Вони, немов хвилі в морі, оточують її, нагадують про життя та побут недавно забутих предків. У сусідній залі ікони, книжки й думки богословські, картини, малюнки, казки, збірки поезії — діапазон широчезний. Більшість книжок написані від руки, акуратно складені, у коробках, прикрашених витинанками, візерунки яких перевершують творчий політ сучасних крутих дизайнерів. Усе це hand made. Такі предмети нині модні. Ми старанно шукаємо їх у магазинах fair trade та хизуємося за потреби чи без.\nЦе виставка творчого всесвіту людини, яка подолала гравітацію! Ні, вона не йог, не займалася левітацією. Вона гуцулка Параска Плитка-Горицвіт. Мешкала в Криворівні. Так, вона походить саме з того села, де зняв свою відому стрічку «Тіні забутих предків» Сергій Параджанов. Пам’ятаю, колись давно, коли ще була студенткою коледжу, після перегляду фільму мріяла хоча б раз у житті побачити ці гори. Мрія здійснилася, ще й маю додатковий подарунок: Параска глибоко любила мою країну — Індію! Був шанс ознайомитися з частиною її творчості раніше. Тому не могла пропустити виставку з такою вдалою назвою.\nЧитайте також: Чергова помилка чи виправлення помилок?\nПідійшла близько до портрета Магатми Ґанді, який намалювала Параска. Дивлюся — після слова Ґанді через дефіс написано «джі». Я була вражена! Це по-індійськи знак пошани до будь-якої особи. У випадку з Магатмою Ґанді лише ми, мешканці Індії, так його називаємо — Ґанді-джі. Без слова Магатма. Коли кажемо Ґанді-джі, усі в Індії знають, що йдеться про Магатму Ґанді. Звідки Параска знала про це? Доки я думала про таку глибоку обізнаність Параски, на виставці за планом відбувалася екскурсія для відвідувачів. Підійшла ближче, щоб почути й дізнатися більше.\nТворчий світ Параски Горицвіт — це ковток свіжого повітря, чиста джерельна вода з карпатських гір. Роками можна вивчати те, як вона подолала гравітаційні сили долі. Своїм життям ця талановита жінка розбила багато міфів\nБіля експонатів, присвячених Індії, дівчина-екскурсовод каже: «Параска дуже любила Індію. Чому? Мабуть, тому, що тоді була пропаганда, Індія — казкова країна, великий друг Радянського Союзу, було багато інформації про неї» (!!). Ця антитеза й поверхове сприйняття сучасної молоді не стали для мене культурним шоком, вони ще й посилили мою інтуїцію: Параска вміла бачити більше за вуаллю радянської пропаганди. Інтуїція не підвела мене. Коли роздивлялася портрет батька індійського відродження Раммогана Рая, поруч із роками його життя (1774–1883) помітила напис «Великий захисник вдовиць, борець проти саті (самоспалення)». Ще цікавіше було побачити, що Раммоган тримає в руці книжку, на обкладинці якої Параска написала «Брахмо самадж». Коротко і ясно: в одному портреті розповідь і про людину, і про епоху. Раммоган є засновником великого реформаторського руху в індуїзмі — брахмоїзму, що синкретично взяв усю сутність індуїзму й ставився до інших релігій та вірувань найбільш ліберально. Багато студентів-індологів в Україні, а також багато хто в Індії сьогодні зовсім не знають або слабо знають, хто такий Раммоган і яка його роль у становленні постколоніальної духовно відродженої Індії. Живучи в далекому селі, забута всім світом, Параска щохвилини мала жагу до знання про мою батьківщину.\nВона була добре обізнана з літературою Індії, з віршами фундатора тамільської поезії (тамільська мова визнана найдавнішою мовою світу) Субраманьям Бгараті, намалювала його портрет. Під портретом пенджабської поетеси Амріти Прітам написала «Щедрою даниною Пенджабу». Це, мовляв, Параска мандрувала з півночі по вертикалі через усю Індію до самого півдня! Намалювала два портрети Рабіндраната Таґора. У її хаті є написи й переклади цитат, які вона зробила сама. Проте на виставці не знайшлося місця для першого неєвропейського Нобелівського лауреата з літератури.\nГендерно врівноважний і рівноправний світ Параски існував, попри патріархальність суспільства. Її уява знайшла відображення на фантастичних малюнках індійських жінок у сарі в Карпатах, у серії «Доля Гуцулки». Політ фантазії поніс її з подругою в мандри до Індії, вона створила «Індійські заграви» про пригоди гуцулів там. Дивовижні малюнки «Пригоди в джунглях» із віршованими рядками гуцульською говіркою є унікальним етнографічним матеріалом.\nПисала та малювала Параска не лише про Індію. Її глибока любов до української культури вражає. Є безліч її портретів діячів, казок, фото, оповідань, романів. Вона схожа на дерево з міцним корінням — не забуває ані про предків, ані про нащадків.\nТворчий світ Параски — це ковток свіжого повітря, чиста джерельна вода з карпатських гір. Роками можна вивчати те, як вона подолала гравітаційні сили долі. Своїм життям ця талановита жінка розбила багато міфів. Вона пройшла через ув’язнення, табір, самотність і безвихідь завдяки духовній силі. Важко повірити, що така просвітлена Параска мала лише чотири класи освіти в середній школі. Справжні знання та вміння не залежать від умовних дипломів. Вона не виїжджала за межі свого села. Лише фізично. Проте її духовні мандри були планетарними. Її філософські роздуми, зафіксовані солодкою гуцульською говіркою, доводять нам, що, нічого не маючи, можна створити всесвіт — такий цікавий університет, відкритий для всіх!\n2010-04-16 Роман Кабачій\n2009-08-28 Анатолій Астаф’єв (Дністровий)\nЩо це було? Мабуть, НЛО


