Майстер корабля (аналіз). Юрій Яновський.\nМайстер корабля (аналіз)\nЗа словами Ю. Яновського, твір “народився, як і слід було чекати, далеко од моря. Його було написано тоді, коли автор, бувши звичаєм одважний і холодного серця, одразу якось уздрів, що молодість його не вічна”. Чи не тому на сторінках роману вирують молодість, енергія, щастя любові й творчості? Автор оспівує творче начало в людині, через яке вона здобуває безсмертя у віках.\n“Майстер корабля” — перший роман Ю. Яновського, автобіографічний. Твір, “легкий і життєжадібний”, написаний на одному подиху: письменник розпочав роботу 27 листопада 1927 року в Одесі, а закінчив у Харкові, куди невдовзі переїхав. У 1928 році твір було опубліковано в харківському видавництві “Книгоспілка”. Письменник осмислив власний життєвий досвід, пов’язаний із роботою на Одеській кіностудії. Змальоване гомінке місто безліччю прикмет нагадує Одесу 20-х років, яку тоді називали “Голлівудом на березі Чорного моря”, — метушливою кінофабрикою, бульварами й пам’ятниками, неповторними людськими типажами, згадкою про реальну подію — приїзд до Одеси наркома закордонних справ Г. Чичеріна та його зустріч із турецьким міністром у 1926 році. Більшість героїв твору мають свої прототипи. Ось художник Сев, який поставив невеличку комедію, “блискуче провалився”, але працює над ще однією картиною як режисер. Автор пише про нього так: “...з однаковою гордістю стоятиме серед велетенських машин... на палубі океанського корабля, що йде в невідомі країни, він стоятиме з однаковою гордістю й серед неміряного степу, спираючись на палицю. Бо в ньому є одвічне обличчя людини...”. Таким був О. Довженко, такою була його вдача.\nВ особі мудрого, натхненного й усезнаючого Професора помітні риси художника Василя Кричевського, якого запросили на Одеську кіностудію як консультанта для постановок фільмів на історичні теми. У спогадах М. Бажана читаємо: “Старий майстер знав багато. Своїми знаннями він не хизувався, а охоче ділився, ставши незаперечним художнім авторитетом для всіх кінематографістів, особливо ж для двох людей — для Довженка, загалом не схильного підкорятися у мистецтві іншим авторитетам, і для Яновського. Юрій дуже любив і шанував свого Професора, прислухався до його суджень, вчився в нього”. До речі, обкладинку до першого видання “Майстра корабля” виконав В. Кричевський. На ній було зображено вітрильник, який ніби летить над морем і нагадує своїми контурами жіноче обличчя східного типу — героїні твору балерини Тайах. Це дивне ім’я Ю. Яновський запозичив з історії стародавнього Єгипту: так звали матір фараона Ехнатона, свекруху знаменитої Нефертіті. Тайах, ніжна, чарівна, граціозна та одухотворена в танці, загадкова й таємнича в буденному житті, схожа на артистку Іту Пензо, яка гастролювала в Одеському оперному театрі в середині 20-х років, зокрема танцювала в балеті С. Василенка “Йосиф Прекрасний”. Ю. Яновський та О. Довженко захопилися її майстерністю, про що згадує у спогадах і М. Бажан: “...відчули, що їхні серця б’ються особливо тривожно і гаряче, коли, овіяна східними переливами музики, на сцені вигинається і кружляє жагуча, чарівна, струнка Тайах”. Про це ж говорить у своїх мемуарах і Т. Стах, письменниця й перекладачка: “Пізніше Юрій Іванович казав, що він байдужий до балету, але тоді видно було по ньому, як йому все подобається: і музика Глієра, і танці, а Іта Пензо зі своєю чарівною усмішкою і поглядом неуважно-примружених, ледь витягнутих по-японському очей під русим, низько спущеним на чоло волоссям просто-таки полонила його”. Привабивши Ю. Яновського своєю “загадковістю”, згодом вона стала прообразом красуні Тайах у його романі “Майстер корабля”. Білоголова, стрижена, довгонога, “стримана й холодна взагалі, а коли сміється — робиться близькою”, — такою змальовано Тайах на сторінках роману.