДП підтримує всі форми\nта види підприємницької діяльності, виступає за активне cприяння держави\nвільному розвитку виробничого, банкового, торговельного і\nпосередницького бізнесу, усунення адміністративного диктату\nдержавно-бюрократичних структур, за приватну власність на землю,\nрозвиток фермерських господарств за державної підтримки, надання\nпереваги іноземним інвестиціям перед імпортом товарів. Завдання держави:\nзабезпечення вільного розвитку ринку, заохочення конкуренції,\nзапобігання монополізму, структурна перебудова народного господарства.\nНДП наполягає на структурній перебудові народного господарства з метою\nзбільшення частки галузей та підприємств, що працюють для потреб людини;\nприватизації державної власності в масштабах, необхідних для розвитку\nконкуренції; передачі засобів виробництва незалежним власникам;\nстворення механізму соціальної орієнтації економіки, коли зростання\nвиробництва товарів народного споживання стимулювалося б зростанням\nприбутків усіх верств населення .\nДо політичних партій соціал-комуністичного спрямування належать\nКомуністична партія України (КПУ), Соціалістична партія України (СПУ),\nСелянська партія України (СелПУ), Прогресивна соціалістична партія\nНайбільш важливою партією лівого спектра є Комуністична партія України.\nПартія збирається зосередити свої зусилля на виведенні країни з глибокої\nкризи, протидії капіталістичній реставрації, на збереженні Радянської\nвлади. Водночас КПУ підтримує рівноправний розвиток різних форм\nвласності, що виключають експлуатацію чужої праці, з одночасним\nзабезпеченням суспільної власності на засоби виробництва, виступає за\nзбереження землі, її надр, лісів, вод як спільного надбання всього\nнароду. КПУ визнає необхідним припинення «обвальної» приватизації;\nвідновлення порушених, як уважають комуністи, з політичних міркувань\nгосподарських, наукових, культурних зв’язків з Росією та іншими\nдержавами СНД; усебічне стимулювання інтеграційних процесів; здійснення\nкомплексу заходів для запобігання масовому безробіттю .\nАналіз програмних положень партій, організацій і рухів свідчить, що\nбільшість із них ще не мають серйозної концепції, спрямованої на\nстабілізацію суспільства, вихід його з кризи, не кажучи вже про\nперспективи просування по шляху прогресу. Декларації одних — це перелік\nабстрактних загальнолюдських цінностей, інших — антикомуністичні\nманіфести, третіх — повторення ортодоксальних марксистсько-ленінських\nідей, агітація за повернення до застійних часів, четвертих —\nекстремістські, націоналістичні та шовіністичні заклики. Така\nрозбіжність політичних поглядів не може не хвилювати, особливо за умов\nпоглиблення кризи в усіх сферах суспільства.\nГоворячи про чинники консолідації суспільства, які можуть бути покладені\nв основу діяльності громадсько-політичних організацій, слід назвати\nнасамперед загальнодержавний ринок. Такий ринок не тільки можливий, але\nоб’єктивно необхідний, бо поодинці регіони України і навіть колишні\nреспубліки СРСР вийти з кризи неспроможні: немає в них для цього\nматеріальних, фінансових і людських ресурсів.\nОднак треба погодитися з думкою багатьох учених, котрі хоч і вважають\nринок інтегруючим чинником, який так чи інакше є регульованим,\nконтрольованим і керованим державою (саме такий ринок функціонує в\nрозвинутих капіталістичних країнах), але впевнені, що його треба вводити\nпоступово, з дозріванням інфраструктури, готовності людей і колективів\nвступати в ринкові відносини, без «шокової терапії».\nТому політичним партіям і громадським організаціям слід розглядати ринок\nне як самоціль, а як засіб оздоровлення економіки й\nсуспільно-політичного життя України, а в кінцевому підсумку — як засіб\nдля задоволення інтересів і запитів людей, забезпечення зростання\nвиробництва, підвищення рівня життя.