Телевізор небезпечний для чоловічого здоров'я » Міжгір'я NEWS\nТелевізор небезпечний для чоловічого здоров'я\nЩоденний багатогодинний перегляд телепередач може негативно вплинути на плодючість чоловіка. За словами вчених, сидіння перед телевізором більше п'яти годин на день призводить до зменшення числа сперматозоїдів на третину.\nДо такого висновку прийшли фахівці з Університету Копенгагена після того, як вони вивчили дані обстежень 1200 молодих чоловіків.\nДослідження вчених показали, що в тих представників сильної статі, які люблять проводити тривалий час перед телевізором, більш низький рівень тестостерону - чоловічого гормону, який необхідний для вироблення сперми. Фахівці це пояснюють тим, що чоловіки, які занадто багато дивляться телевізор, рідко займаються спортом і харчуються здоровою їжею. А дані чинники здорового способу життя дуже важливі для підтримки фертильності (здатність до зачаття – ред.)\nТрохи раніше інше дослідження довело, що любов до телебачення підвищує ризик смерті від тромбу в легенях. Кожні 2 додаткові години сидіння перед екраном телевізора в день збільшували вірогідність смертельного результату від легеневої емболії на 40%. А в тих, хто проводив перед "ящиком" по п'ять і більше годин на день, ризик смерті підвищувався більш ніж в 2 рази в порівнянні з людьми, які приділяли телевізору менше двох годин на день.


Про акриловій фарбі\nЯк розробити дизайн для 6-07-2017, 11:32\nРобимо декоративний паркан з 4-06-2016, 21:16\nСходові ліфти для будинку і 24-05-2016, 12:16\nВибір будинку для будівництва 30-06-2016, 11:34\nЗимовий сад на даху 18-07-2016, 16:41\nДитячий майданчик своїми 4-06-2016, 21:24\nПристрій для заточування 30-07-2016, 14:41\nАкрилові фарби не мають різкого запаху, складаються з екологічно безпечних компонентів. Вони мають коротким терміном висихання. А їх палітра має широкий колірний спектро, що допоможе підібрати необхідний відтінок. Також, поки вона не висохла, її без особливої праці можна видалити з поверхні, але після висихання такий фарбі не страшна волога. Але у неї є один недолік – вона швидко засихає, якщо залишити банку з відкритою кришкою. Так і в банках фарба часто дуже густа; якщо її наносити без розбавлення, то наноситься на поверхні залишаться сліди від кисті або валика, у пульверизатора заб'ється сопло.\nОсновний склад акрилової фарби: пігменту, що пов'язує частка і вода. Зв'язуюча частка має синтетичне походження, яку називають емульсією. Емульсія створюється з допомогою полімерного акрилу, звідки і назва фарби.\nЦі фарби мають широкий спектр застосування, адже ними можна покрити більшість поверхонь (дерево, пластик, гіпс, метал, бетон, скло і т. д.) Тому їх використовують в різних сферах людської діяльності. Акрилові фарби незамінні і у будівельних роботах, і під час ремонту. Їх часто використовую для малювання картин та розпису предметів (тарілок, кухлів і т. д.). Акрилові фарби також використовувати для художнього розпису нігтів в салонах краси. Також вони полюбилися людям, зайнятим розписом мініатюр, завдяки їх швидкості висихання і безпеки для здоров'я.\n4-05-2016, 21:49 306 0


ТОВА РУДІВСЬКА — Код ЄДРПОУ 31009988\nТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ АГРОФІРМА РУДІВСЬКА\n28.08.2000 (20 років)\nДата запису: 06.07.2015\nНомер запису: 1 374 172 0003 000575\nАдреса: 92650, Луганська обл., Сватівський район, село Рудівка\nУчасники та бенефіціари 31009988\nГРЕБЕНЮК ВІКТОР ВОЛОДИМИРОВИЧ\nАдреса засновника: 93010, Луганська обл., місто Рубіжне, ВУЛИЦЯ ТРУДОВА, будинок 112\nТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРЕКС"\nКод ЄДРПОУ засновника: 25602906\nАдреса засновника: 83059, Донецька обл., місто Донецьк, Калінінський район, ПРОСПЕКТ ІЛЛІЧА, будинок 107А\nІндивідуальний податковий номер (анульовано): 310099812279\nНомер взяття на облік: 446;\nНомер зняття з обліку: 1512270200148\nНомер взяття на облік: 10000000399669;\n31.01.2007 Ухвала суду Господарське 440717 6/50пн\n07.09.2000 Змінилася адреса ЛУГАНСЬКА ОБЛ., СВАТIВСЬКИЙ Р-Н, С.РУДIВКА\nІнформація про компанію АГРОФІРМА "РУДІВСЬКА"\nОтримайте юридичну інформацію про компанію АГРОФІРМА "РУДІВСЬКА". Ключова інформація про компанію допоможе власнику в аналізі, співпрацювати з постачальником або уникнути. Ці факти можна отримати у відкритих держреєстрах. Таку інформацію отримують завдяки ІПН бізнесу 31009988.