\nПрототипом Директора став матрос Павло Нечеса, бурхливі віхи життя якого лягли в дивовижну передісторію керівника кінофабрики. У творі знаходимо й іронічно-жартівливий автопортрет самого Ю. Яновського, автора й оповідача, за сюжетом — новоприбулого редактора Одеської кінофабрики: “Уявіть собі юнака — невисокого й стрункого, з сірими очима й енергійним ротом, погляд насмішкуватий і впертий, руки, що люблять доторкнутись до забороненого й відчути приємність там, де страшно”. У спогадах М. Бажан застерігає читача від бажання ототожнювати життєві реалії з художнім домислом, пишучи зокрема: “Знаю, що зображена в романі любов То-Ма-Кі і Сева до Тайах не протокольно точний запис. Справжні події та почуття підхопив та підніс до баладних романтичних висот порив молодого Юриного серця”.\nРеальні люди і події, переосмислені згідно з авторським задумом, дали змогу Ю. Яновському створити яскраві образи української творчої інтелігенції, її молодшої генерації. Кожен з них може сказати про себе словами То-Ма-Кі: “...B мене одна наречена, наречена з колиски, про яку я думав, мабуть, і тоді, коли не вмів ще говорити. Наречена, що для неї я жив ціле життя, їй присвятив сталеву шпагу й за неї підставляв під мечі важкий щит. ...Для неї я був сміливий і впертий, заради неї я хотів бути в першій лаві бійців — бійців за її розквітання. Для неї я полюбив море, поставив на гербі якір, що його приймають усі моря світу, і колишеться над ним могутній корабель. Культура нації — звуть її”.\nТвір Ю. Яновського справедливо називають романтичним трактатом про мистецтво. Він сповнений роздумів талановитого художника слова про сенс земного буття, загадковість і велич душі людської, її поривання до гармонії та краси шляхом осягнення і минулого, і майбутнього. Роман буквально рясніє місткими висловами-сентенціями, афористичність яких дає змогу автору висловити, ствердити, перевірити власні естетичні принципи, творити власний художній кодекс. Наведемо деякі з них: “...Людина — натура творча. Людині треба, щоб її робота залишалася після неї самої жити. Тоді людина працюватиме так, як співає”. Або: “Радісна праця — ознака творчості”.\nТема мистецтва розгортається в романі в кількох аспектах. Найперше її репрезентують герої — То-Ма-Кі й Сев, тісно пов’язані з кіновиробництвом. Той же То-Ма-Кі міркує, як краще втілити в життя задум книги спогадів; Генрі — один із його синів — письменник. І твори його “легкі, бадьорі, і вони звучать, як пісня птаха”. Ці неординарні творчі особистості висловлюють своє розуміння мистецтва, і з багатоголосся їхніх міркувань викристалізовується думка про те, що мистецтво окрилює людину, у творчості людина здобуває безсмертя.\nАвтор не боїться говорити про муки творчості, розкриваючи процес роботи над сценарієм, про роль натхнення та інтуїції, про творчі злети людського духу. У цих міркуваннях є кілька посутніх моментів, які безпосередньо стосуються естетичних переконань самого Ю. Яновського. Він не любить літературних трафаретів, зокрема в зображенні моря, до якого так часто звертаються романтики: “Коли б тільки його не змальовували синьою фарбою і красивими епітетами. Обов’язково над ним мусить літати чайка, що квилить-проквиляє, буревісники, що чують бурю, і кораблі з білими лоскутами парусів”. А в розмові з Директором про майбутній фільм оповідач, особа якого асоціюється з автором, висловлює свої заповітні думки про майбутнє українського мистецтва, про його потенції і завдання: “Ти, може, думаєш завше одягати наших людей у драні свитки й вишивані сорочки? Страждання, злидні, соловейко й постійні мандри зі своєї землі — на землі інші, у каторгу, в ярмо, в перевертні? Ти думаєш, що ми не можемо підняти якір свого корабля й поставити паруси? Що ми не сильні духом і ділами для того, щоб заспівати веселої пісні про далекі краї, про блакитні високості неба, про бадьорі химери оновленого духу?”