\nОтже, вихід України з кризи багато в чому залежить і від того, як\nполітичні партії, громадські організації та рухи зможуть консолідувати\nПорівняння програм і платформ дає підставу висновувати, що багато\nсвітоглядних позицій громадсько-політичних рухів ніколи не зблизяться і\nзавжди існуватимуть причини для ідейного суперництва з широкого кола\nпроблем. Однак ідеї громадянського миру та ненасильства, побудова\nправової незалежної держави, забезпечення прав людини, захист\nнавколишнього середовища, інші демократичні цілі й цінності можуть і\nмусять бути покладені в основу зближення різних позицій, досягнення\nрозумних компромісів з метою виведення суспільства з кризи. Розширенню\nбази для співробітництва має сприяти спільна робота з утвердження\nдержавного суверенітету та незалежності України, перехід до соціально\nорієнтованої ринкової економіки. Саме з цих базових цілей мають виходити\nполітичні партії та громадські організації, визначаючи можливість\nвзаємної співпраці .\nВажливим елементом розвитку політичних процесів в Україні має стати\nзавершення правового оформлення багатопартійності. Ухвалені Верховною\nРадою закони «про об’єднання громадян», «Про політичні партії» є лише\nпершим кроком на цьому шляху. Треба ще ухвалити відповідні нормативні\nакти, які б чітко визначили характер державного фінансування політичних\nпартій за результатами парламентських виборів, і здійснити необхідні\nзаходи для державної підтримки виборчих кампаній. Визначною подією в\nрозвитку демократичних процесів в Україні стало прийняття нової\nКонституції. Прийняття Основного закону нашої держави сприятиме\nрозвиткові громадянського суспільства, формуванню професійного\nпарламенту та ефективній реалізації принципу поділу влади. А щоб\nполітичні процеси рухалися саме в такому напрямку, державні інститути\nповинні цілеспрямовано, активно впливати на розвиток багатопартійності,\nдопомагати становленню партій та суспільно-політичних організацій в\nПоняття інформаційної системи. Етапи розвитку інформаційних систем. (реферат)\nЗакономірності та умови формування мовленнєвої готовності до навчання дітей старшого дошкільного віку із дизартрією (реферат)\nМетоди дослідження економічної теорії (контрольна)


Справа цукрового прокурора – суд розгляне скаргу САП на повернення обвинувального акта » Слово і Діло\nСуд розгляне скаргу САП на повернення «цукрової справи»\n6 березня 2019, 13:40\nСуд відкрив провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на повернення обвинувального акта щодо колишнього заступника прокурора Київської області Олександра Колесника та інших осіб в так званій «цукровій справі».\nЯк відомо, 5 жовтня 2017 року Соснівський районний суд міста Черкаси повертав обвинувальний акт у справі «цукрового прокурора». Однак вже 24 січня 2018 року Апеляційний суду Черкаської області це рішення скасував. Акт повернули назад до Соснівського райсуду Черкас. Надалі жодне з призначених підготовчих засідань не відбулося, і лише 13 листопада суд знову повернув САП обвинувачення. Однак цього разу Апеляційний суд Черкаської області не зміг розглянути апеляцію прокурора через відводи суддів. Тому голова цього суду подав подання до Касаційного кримінального суду про направлення цієї скарги до Київського апеляційного суду. Верховний суд його задовольнив.\nПізніше Київський апеляційний суд направив «цукрову справу» на повторний автоматизований розподіл.\n«Цукрова справа»: САП передала обвинувальний акт до суду 31 серпня 2017, 11:45\nНАБУ затримало заступника прокурора Київської області 18 травня 2016, 15:55


Назвали генерального партнера «Студентської республіки» | ВолиньPost\nКоманда соціальної програми Андрія Покровського «МИ #SVIDOMI» підписала мемурандум про співпрацю зі Студентською радою Волині.\nДокумент передбачає підтримку та сприяння в організації «Студентська республіка 2017», - пише Конкурент.\n«Студентська республіка-2017» буде свідомою. Буквально декілька годин назад ми підписали мемурандум про взаємну співпрацю із соціальної програмою Андрія Покровського «МИ #SVIDOMI». Дякуємо за підтримку та сподіваємося на плідну та свідому співпрацю в майбутньому», – зазначила голова Студентської ради Волині Світлана Стеренчук.\nХI регіональний етап всеукраїнського студентського фестивалю «Студентська республіка» відбудеться 26-28 травня на базі дитячого оздоровчого закладу «Сонячний» (село Гаразджа Луцького району).\nОрганізаторами фестивалю є ВМГО «Студентська республіка», Волинська обласна молодіжна громадська організація «Студентська рада Волині», ГО «Volfest». Відтепер генеральними партнерами заходу виступають учасники соціальної програми Андрія Покровського «МИ #SVIDOMI».\nКуратор програми «МИ #SVIDOMI» Павло Павлюк висловив надію, що «Студентська республіка 2017» буде фестивалем, який формуватиме у молоді усталену громадянську позицію, свідомий патріотизм, та здоровий спосіб життя.\nДжонні 26 травень, 2017, 00:10\nВибори, вибори, обласні вибори уже скоро. ;)