\nДані про компанію АГРОФІРМА "РУДІВСЬКА"\nЗа кодом бізнесу, що називається код ОКПО, можна дізнатися, в якому місці знаходиться ця компанія - для АГРОФІРМА "РУДІВСЬКА" це , в нашому довіднику на букву А. Юридична адреса бізнесу 92650, Луганська обл., Сватівський район, село Рудівка, а також більш детальну інформацію можна знайти в повній версії наших інструментів. За кодом ОКПО на сайті містяться дані про власників і підписантів, прізвища, імена та по батькові цих осіб. Ключові особи цієї компанії - керівник Гребенюк Володимир Вікторович, підписант Гребенюк Віктор Володимирович, а також засновники Гребенюк Віктор Володимирович, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРЕКС". У повній версії сайту можна знайти судові рішення по цій компанії, дані з податкового реєстру і сума статутного капіталу компанії. Форма власності компанії – ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ Дивіться інші компанії в або в каталозі на букву А


Як виготовляли пиво і вино в давнину - новини Україна\n"СОЛОДШИЙ ЗА МЕД, МІЦНІШИЙ ЗА ВИНО"\nНевигадана біографія напою, оспіваного Стівенсоном\nХто з нас не пам’ятає з дитинства романтичну баладу Роберта Стівенсона про жорстокого шотландського короля і гордих пиктів, що так і не відкрили йому рецепт виготовлення міцного напою з вересу?\n"Крик бідолахи останній\nЗі мною помре таїна!"\nДо знеславлення броварок, які одночасно були й знахарками, доклала руку і церква. Занепокоєна тим, що під виглядом пива наївних християн можуть пригощати якимось відьомським зіллям. Але ж одними заборонами проблему якості напою вирішити було неможливо. Тому зрештою, вже з дозволу церковних ієрархів, експериментувати почали "божі люди" - ченці численних монастирів. Зрештою, Святий Бенедикт наполягав, щоб монахи не лише молилися, а й працювали. Внесок монастирів у вдосконалення технологій пивоваріння виявився і справді величезним. Звісно, дещо ченці запозичили у тих самих знахарок, вдосконаливши традиційні рецепти. Але при цьому творчо переосмислили їх і головне - зняли з них тавро "відьомства".\nСаме в монастирях народився рецепт грюту – затирки із ячмінних зерен і трав, з допомогою якої виготовляли пиво або ж ель пристойної якості. Точний рецепт грюту до нашого часу не зберігся. Втім, можливо і не було єдиного рецепту, а було кілька варіантів суміші, що відрізнялися між собою, - для різних монастирів і країн. Проте більшість дослідників сходяться у тому, що головною складовою більшості з них була мирта болотна (латиною - Myrica gale), яку ще називають ягідним вересом.\nСвята Гільдеґарда Бінгенська, відома церковна діячка та дослідниця рослин, яка жила у XII сторіччі, рекомендувала варити ель саме з болотною миртою, щоб він вийшов здоровим і не завдавав шкоди.\nНапій, зварений на основі грюту, і був тим самим вересовим елем, уславленим Стівенсоном. Але до вересу звичайного (Calluna vulgaris), який і сьогодні щільним килимом вкриває пагорби Шотландії, болотна мирта та вироблений з неї трунок і справді не мали жодного стосунку. Можливо тому шотландський король з балади і був заскочений тим, що серед буяння вересового цвіту не міг скуштувати напою переможених пиктів.\nВтім, до грюту входила не лише мирта. Зазвичай до суміші додавали ще й деревій та багульник. Усі ці рослини мають не лише антисептичні (тобто протимікробні), але й певною мірою наркотичні властивості. Засновник сучасної ботаніки Карл Лінней стверджував, що сам лише деревій може викликати божевілля.\nВ будь-якому разі від грютового елю п’яніли швидше, аніж від сучасного пива, і він радше збуджував, аніж розслабляв пияків – хоча, звичайно, чимало залежало від кількості випитого. На смак напій був солодкуватим, подібним до теперішніх вермутів, а кольором зазвичай нагадував червоний бурштин або ж темний мед. Але за всієї несхожості із нинішніми різновидами пива, грютовий ель був набагато ближчим до них, аніж "саморобні" трунки, що їх виготовляли броварки в домашніх умовах.\nВідтак, грют допоміг модернізувати і "цивілізувати" пивоваріння, запровадити сталі стандарти напою і започаткувати справді масштабне виробництво елю – адже монастирі варили його не лише для себе (хоча в ченців вважили ще тими пиволюбами), а для королівських і князівських палаців, а згодом – і на продаж. Церковне керівництво уважно стежило за дотриманням рецептури і технологій. Не дивно, що патроном броварів став Святий Арнульф (він же Арнольд), єпископ Мецький, прапрадід Карла Великого, відомий не лише тим, що намагався припинити усобиці у Франкському королівстві, а й порадами мирянам, яким простодушно рекомендував вгамовувати спрагу не водою, а елем. І до єпископа прислухалися, бо за спостереженнями сучасників, жодний з тих, хто дотримувався його настанов, принаймні не захворів на холеру.