\nСлова “підняти якір свого корабля й поставити паруси” суголосні назві роману і несуть у собі символічний зміст. Як пояснює матрос Богдан, майстер корабля — це дерев’яна фігура над бугшпритом у формі вовка, лиса чи ведмедя, яка оберігає корабель від нещасть. Для вітрильника, спорудженого для майбутнього фільму, сам Богдан обрав майстром корабля жінку — юну Баджін, з якою колись перетнулася його життєва доля. Такий сюжетний хід подій. А в підтексті вітрильник, клопітка праця над його народженням — це романтична поетизація прекрасного в людині, її поривання до гармонії зі світом і самою собою.\nТема жінки, тема кохання також звучить у романі досить потужно. Її епіцентром стає балерина Тайах, яка в минулому зазнала чимало розчарувань у стосунках із чоловіками. Ця зеленоока й золотокоса красуня випромінює таємничість і незбагненну привабливість. Вона опиняється в класичному “трикутнику” закоханих: То-Ма-Кі — Сев — Богдан. Якщо перші двоє — романтики, лицарі, то матрос Богдан — “реаліст”, який іронічно сприймає зауваження про те, що “жінку треба носити на руках”, бо, на його переконання, та “любить руку і повід”. То-Ма-Кі й Сев найбільше цінують дружні стосунки, у які “увійшла жінка повноправною серединою”. Сама Тайах духовно відроджується завдяки такому теплому й безкорисливому ставленню до себе, проте вона має гордість і не хоче почувати себе чиєюсь власністю: “Тепер — ви підняли мене з того місця, де я лежала при дорозі, загубивши людське обличчя, ви посадовили мене на корабель — дайте ж мені попливти, наставивши вітрила”. Чоловіча дружба (через жінку, через любов до неї) зазнає серйозних випробувань: То-Ма-Кі несподівано поранено внаслідок нападу, і Богдан підозрює в цьому запального Сева, як швидко виявиться, безпідставно. Оспівуючи це ідеальне кохання, письменник змальовує, як прекрасне людське почуття будить у серці найчистіші поривання, мрії, приспані духовні сили. Як загадка з’являється на сторінках роману Тайах — яскрава, чутлива, незвичайна “авантюристка” — і так само зникає, бо не може пристати до жартівливої пропозиції Сева вибрати когось одного за допомогою жереба. Можливо, вона віддала перевагу позбавленому ілюзій Богдану (такий сюжетний хід пропонує батькові Генрі). Імовірно, що Тайах стала вірною дружиною То-Ма-Кі та матір’ю його синів (“Генрі допитується, чи не була ти в Італії. Він думає мене зловити й ототожнити дівчину в купальному костюмі (на березі в Генуї) з тобою. Та в наші з тобою справи ми його не пустимо. Правда?”). Сторінки роману, присвячені, за висловом М. Бажана, “трикутнику почувань”, вирують торжеством молодості, енергії, краси, щастям і творчістю.\nУ романі події зображено не в логічній послідовності, а в їхній розкутості, асоціативності. Взаємодіють різні часові площини, поєднані спогадами, вставними новелами, передісторіями персонажів. Ю. Яновський особливу увагу приділяє типу оповіді. Так, То-Ма-Кі з висоти прожитих літ роздумує над важливими естетичними й морально-етичними проблемами. Це ліризує твір, надає йому довірливої та щирої тональності. Оповідач звертається і до читача, і до природи. Він знає про перебіг подій і в минулому, і в майбутньому. Ці творчі знахідки органічно випливали з романтичного пафосу творчості письменника. Романтичне кохання, таємничі ситуації, романтичні конфлікти між любов’ю та обов’язком, життям і смертю, екзотичні імена, наприклад, То-Ма-Кі — Товариш Майстер Кіно. Герої письменника високодуховні, чисті, відкриті серцем.\nЮ. Яновський належить до покоління тих художників слова, які відкривали нові теми, шукали нові художні форми, йшли незвіданими шляхами. Свіжістю барв, глибиною образів, жанровим розмаїттям, високим духом романтики позначені кращі його здобутки в царині літератури.