Під прапором ісламу: яка реформація чекає на країни «арабської весни»?\n▪ Сергій Грабовський 4 листопада, 2011\nУ значній частині повідомлень західних ЗМІ із Південного Середземномор’я у ці дні відчутні тривожні, ледь не панічні інтонації: результатом "арабської весни" стає не втілення у цьому регіоні ліберально-демократичних цінностей, а прихід до влади більш чи менш поміркованих, проте відверто ісламістських політичних сил\n№ 45 (210)\nвід 3 листопада, 2011\nПричому цей прихід став результатом активно підтриманого Заходом волевиявлення самих громадян країн регіону, чи то внаслідок вільного голосування на виборчих дільницях, чи то в результаті багатомісячної боротьби зі зброєю в руках проти тиранічного режиму.\nСкажімо, у Тунісі, з якого, власне, все й почалося, переможницею виборів до парламенту стала помірковано-ісламістська партія "Еннахда", яка набрала близько 40% голосів. Друге і третє місця посіли Конгрес республіки та соціал-демократична партія "Еттакатол", які вже заявили про готовність співпрацювати з ісламістами. Попереду у вільно й демократично обраного парламенту (Євросоюз уже підтвердив легітимність виборів) призначення тимчасових президента й уряду, підготовка проекту нової конституції та організація обрання постійних органів влади на підставі цієї конституції, що відбудуться, найшвидше, на початку 2013 року.\nМожна не сумніватися – якщо тимчасовий уряд діятиме більш-менш успішно, переможці наступних виборів будуть ті самі, що і зараз; якщо ж помірковано-ісламістська влада провалиться, то демократичними нормами скористуються для перемоги ісламісти радикального штибу, які поведуть за собою не тільки плебс, а й значну частину середнього класу і навіть інтелектуалів.\nУ Лівії ж, де наразі зламаний опір прибічників Каддафі і знищений сам диктатор, ситуація ще цікавіша. Голова Перехідної національної ради країни Мустафа Абдельджаліль заявив, що Лівія житиме за ісламськими нормами, і будь-який закон, який суперечить шаріату, буде скасований. А водночас він завірив Європу, що "лівійці є поміркованими мусульманами". Та далеко не всі впливові політики цієї країни згодяться з ним. Наприклад, такий польовий командир, як Абдулхакім Бельхадж, якого вважають людиною "Аль-Каїди" і який фактично контролює лівійську столицю Тріполі. А на додачу Лівія, на відміну від значно більш розвиненого в цивілізаційному плані Тунісу, де-факто поділена на племінні регіони: в ній мешкають сотні арабських та берберських племен, а на додачу ще й туареги. Знов-таки, у разі неуспішності поміркованих ісламістів, які орієнтуються на економічні контакти з Європою та Америкою, до влади в цій країні прийдуть діячі "Аль-Каїди" (тим більше, що вони вже сьогодні спираються на частину озброєних повстанців), а на додачу між різними племінними угрупуваннями може спалахнути справжня війна, ідеологічні гасла якої неодмінно будуть ісламськими.\nЩо ж стосується Єгипту, то однією з провідних політичних сил в результаті вільних виборів там неодмінно стануть "Брати-мусульмани", за плечима яких довготривала боротьба в підпіллі проти режимів Насера, Садата й Мубарака. Правда, вони сьогодні також заявляють про свій "поміркований ісламізм", але традиції їхньої багаторічної політичної практики викликають у ЄС та США велике занепокоєння.\nЩе більше занепокоєння викликає ситуація в Ємені, який розташований за межами Середземномор’я, але геополітично пов’язаний із тим регіоном. Західні експерти побоюються, що відхід його деспотичного президента Алі Абдалли Салеха, на чому наполягають противники чинного режиму, не тільки не розв’яже проблем країни чи бодай відкриє шлях до їхнього розв’язання, а викличе хаос і розпад цієї держави. Адже Ємен – це найбідніша і найнестабільніша держава Аравійського півострова, що перебуває у стані одразу кількох перманентних громадянських воєн. Не виключено, що невдовзі після падіння диктатури Ємен припинить існування в якості єдиної держави і стане новою подобою Сомалі. А це означає, що стратегічні водні шляхи через Суецький канал і Червоне море до Індійського океану вже не з одного, а з обох берегів піддаватимуться нападам "Ідейних" морських піратів, що ставлять на меті створення "всесвітнього халіфату".