\nСвоє вміння варити напій з грюту будь-який монастир мав довести – і лише після ретельної перевірки отримував відповідний привілей. Але при цьому церква була зацікавлена в поширенні новітньої технології – зрештою, від цього, за настановами вже згаданого Святого Арнульфа, залежало здоров’я пастви. З часом право на виготовлення грютового елю на продаж почали надавати й світським броварням - спочатку в маєтках феодалів, а потім в містах. Майстри-пивовари при цьому мали не лише довести свою вправність і гарантувати якість напою, але й заплатити за привілей чималі гроші – так званий "грютовий внесок" ( годом його скорчено також почали називати грютом). При цьому зазвичай нікому не забороняли варити напій за традиційними рецептами, без використання грюту. Інша справа, що публіка вже звикла до якіснішого елю, і по можливості намагалася купити саме його.\nЗгодом, окрім святого патрона в пивоварів з’явився і світський покровитель. Прототипом для нього став герцог Брабанту Іоанн Перший (місцевим варіантом латини – Johannes Primus), що під пером книжників нового часу перетворився на казкового князя, або ж навіть короля Гамбрінуса. Герцог Іоанн і справді сприяв розвитку пивоваріння у своїх володіннях – корені сучасної бельгійської пивної індустрії сягають саме часів його правління. Подейкували, що брабанський князь і сам таємно приєднався до гільдії броварів (публічно він цього зробити б не зміг, титул не дозволяв), а майстри тримали в себе його портрет як талісман. Втім, існують і інші версії походження імені Гамбрінус – від назви стародавнього германського (а може германізованого кельтського) племені гамбрівіїв, латинської назви Гамбурга- Gambrivius або ж Камбре – Cambrivius. Однак жодна з цих версій не має твердих доказів на свою користь.\nЗа кілька століть варити вересовий трунок навчилися усі охочі, тож продаж привілеїв на його виготовлення із засобу поширення корисної технології перетворився на звичайне джерело церковних доходів. А "грютовий внесок" - на податок на пивоваріння. Збір якого вже не був пов’язаний з купівлею інгридієнтів для елю. І лише збагачував церкву, а також купців-посередників, які купували в неї право стягувати його з власників броварень. Не дивно, що контори із збору грюту – так звані грютхаузи – були чи не найбільшими і найрозкішнішими світськими будівлями в містах середньовічної Європи, поступаючись хіба що ратушам.\nЗрозуміло, що із розвитком міст та зміцненням світської влади стягнення за використання відомого всім рецепту почали сприймати як зайве обтяження. І чергове свідчення надмірного користолюбства священиків. Обмеження намагалися обійти, проте церква пильно стежила за дотриманням своїх прав і використовували усі наявні в неї засоби, щоб зберегти систему "грютового внеску". Та зрештою систему поховали не хитрощі броварів, а зміни в технологіях.\nЗа іронією долі, нову революцію в пивоварінні започаткували все ті ж експериментатори-ченці. Шукаючи способи кращого збереження звареного еля, вони звернули увагу на іншу рослину – хміль. Перші згадки про вирощування хмелю в монастирських садах відносяться ще до VIII сторіччя. Щоправда, з них незрозуміло, чи застосовували його тоді для виготовлення напоїв, а якщо застосовували – чи варили його чи додавали до вже звареного трунку для пахощів. Втім,вже в наступному сторіччі з’являються рецепти, в яких недвозначно йдеться про варіння елю з хмелем. Значного поширення ця технологія, щоправда, тоді не набула. Споживачів, які звикли до солодкого смаку напою з грюту, хмелева гіркота радше відлякувала.\nТим не менше хміль входив принаймні до деяких рецептів грюту. Як консервант. Заради цієї його властивості миритися з гірким присмаком погоджувалася навіть згадана нами Свята Гільдеґарда. Ця дослідниця, втім, не вважала хміль рослиною, корисною для здоров’я, бо була впевнена, що він "викликає меланхолію, змушує людину сумувати і породжує тяжкість у внутрішніх органах". Але як не дивно, це не завадило Гільдеґарді зрештою стати святою покровителькою вирощувачів хмелю – можливо завдяки тому, що вона першою так детально його описала.\nГільдеґарда, нагадаємо, жила в XII сторіччі. А в наступному, XIII сторіччі в Європі розпочався справжній хмелевий бум. Якщо раніше його здебільшого збирали в дикому вигляді у лісах, а одомашнений хміль був швидше винятком, то тепер з’являються справжні плантації хмелю. Відтак поруч із грютовим елем, в якому хміль був лише однією з складових, зростає виробництво напою лише з солоду і хмелю – такий напій зазвичай називають охмеленим пивом – і він насправді є пивом в сучасному розумінні цього слова.\nПоказово, що лідерами виготовлення охмеленого пива були вільні німецькі міста, в яких вплив церкви був обмежений і вона не могла нав’язувати свої правила гри. За деякими даними в ганзейському Бремені напій з хмелю варили вже в XI сторіччі, хоча не всі дослідники схильні цим повідомленням вірити. Для міщан головною перевагою "справжнього" пива був не смак, а можливість варити його без сплати "грютового збору".