\nІншими словами, реальні результати "арабської весни" виявилися несхожими на теоретичні схеми й ідеологічні матриці чималого числа західних науковців та журналістів, що й викликало таку реакцію у ЗМІ. Але ж хіба це вперше? Згадаймо, яке розчарування свого часу викликали на Заході результати розпаду СРСР, що аж ніяк не призвели до очікуваного "кінця історії" та повсюдного ствердження ліберальних цінностей; ба більше, на початку 1990-х навіть такий проникливий діяч, як Джордж Сорос вважав головною небезпекою для нової Європи "націоналістичні режими" Леоніда Кравчука та Франьо Туджмана, протиставляючи їм "реформаторів" Бориса Єльцина і Слободана Мілошевича...\nХоча кваліфіковано оцінити ситуацію і спрогнозувати розвиток подій можна було і на початку 1990-х, коли це стосувалося пострадянських теренів, і на початку 2010-х у випадку з арабським світом. Тим світом, який побудований на ґрунті ісламських соціокультурних моделей поведінки і політичних традицій, в які кожен індивід "умонтований" від свого народження і до самої смерті. Ясна річ, що ісламський світогляд неоднорідний, так само як Коран відкриває широкий простір для інтерпретації настанов Пророка: дещо для популярності викладу спростивши ситуацію, можна відзначити істотну різницю в ньому між достатньо ліберальними (в тому числі й до іновірців) "мекканськими сурами" і войовничо-догматичними "мединськими сурами". Отож спрогнозувати як ісламістський характер арабських революцій, так і різноманітні варіанти політичного ісламу насправді не було проблемою.\nТа головне у тім, що в часи, коли західний світ опанувала хвиля постмодерну з гіпертрофованою політкоректністю, директивним мультикультуралізмом та п’ятистатевою ґендерною рівністю, ісламський світ вступив у добу релігійної Реформації, тобто переходу від премодерну до модерну. Тим часом зброя і технології, що перебувають в руках у лідерів ісламського світу, належать до доби модерну; а можливості оперувати величезними сумами нафтодоларів та контролювати більшу частину земних запасів вуглеводневих енергоносіїв відкривають шляхи істотного впливу на постмодерну частину світу ХХІ століття, власне, на засадничі перспективи людства.\nЯк завжди, реформація світової релігії включає в себе вкрай суперечливі тенденції та компоненти. Скажімо, знаний письменник Салман Рушді, засуджений аятолою Хомейні до смерті через свої вірші та неортодоксальні погляди, виступив 2005 року у газеті "The Times" зі статтею про те, що іслам, як колись християнство, повинен адаптуватися до новітньої доби. Реформа ісламу, за Рушді, має в першу чергу звільнити самих мусульман від тягарів середньовічних догматів і допомогти їм стати рівними серед рівних у сучасному світі. Запеклий противник Рушді, не так давно померлий знаний богослов і духовний наставник ліванських шиїтів шейх Мохаммед Хусейн Фадлалла, один із засновників сумнозвісної "Хезболли", також зі свого боку виступав за реформи ісламу. Він був ініціатором благодійних проектів, спрямованих на поліпшення життя злидарів, а ще – автором неординарних фетв. Наприклад, він вважав, що мусульманка за певних обставин може дати відсіч своєму чоловікові. Фадлалла підтримував здоровий спосіб життя молоді і науково-технологічний прогрес, водночас категорично заперечуючи західні моделі організації суспільного життя та розуміння прав людини.\nРелігійна реформація в усіх країнах розвивалася і розвивається за певною логікою: йдеться про очищення, повернення до витоків, до істинної суті того чи іншого вчення, до першоджерел. А тим часом ці витоки, і головне, практика ранніх етапів будь-якої світової чи субконтинентальної релігії насичені енергією, прагненням якнайширшого поширення ідей, ставленням до всіх навколо як до потенційних прозелітів. Доба західноєвропейської Реформації була ознаменована великою кількістю релігійних воєн і ранніми буржуазними революціями. І якщо революції та війни охопили у роки втілення модернізацій них проектів навіть народи, що сповідують досить миролюбний буддизм, то що казати про іслам з його енергійним духом!\nБа більше: реформація – це завжди повернення до первинної простоти життя, до певних чеснот, до самовідданості та взаємодопомоги (ясна річ, для "своїх"). Усі реальні недоліки сучасного світу, ім’я яким справді легіон, в уяві адепта релігійно-культурної чистоти розростаються до воістину грандіозних розмірів, а відтак не випадковим виглядає відеозапис, переданий телеканалом Al-Arabiya, де один із молодих озброєних ісламістів говорить: "Мусульманський світ не схожий на Німеччину, Японію чи Південну Америку, тому діти ісламу не будуть сидіти склавши руки і дивитися, як по нашій землі поширюються зло й аморальність". Що ж, спокуса простих рішень, нещадної боротьби проти "чужого" і "чужинського" – хіба це питома характеристика тільки ісламістських радикалів, хіба Європа це не пережила?\nУтім, звичайно, існує й значно більш глибоке розуміння процесів в арабському світі та реформаційно-модернізаційних завдань, які стоять перед ним. Так, знаний іракський письменник Набіль Ясін у газеті "AlHayat" зазначав ще тоді, коли про "арабську весну" не було й мови, що існує кричуще питання відповідальності арабських політиків та інтелектуалів за те, що вони у своїй більшості не сприймають порад іззовні і водночас не реформують ісламське суспільство. "Як можна виправдати наявність більш аніж семи трильйонів доларів арабських коштів, заморожених у міжнародних банках, - з болем писав іракський достойник, - коли араби вмирають від голоду, холоду, насильства і гноблення, страждають від безробіття, нерозвиненої системи охорони здоров’я й освіти, архаїчного транспорту, досі використовують для пересування коней, верблюдів, фури і користуються примітивними поштовими послугами?.. Реформи потрібні всім, в тому числі правлячим та опозиційним політичним партіям. Однак наша культурна і політична еліта досі живиться ідеями, чужими руху до демократії".\nСталося так, що не політична й культурна еліти, а передусім арабська молодь виявилася здатною діями відгукнутися на ті виклики доби, про які писав Набіль Ясін, оскільки саме вона якнайбільшою мірою з усіх суспільних груп була причетна до надбань інформаційної епохи, до Інтернету, до можливості освоювати такі пласти культурних надбань, перед якими унаочнюється мізерія та зарозумілість ідеологів постмодерної моди. Звісно, бути причетним ще не означає автоматичного засвоєння цих пластів, але не спрацювати ця "соціокультурна вибухівка" не могла. Так само, як не могла вона спрацювати і поза ісламським контекстом, поза процесами реформації ісламу.\nОб’єктивно шлях глибинної трансформації арабського світу потребує куди більших зусиль, ніж розпалювання ненависті "вулиці", тобто злиденних мас, до Заходу і звинувачення в усіх лихах "білих колонізаторів" та "підступних сіоністів". Адже у разі руху шляхом змін розв’язувати слід одночасно безліч проблем, серед них суспільна й економічна модернізація, ствердження національного капіталу, підвищення (і помітне) частки кінцевого продукту у промисловості та сільському господарстві, розвиток національної буржуазії, продукування структурованої по-сучасному культури, в тому числі й масової, селективний допуск на національний ринок транснаціональних корпорацій, формування ефективної національної політичної еліти, визнання соціальних і політичних прав найманих працівників, консолідація "верхів" і "низів" в єдину націю – і так далі. Впоратися з цим усім радикальні ісламісти апріорі не здатні – вони спроможні лише спробувати втягнути всіх і вся у "всесвітній джихад". Але чи вичерпується войовничим радикалізмом ментальність ісламського світу?\nарабська весна, Близький схід, іслам\nСаудівська Аравія: ігри престолів чи шлях до лібералізму?\nВиведення американських військ з Іраку посилить позиції Ірану?\nВід стягу Ататюрка до піратського прапору?\nЧи допоможе ООН Палестині?\nЧи є Ліван незалежною державою?\nТрамп закликав країни Близького Сходу направити військових в Сирію\nТрамп і Путін обговорили ситуацію на Близькому сході\nАктивісти «Арабської весни» отримали нагороду імені Сахарова\n"Арабська весна" сповільнила економічний розвиток близькосхідних країн\nІракці та ліванці не вірять у розвиток власних економік\nНобелівську премію миру отримали три жінки