\nВ поширенні "безгрютової" технології були зацікавлені й світські володарі. Відомо, що виробництво охмеленого пива заохочували французькі й польські монархи. Баварський герцог Альбрехт, який внаслідок династичних комбінацій став володарем Голландії, запровадив нову технологію в голландських містах – Гарлемі і Гауді. А герцог Бургундії Іоанн Безстрашний навіть заснував рицарський Орден хмелю. Церковні феодали, навпаки, намагалися зупинити поширення новації. Архієпископ Кельнський навіть спробував заборонити хмель, але марно.\nІмператор Священної Римської імперії Карл IV, який, окрім іншого був ще й королем Богемії, особисто опікувався розведенням хмелю у власних володіннях і навіть запровадив смертну кару за спробу вивезти з королівства вирощену в ньому сировину. Весь місцевий хмель мав йти на виробництво місцевого пива. І наслідки не забарилися - за правління Карл IV охмелене пиво майже повністю витіснило з Чехії грютовий ель. А разом з тим серйозно послабило в країні становище католицької церкви. Та створило ґрунт для появи гуситського руху – першого в Європі масового виступу проти папства.\nСхідною Європою хмель і охмелене пиво взагалі поширювалися швидше, аніж на Заході. Але не тому, що вплив церкви тут був меншим. Просто культура грютового еля на сході континенту ще не встигла вкорінитися, і пиво було тут альтернативою не стільки елю, скільки традиційним напоям, що на Заході зникли кількома століттями раніше. Щось подібне відбувалося і в Англії з Шотландією. Попри легенди про вересовий напій, більшість їхніх мешкаців просто не встигли призвичаїтись до грюту, аж до XVI сторіччя тут пили питво, яке за традицією варили броварки із сумнівною репутацією. І якість якого контролювали не дотриманням рецептури і системою привілеїв, а настановою Вільгельма Завойовника, який наказав виробників неякісного пива топити у найближчому ставку.\nНа континенті з початку XVI сторіччя світська влада перейшла до політики прямих заборон – під гаслом забезпечення "належної рецептури". У Франції вже в 1498 році, тобто на самому початку правління Франциска I на прізвисько Довгоносий, броварів зобов’язали варити напій лише з води, солоду і хмелю, без жодних інших додатків. В 1516 році був ухвалений славнозвісний баварський "Закон про чистоту пива". В ньому також говорилося, що "справжнє" пиво може бути лише охмеленим. За прикладом Баварії схожі закони почали видавати і в інших німецьких князівствах – за цілковитої підтримки місцевих броварів. Фактично грют оголосили поза законом. І церква вже не мала сил зупинити цей процес. Найдовше хмелю опиралися в Нідерландах. Але й до них масово завозили охмелене пиво з Бремена і Гамбурга.\nОстаточно оспіваний Стівенсоном напій вбила Реформація. Мартин Лютер був пиволюбом. І зятем броваря. Не дивно, що йому приписують слова "вино є даром Божим, а пиво – здобутком людини". Але "батько Реформації" віддавав перевагу саме охмеленому пиву. До того ж саме з тих причин, з яких Гільдеґарді Бінгенській не подобався хмель. Пиво, на переконання Лютера, мало не збуджувати, а заспокоювати, робити людиною добродушною і схильною до неквапливих міркувань. В порівнянні з охмеленим напоєм грютовий ель видавався не лише "папістським", а й мало не "відьомським" трунком – бо швидко п’янив, спонукав до бійок і розпалював хіть – принаймні в цьому були впевнені прихильники Лютера.\nТе, що заборона грюту ще й підривала владу католицької церквої і позбавляла її звичного джерела доходів, було лише додатковим, але безумовно приємним для них бонусом.\nЩе суворіше до "травяного" елю ставилися кальвіністи, які засуджували не лише пиятику, а й взагалі усі звичні для середньовічної людини розваги. Послідовники Жана Кальвіна вимагали від вірних тверезої зосередженості. Звісно, взагалі заборонити алкоголь реформати не могли, але на заборону певних напоїв, зокрема й на основі грюту, таки спромоглися. До того ж у колишній його "цитаделі" - Нідерландах.\nУ XVII сторіччі грютовий ель майже вийшов із вжитку. Протестанти віддавали перевагу охмеленому пиву, більшість країн, що залишилися вірними католицькій церкві – вину. А там, де католики залишалися пиволюбами (в Південній Німеччині чи Південних Нідерландах), проти грюту грали відбні броварі, які вважали, що й так чимало грошей віддають на користь церкви. В Англії "травяний" ель остаточно заборонили у XVIII сторіччі (хоча він насправді так і не набув у цій країні поширення), а до кінця цього сторіччя пиво без хмелю варили лише у віддалених закутках Європи на кшталт Шотландії чи Швеції. Але до цього напою ставилися навіть із більшою підозрою, аніж до відьомського зілля. Подейкували, що саме зловживання трунком з деревію (одного зі складових грюту) спричинив повстання селян та гірників у шведській Далекарлії, яке увійшло до історії під назвою "Великий далекарлійський танок".\nЗ початком промислової революції "вересовий ель" зник остаточно, залишивши на згадку про себе лише красиві й романтичні легенди, подібні до тої, що зберіг для нас Стівенсон.