Пост-Faktum\t» КУЛІНАРІЯ\nЛюблю я медок, бо солоденький...\nПерша згадка про чудодійні властивості меду походить з присмерку часу, а саме з більш ніж 4 тисячі років тому. Стародавні греки, римляни та єгиптяни вірили, що завдяки медові можна зберегти здоров'я, фізичну справність та силу духу. Для наших предків мед був символом багатства та влади, добробуту, злагоди та плодючості: молодятам на весіллі обов'язково давали їсти мед -- як запоруку майбутнього щастя. Він супроводжував праукраїнців від колиски до могили, бо поминальна страва "коливо" -- це не що інше, як каша з пшениці, куті, полита медом, бо, згідно з віруваннями, мед мав магічну силу. Недарма мед складали на язичницьких вівтарях як досконалу жертву богам.\nЩо ж, властиво, таке, ця плинна субстанція кольору золота чи сонця, як кому до вподоби? Колись вважали, що бджоли збирають мед з квітів, але пізніше люди зрозуміли, як ці маленькі трудівниці виробляють таку пишну солодкість. І лише коли з'явилися мікроскопи, людям відкрилась уся незвичайність цього загадкового продукту.\nОтже, на 80% мед складається з простого цукру, тобто глюкози і фруктози, які надзвичайно легко засвоюються людським організмом, бо потрапляють безпосередньо до крові, оминаючи процеси травлення. Ще 10% -- це вода, а решту 10% припадають на азотні зв'язки, ефірні олійки, вітаміни та інші активні субстанції, як-от різні амінокислоти, що їх людський організм не виробляє, але котрі незамінні в метаболічних процесах.\nЗрозумілою мовою це означає, що вся їжа, спожита нами, буде краще і швидше перетравлена. А ще постійне вживання меду зміцнює серцевий м'яз, збагачуючи його киснем, крім того, знижує кров'яний тиск... Такий ось далеко не повний перелік усіх переваг меду в людському харчуванні. Читаючи про всі його користі, переконуєшся ще більше, що своїм чудовим здоров'ям наші предки (котрі, на їхнє щастя, не знали цукру) завдячували саме медові, цьому неоціненному чудодійному дарункові природи.\nМед у традиційній кухні\nХоча найкраще було б споживати мед, безпосередньо додаючи його до готової страви, щоб не знищувати його цілющих властивостей, у нашій кухні є багато переписів, за якими мед входить до складу страв, які термічно обробляють. Може, це менш корисно, але хто може уявити собі наші свята без медівників, медяничків та пірників, чи, скажімо, без смачнющої різдвяної капусти із сушеними сливками, грибами, в котру добрі господині також додавали ложку-другу гречаного меду?\nОці вмілі господині з власного досвіду знали, що ложка меду додає смаку капуснякові, свинячим реберцям, запеченій шинці чи карківці. Не зашкодить мед також птиці, як-от: гусці, качці, індикові та навіть звиклій курці. Лише до качки чи гуски краще додавати гречаний, а до індика та курки -- квітковий або падьовий мед. Одно слово, медом м'яса не зіпсуєш, тільки треба пам'ятати ще й про таке прислів'я-пересторогу, як не передай куті меду.\nУ сучасному житті ми, забігані, втомлені вічним браком часу, мало переймаємося кулінарними витребеньками, а на відпочинку хто ж захоче присвячувати такий дорогоцінний час кухарським експериментам? І так замкнене коло... Але, можливо, саме на відпочинку (як не тепер, то коли?) варто згадати про традиції (як не ми, то хто?), стару-добру кухню, витягнути на світ Божий припалі пилом бабусині кухарські книжки чи списані ними грубезні зошити в пошарпаних обкладинках.\nА якщо вам буде замало традиційних переписів, то ось, будь ласка, ще кілька цікавинок із медової кухні.\nЗелений салат із медовим соусом\n3 ложечки розтопленого меду, 1 великий пучок салату, 4 столові ложки олії, сік з цитрини, 2 ложечки гірчиці, по кілька галузок посіченої петрушки та кропу.\nОлію, сік з цитрини, гірчицю і мед добре розмішати. (Можна збити в пляшечці з-під кетчупу енергійними рухами.) Полити цим соусом листки салату, посипати дрібно посіченою зеленню. Чудовий додаток до будь-якого м'яса чи риби.\nФіле курки в медовій підливі\nСтрава ця дуже делікатна на смак і може бути вишуканим головними номером будь-якої забави. Для 4 осіб нам потрібно 4 курячі філети, 6 помаранч, 2 ложки масла, 4 ложки бренді, 1 склянку бульйону (може бути з кубика), 2 ложки меду, 2 чайні ложечки крохмалю.\nФіле старанно помити і обсушити. Помаранчі почистити та порізати часточками, збираючи сік, що витікатиме з них. Легко відбити філе, натерти сіллю та паприкою. Смажити в жирі на пательні по 5 хвилин з кожного боку. Підсмажене філе тримати в теплі (можна поставити в теплу братруру).\nТим часом на решті масла підігріти половину помаранч, додати сік, бренді, бульйон і мед. Підливу не можна кип'ятити, її треба лише підігрівати, через 1 -- 2 хвилини загустити крохмалем, який слід розвести невеликою кількістю води. В кінці додати решту помаранч. Частиною цієї підливи полити філе, решту подати окремо. Куряче філе можна подати з рисом та зеленим салатом.\nСтегенця курки, запечені під соусом\nПомити та обсушити 6 курячих стегенець, викласти на бритванку. Розігріти мед і вимішати його з кількома ложками води, вичавленими 6 зубцями часнику, 2 ложками гірчиці, соком і шкіркою з цитрини, 2 ложками соєвого соусу. Цією сумішшю полити стегенця. Пекти в братрурі за температури 200 градусів 30 -- 40 хвилин. В часі печення поливати підливою, а рідину, яка випаровується, поповнювати водою.\nПечені свинячі реберця в пікантному соусі -- звучить настільки спокусливо, що лише від назви тече слинка. Смак, можу вас запевнити, також відповідає назві. Страва ця сама собою дуже проста, складність полягає в приготуванні пікантного соусу, але ця складність -- тільки для незграб та непосид, бо коли ви уважно і з точністю будете дотримуватися вказівок, то цей наїдок принесе вам багато приємності.\nОтже, увага. Для пікантного соусу нам потрібно: 2 цибулі, 5 зубців часнику, 200 грамів томатного кетчупу, 250 мл білого сухого вина, 2 чайні ложки гірчиці, 2 столові ложки яблучного оцту, 75 грамів масла, 4 столові ложки меду, 1 лавровий листок, 2 ложечки Ворчестерського соусу (або трішки перцю чилі, чорного перцю, мускату, карі, грибної приправи), 2 галузки чебрецю, сіль до смаку.\nМасло розтопити в банячку, дрібно порізану цибулю тушкувати на слабкому вогні протягом 10 хвилин, не підрум'янюючи. Додати кетчуп, Ворчестерський соус, оцет і біле вино та закип'ятити. Тоді витиснути часник, додати гірчицю, мед, лавровий листок і чебрець. Тушкувати 10 -- 15 хвилин, доки підлива набере гладкості. Приправити до смаку сіллю і перцем, якщо комусь буде замало пікантності. З реберець зніміть зайвий жир, змастіть соусом, нехай постоять якихось 15 хвилин, тоді змастіть удруге і запікайте їх у гарячій братрурі 30 хвилин. За ці 30 хвилин ребра змащуйте ще 5 разів.\nДодавання меду до всіх згаданих страв підносить їхню споживчу вартість, додає смакові небуденності та витонченості, а всім нам приносить відчуття насолоди і від самої їжі, і від того, що бабусині поради та рецепти не щезли марно.\nЦе лише кілька рецептів страв, де мед надає смакові вишуканого акценту, а ще ж є безліч рецептів на медівники, медяники та пірники. І їх не можна оминути. Про це ми поговоримо згодом.\nВіктор ПРОСКУРЯКОВ: Сам Бог є архітектором


Новини України: Немає підстав говорити про зміну лідера Партії регіонів – Тарас Чорновіл\nНемає підстав говорити про зміну лідера Партії регіонів – Тарас Чорновіл\nсереда 07 лютого, 2007 13:51\n„Сьогодні немає підстав говорити про можливу зміну лідера Партії регіонів Віктора Януковича”, -- про це „Гал-info” повідомив народний депутат, член Партії регіонів Тарас Чорновіл.\n„Час від часу з‘являються повідомлення про те, що буцімто, планується заміна Віктора Януковича на якусь іншу кандидатуру, однак для цього немає жодних підстав, і тому ми навіть перестали на це реагувати. Твердо можу сказати, що всередині Партії регіонів з цього приводу не ведеться навіть дискусій”, -- зазначив народний депутат.\nНагадаємо, що в одному з київських видань з‘явилась інформація про те, що на найближчому з'їзді Партії Регіонів, який має відбутися у березні, планується поставити питання про зміну керівництва партії.\n„Існує висока ймовірність того, що Віктор Янукович стане лише весільним генералом, тобто почесним головою, яким є сьогодні Віктор Ющенко в „Нашій Україні”. Насправді применшувати роль „єдиного лідера” регіонали не збираються, а можливі зміни в керівництві партії викликані тим, що заяви Януковича-прем'єра дедалі частіше дисонують із заявами Януковича-лідера партії”, -- пише видання.\nВодночас заступник керівника парламентської фракції Партії регіонів Василь Кисельов заявляє, що сьогодні не існує підстав говорити про можливу зміну лідера Партії регіонів Віктора Януковича.