МИХАЙЛО ПАВЛИК — ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК І ПЕРЕКЛАДАЧ\nГоловна Реферати українською Дисертації та автореферати МИХАЙЛО ПАВЛИК — ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК І ПЕРЕКЛАДАЧ\nРобота виконана на кафедрі світової літератури Прикарпатського університету імені Василя Стефаника, Міністерство освіти і науки України.\nНауковий керівник: доктор філологічних наук, професор Матвіїшин Володимир Григорович, Прикарпатський університет імені Василя Стефаника, кафедра світової літератури, завідувач.\nдоктор філологічних наук, професор Денисюк Іван Овксентійович, кафедра української фольклористики Львівського національного університету імені Івана Франка, професор;\nкандидат філологічних наук, професор Шалата Михайло Йосипович, кафедра теорії та історії української літератури Дрогобицького державний педагогічний університет, професор.\nПровідна установа — Тернопільський державний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, кафедра історії української літератури, Міністерство освіти і науки України, м. Тернопіль.\nЗахист відбудеться “12” листопада 2002 р. о 13 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради К .051.02 при Прикарпатському університеті імені Василя Стефаника (76000, Івано-Франківськ, вул. Шевченка, 57).\nІз дисертацією можна ознайомитись у бібліотеці Прикарпатського університету імені Василя Стефаника (76000, Івано-Франківськ, вул. Шевченка, 57)\nспеціалізованої вченої ради Н.Я.Тишківська\nАктуальність теми. За роки державної незалежності України виникли відповідні умови для об’єктивного вивчення української історії, культури, літератури, критики, історії та теорії перекладу тощо. Стало можливим по-новому осмислити здобутки минулого, оновити дже-рельну базу, залучити до наукового обігу нові факти, рукописні матеріали, тексти, які з тих чи інших причин тривалий час залишалися поза увагою дослідників або ж згадувалися лише побіжно, найчастіше у негативному плані. Це стосується, зокрема, вивчення важливої в історії української літератури ХІХ ст. проблеми естетики народництва, яка привертає пильну увагу науковців як при розгляді її еволюції, так і в площині зіставлення основних етико-естетичних засад народництва з модернізмом.\nТой інтерес, який викликала в останні роки проблема становлення й розвитку українського модернізму (див. праці Г. Вервеса, Т. Гундорової, М. Моклиці, Д. Наливайка, С. Павличко, Я. Поліщука, С. Пригодія та ін.; дискусію на сторінках журналу “Слово і час” у 1997–2001 роках) відсунула на другий план вивчення народницького дискурсу у вітчизняній літературі. Між тим проблема літературного народництва вимагає нового осмислення й об’єктивного аналізу. Ми погоджуємося з точкою зору, за якою народництво як складний комплекс визначальних етнокультурних особливостей заслуговує на подальше поглиблене дослідження.\nДослідники не завжди враховують, що представники народництва не відзначалися повною одностайністю як у суспільно-політичних, так і в літературно-есте-тичних поглядах. Творчість того чи іншого видатного літератора часто не вкладається у жорсткі рамки певного літературного напряму. Найчастіше письменник тяжіє водночас до декількох літературних течій, виробляючи свою оригінальну манеру письма, що синтезує найкращі здобутки поетики його попередників та сучасників. Так, зокрема, трапилося з Михайлом Павликом (1853–1915) – яскравим громадсько-політичним діячем, письменником, журналістом, редактором, літературним критиком, перекладачем. Літературно-критичні погляди М. Павлика та його роль у розвитку художнього перекладу в Україні вимагають об’єктивного вивчення.\nМ. Павлик належав до найбільш активних діячів народницького напряму останніх десятиріч ХІХ – початку ХХ ст. Немає сумнівів, що він обстоював просвітницько-раціоналістичну модель розвитку суспільства, що для нього головним рушієм поступу був простий селянин (а не фабричний робітник, і ще менше – інтелігент).\nРеферат на тему: МИХАЙЛО ПАВЛИК — ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК І ПЕРЕКЛАДАЧ