Гра з невідомим. Фізики помітили загадкові падаючі об'єкти у Великому адронному колайдері, Публікації, Княже Місто\nГоловна Публікації\tГра з невідомим. Фізики помітили загадкові падаючі об'єкти у Великому адронному колайдері\nГра з невідомим. Фізики помітили загадкові падаючі об'єкти у Великому адронному колайдері\nТерміново довелося знизити поріг чутливості системи безпеки.\nФізики, які працюють на Великому адронному колайдері, стали все частіше помічати незрозумілі проблеми, пов'язані з втратою протонів у пучках, що циркулюють у 27-кілометровому кільці прискорювача.\nЯк повідомляється в доповіді фахівця прискорювального підрозділу CERN Роджера Бейлі, проблема полягає у невпізнаних падаючих об'єктах - мікроскопічних порошинках у вакуумній трубі колайдера, з якими стикаються протони, повідомляє РИА "Новости".\nФахівцям довелося знизити поріг чутливості системи безпеки, скидання пучка стали відбуватися рідше, але не припинилися зовсім. Фізики припустили, що проблеми створюють UFO - непізнані падаючі об'єкти (unidentified falling objects), мікроскопічні порошинки, які падають у вакуумній трубі. Протони стикаються з ними, породжуючи зливи вторинних частинок.\n"Хоча зараз кількість випадків UFO, мабуть, взято під контроль, вони становитимуть проблеми, якщо ми будемо збільшувати енергію пучка", - відзначає в доповіді Бейлі. Він пропонує провести "чистку" вакуумної труби колайдера. Раніше в колайдері зіштовхували жмутки протонів, науковці називають перехід на використання частинок свинцю абсолютно новим напрямом у роботі БАК.\nЗа словами одного з організаторів експерименту доктора Девіда Еванса з університету Бірмінгема, при зіткненні ядер атомів свинцю виділялася температура, яка в мільйони разів перевершує температуру в центрі Сонця. Науковці вважають, що ці експерименти дадуть повніше уявлення про характер взаємодій між кварками, що групуються в протони і нейрони.\nЕксперименти на БАК, що є замкнутим тунелем протяжністю 27 кілометрів, побудованим під землею на кордоні Франції і Швейцарії, буде припинено з технічних міркувань у грудні. Технічна зупинка триватиме до лютого 2011 року, після чого фізичний прилад вартістю 10 млрд доларів буде знову запущено.\nБАК, що є найбільшим інструментом дослідження мікросвіту, запустили у листопаді 2009 року з другої спроби. Перша - у 2008 році - закінчилася невдачею.


22.10.2021 — News 92 Daily\n22.10.2021 adminLeave a Comment on Купили ми вчора старий будинок в селі, у молодої пари. Зайшовши всередину — я пла ка ла, чоловік був у роз пачі\n22.10.2021 adminLeave a Comment on Коли весілля скін чилося, батько тиш ком підійшов до дочки і сказав, щоб вона зали шилася ночувати у них. Всі присутні були здивовані, гості перешіптувалися і чекали, що відповість дочка …\n22.10.2021 adminLeave a Comment on Моя мама дві квартири записала на старшого брата, залишивши мене без нічого. А зараз брат хоче, щоб я доглядала за стар іючою мамою. Коли я від мови лася — брат пер естав зі мною спілкуватися!


Факти злочинів на Донбасі відправлені до Гааги - ГПУ - Новини політики, свіжі політичні новини України на Depo.ua. Політика України і світу.\nФакти злочинів на Донбасі відправлені до Гааги - ГПУ\nГенеральна прокуратура України направила до Міжнародного кримінального суду в Гаазі докази злочинів проти людяності на Сході країни\n6 лютого 2015 12:14\nПро це заявив генеральний прокурор України Віталій Ярема з трибуни Верховної Ради, передає depo.ua.\n«Зібрано та направлено до Міжнародного кримінального суду докази злочинів проти людяності. Компетентним органам понад 20 держав вислані близько 100 клопотань про міжнародну правову допомогу, частину з якої Україна вже отримала», - заявив Ярема.\nЗа його словами, ГПУ зібрала і вже направила країнам ЄС матеріали про скоєння злочинів колишніми високопоставленими чиновниками України.\n«На їхній підставі до 22 таких осіб застосовані обмежувальні санкції. У США, країнах ЄС і Швейцарії заблоковано понад 104 млн доларів, 122 млн швейцарських франків і 22 млн євро», - уточнив генпрокурор.\nНагадаємо, 4 лютого Верховна Рада 271 голосом визнала юрисдикцію МКС щодо злочинів проти людяності керівництва Росії, «ДНР» і «ЛНР».\nМітки: Донбасс, Генеральная прокуратура, Гаагский суд