Підлітковий вік — найкритичніший час у житті людини. У цей період підлітка хвилюють багато моментів, він дуже критично ставиться до свого зовнішнього вигляду, він повинен доглядати за шкірою в підлітковому віці, вирішувати всі проблеми, які виникають у нього в навчальному закладі.\nУ цьому віці, дуже часто виникають конфлікти з батьками. Загалом, дуже багато проблем.\nНайцікавіше. Що своїми проблемами він не ділиться ні з ким. Тому шукають відповіді в інтернеті. Оскільки нам надається така можливість, то ми допоможемо вирішити одну, з хвилюючих їх проблем, а саме: «Як правильно доглядати за шкірою в підлітковому віці».\nЯк всім відомо, в підлітковому віці починається статеве дозрівання, в результаті чого змінюється зовнішній вигляд підлітка, а також його поведінку.\nПід час статевого дозрівання дуже активні залози внутрішньої секреції — саме вони виділяють у кров гормони. У цьому віці активно розвивається шкіра і волосяні покриви — змінюються розміри і форма. Можна відзначити особливу активність роботи сальних залоз. В результаті цього, з пор починає виділятися жир, шкіра і волосся починає виглядати не дуже добре, та й запах не краще …\nЖирна шкіра дуже швидко забруднюється, в результаті чого, пил і бруд забивається в розширених вивідних протоках залоз. Даний феномен називають «вугри». Так, це слово має бути вам дуже добре відомо. Шкіра втрачає свій гарний вигляд, стає темно-сірого кольору, що дуже засмучує підлітків.\nУ цьому віці дуже корисно проводити загартовування за допомогою сонця, води і повітря.\nРуки, обличчя, шия, тулуб, до 13 років, покриті ледь помітним пушком. Тільки на голові є досить щільні і довге волосся. Як тільки настає статеве дозрівання, ріст волосся відразу ж посилюється і стаёт чітко помітним. Починають проявлятися волосся на лобку і під пахвами. У хлопчиків помітно посилюється ріст волосся на обличчі, а у дівчат — на голові, вони стають красивішими, довше, густіше. В першу чергу, потрібно правильно і вчасно мити голову. Мити потрібно, приблизно 1 раз на тиждень. Доглядати за волоссям потрібно кожен день. Чим частіше ви будете мити голову під гарячою водою з використанням мила, тим більше шансів на те, що волосся знежирити, стануть сухими, але в той же час і ламким, почнуть секти. Кращою водою, як було визначено раніше, є дощова. Чому вона? Справа в тому, що у дорослих волосся досить товсті, і їх можна мити жорсткою водою, у дітей ж волосся ще тонкі, тому м’яка вода тут просто необхідна.\nУ такому віці голову краще мити милом. Особливо хорошим вважається дитяче мило. Чи не мийте голову господарським милом, він буде дратувати шкіру на голові і погано позначиться на загальній якості волосся, чого вам, явно, не хотілося б отримати.\nПісля того, як ми поговорили трохи про волосся, настав момент поговорити і про питання догляду за шкірою. Шкіра в цьому віці вимагає ретельного догляду, адже підліток хоче виглядати гідно, а не аби як. Слід індивідуально підбирати миючі засоби, такі як: шампуні, гелі для душу, скраби та інші засоби, які будуть контактувати зі шкірою. Що саме мається на увазі, потрібно дивитися на склад цих коштів, оскільки в наш час їх роблять не дуже якісно, що відразу відзначається на стані шкіри. Вибирати ці кошти краще з фахівцем. Спочатку потрібно з ним проконсультуватися, а потім тільки йти в магазин за покупками. Особливо варто поговорити про дівчат, які використовую різні косметичні засоби, не замислюючись, з чого вони складаються. А варто було б, оскільки краса може вивернутися не тим боком, і тоді все може закінчиться сумно, і фраза «Це сумно» тут підійде в самий раз, без перебільшень. І ще є один момент. Багато покупців відразу ж звертають увагу на вартість. Та й потім, всі так роблять. Так от, коли ви купуєте засіб по догляду за шкірою, що не вибирайте за ціною. Якщо засіб дорожче, це не означає що воно краще, адже ніхто не знає, з чого воно, на самій-то справі, складається.\nЯкщо у вас жирна шкіра, тоді потрібно її ретельно очищати, але не використовуйте гарячу воду, оскільки вона призведе до відкриття сальних залоз, що ще сильніше погіршить всю ситуацію. Тобто, тим людям, у яких жирна шкіра, вмиватися гарячою водою можна тільки один раз на тиждень. Після цього, особа відразу ж потрібно обполоснути холодною водою, що б уникнути проблем з особою в майбутньому. А в інші дні потрібно просто промивати шкіру холодною водою, що буде тонізувати шкіру і звужувати пори — зменшуватиметься її сальність. Вечорами рекомендується очищати шкіру, яким не будь лосьйоном.\nЯкщо ж у вас суха шкіра, тоді потрібно знайти і врахувати в майбутньому причину сухості шкіри. Якщо сухість у вас з дитинства, значить це проблема з гормонами, потрібно штучно поповнити відсутню жирову змазку. Якщо ж вся справа в старості, значить, потрібно буде ще й вологість збільшувати. Саме тому дуже важливо очищати суху шкіру. Перед простим умиванням, вранці, рекомендують змочувати шкіру рідким кремом, кисляком, або ж рослинним маслом. А, після умивательних процедур, необхідно ще і змастити жирним кремом. Увечері суху шкіру можна очищати туалетним папером.\nХодить така думка, що наносити різні креми на ніч дуже шкідливо, оскільки під час сну порушується шкірне дихання. Це і в правду так, от тільки не зовсім. Наносити крем потрібно правильно. На ніч потрібно класти тонкий шар, а не такою, якою кладуть деякі …\nОсь ми і розібрали основні моменти. Тепер ви знаєте, що потрібно доглядати за шкірою, адже турбота за нею дуже важлива. І знайте, чим раніше ви почнете займатися своєю шкірою, тим краще збережеться її молодість і свіжість в майбутньому, адже шкіра старіє не тільки через старість людини, а ще й від неправильного догляду за нею. Сподіваємося наша статися, і поради допоможуть вам.\nКосметологічні процедури як спосіб зняття стресу


Техогляд автомобілів - відеофіксація - постанова МВС- Парламент.UA\nГоловнаНовиниСуспільствоМВС хоче повернути техогляд і доповнити його відеофіксацією\nМВС хоче повернути техогляд і доповнити його відеофіксацією\nТехогляд в Україні скасували ще 2011 року\nТехогляд (Фото: pexels)\n20 Липня, 15:06\nМіністерство внутрішніх справ підготувало новий порядок проведення технічного контролю автомобілів.\nВідповідний проєкт змін до постанов Кабміну, розміщений на сайті МВС.\nФактично українцям пропонують повернути скасований у 2011 році техогляд, але з відеофіксацією процесу.\nЯк зазначається в пояснювальній записці до проєкту, обов’язковий технічний контроль транспортних засобів, призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, здійснюють суб’єкти проведення ОТК.\nДля підвищення об’єктивності та прозорості проходження ОТК проєкт акта передбачає запровадження відеофіксації процесу проходження ОТК, - йдеться в документі.\nНагадаємо, раніше у Мінінфраструктури анонсували, що техогляд для транспортних засобів має бути обов'язковим з 2022 року, але для його запровадження народні депутати мають ухвалити відповідний законопроєкт.\nКриклій повідомив про введення в Україні обов'язкового техогляду транспорту\nМінінфраструктури хоче заборонити ввезення в Україну дизельних і бензинових автівок\nУ Раді створили нове міжфракційне депутатське об’єднання\nДвоє бандитів напали з ножем на президента Малі


Аукціон, який рятує життя - Проблема - Портал культури і мистецтва Хронікер\nАукціон, який рятує життя\nДо 26 травня в Кам’янці-Подільському триває благодійна акція «Аукціон побачень». Зібрані кошти підуть на лікування Наталки Козак, якій потрібна термінова операція та довготривала реабілітація.\nСуть аукціону: всі, хто бажає допомогти та взяти в ньому участь, завантажують свої фотографії в один із відведених для акції альбомів групи «Вконтакті». Опісля проводиться сам аукціон. Згідно з ним і буде визначено переможця кожного окремого лоту, котрий зобов'язаний піти на побачення з покупцем, що вказав під вашим фото найбільшу суму. Стартова ціна кожного лота – 20 гривень.\n«Аукціон побачень» допоміг поєднати серця вже кільком парам. Наприклад, капітану команди КВК «Кам’янецький формат» Вові Черняку та його нареченій Юлії Старушок.\n«Аукціон побачень» - це друга хвиля нашого зближення, - розповідає гуморист. - Перед цим ми вже пробували зустрічатися, але «не зрослося», трішки не розуміли один одного))) Розійшлися, але почуття залишилися... Після «Аукціону побачень» пішли на побачення. Знайшлися нові теми для розмов. Відкрили одне в одному інших людей, зрозуміли, що ці почуття не можуть обмежуватися тільки побаченнями і зустрічами... Незабаром одружуємося!!!»\nТож беріть участь в аукціоні: ви маєте можливість не тільки знайти своє щастя, але й долучитися до благородної справи.\nКатегорія: Проблема | Додав: hroniker (14.05.2013)\nПереглядів: 797 | Теги: благодійна акція, Аукціон побачень