Samsung відвоює ринок завдяки гнучким 5G-смартфонам - Pingvin.Pro\nSamsung відвоює ринок завдяки гнучким 5G-смартфонам\nГоловна » Технології / Новини ІТ » Samsung відвоює ринок завдяки гнучким 5G-смартфонам\nОпераційний дохід Samsung за 3 квартал 2018 року склав $ 15.45 млрд, що стало рекордом для корейської корпорації. Як і в попередні роки, виробництво чіпів приносить компанії найбільше коштів. Завдяки йому вона отримала за 3 квартал $ 12 млрд операційного прибутку з консолідованого доходу у $ 22 млрд. Мобільний підрозділ Samsung приніс консолідований прибуток у розмірі $ 22 млрд, але дохід за 3 квартал склав усього $ 1.9 млрд. Це відбулося внаслідок зниження продаж девайсів середнього та нижчого класу, а також збільшення витрат на маркетинг.\nSamsung розуміє, що конкуренція ставатиме ще жорсткішою, і що на одних лише флагманських пристроях «не виїдеш». У 2019 році компанія планує зміцнити свій мобільний сегмент, випустивши 5G-смартфони та гнучкі пристрої, а також змінивши стратегію для пристроїв середнього та бюджетного цінових класів.\nКорейська корпорація також планує запропонувати гнучкі дисплеї для автомобілів та більш великих пристроїв, таких як ноутбуки. Samsung очікує зниження цін на чіпи пам’яті NAND, водночас прагне збільшити прибуток завдяки інвестиціям у хмарні технології та мобільні сховища пам’яті. Компанія також впровадить 5G-чіпи у свої SoC. Вона буде диверсифікувати джерела доходів завдяки інвестиціям у 3D-сенсори, наекранні сканери відбитків пальців, чіпи для автомобілів та інтернет речей.\n5G (387) NAND (4) Samsung (1195)


3 вересня, 2018 21:35\nАдвокати сказали, що не оскаржуватимуть рішення суду.\nОдин з обвинувачених у справі про викрадення, катування майданівців у січні-лютому 2014 року — Сергій Чемес — уклав угоду зі слідством про визнання винуватості за всіма статтями, котрі йому інкримінують. Про це у понеділок, 3 вересня, повідомляє "Громадське".\n"Йдеться про пособництво у викраденні, катуванні майданівців, перешкоджанні мирним зібранням, а також хуліганство. Чемесу загрожувало до десяти років позбавлення волі.Наразі ж його засудили до трьох років і трьох місяців позбавлення волі. Вирок вступить у силу через місяць", - йдеться у повідомленні.\nЗазначається, що Чемесу зарахують термін відбутий ним в ІТТ, а також на нього розповсюдиться так званий закон Савченко (1 рік за два). В ІТТ Чемес перебував протягом 1,5 року.Тож загалом Чемес відбуде під вартою близько 2 місяців.\nУ прокуратурі наголосили, що чоловік одразу після затримання активно співпрацював зі слідством, давав викривальні покази проти інших фігурантів справи «тітушок».\nЗокрема, його покази стали вагомими для встановлення вини Крисіна , Сєрова , Чередника, Хачатряна. Також в прокуратурі зазначили, що він безпосередньо не здійснював насильницьких дій стосовно Іваненка та не застосовував зброї до Веремія, а тримав його, поки не підбігли інші «тітушки». Також Чемес не був раніше судимим та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.\nУкладена угода також зобов'язує Чемеса і надалі спіпрацювати зі слідством, надавати викривальні покази.\nУ справі щодо іншого підозрюваного в цій справі, Юрія Крисіна, оголошена перерва до 12 вересня.\nНагадаємо, раніше Дарницький районний суд Києва виділив справу Сергія Чемеса в окреме кримінальне провадження.\n16 серпня у Києві Дарницький райсуд не задовольнив заяву сторони обвинувачення про відвід судді Ольги Просаловой у кримінальному провадженні проти керівника групи "тітушок" Юрія Крисіна, якого звинуватили у причетності до вбивства журналіста газети "Вєсті" В'ячеслава Веремія.\n6 серпня Дарницький районний суд Києва не задовольнив заяву про самовідвід судді Ольги Просалової, яка є головуючою суддею у кримінальному провадженні проти керівника групи "тітушок" Юрія Крисіна,\n26 липня Донський повідомив, що суд задовольнив заяву адвоката Євгена Солодко про відвід судді Любові Леонтюк у кримінальному провадження проти Крисіна.\n13 червня Апеляційний суд Києва частково задовольнив апеляцію прокурорів та представників потерпілих на рішення Шевченківського райсуду про умовний термін покарання для керівника групи "тітушок" Юрія Крисіна, якого звинуватили в причетності до вбивства журналіста газети "Вєсті" В'ячеслава Веремія.\nТак, 29 березня Дарницький райсуд обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб без внесення застави Крисіну.\n15 березня Дарницький районний суд міста Києва дав дозвіл на примусовий привід Крисіна.\nЯк повідомлялося, у ніч на 19 лютого 2014 року на розі вулиць Володимирської та Великої Житомирської в центрі Києва "тітушки" вбили журналіста Веремія. Спочатку його сильно побили, а потім вистрілили в спину.\n22 грудня 2017 року "тітушці" Крисіну, який добивав битою пораненого журналіста, суддя Шевченківського райсуду Києва Олег Линник виніс вирок у вигляді 4 років позбавлення волі з відстрочкою покарання терміном на два роки. Таким чином, якщо протягом двох років Крисін не вчинить кримінальних злочинів, він буде звільнений від відбування покарання в місцях позбавлення волі.\nЮрій Крисін, суд, тітушки


Що цікавого в Санкт-Петербурзі? » Портал путешествий по Европе\nРосія / (4-09-2012, 14:48)\nБезліч російських туристів проявляють не дюжій інтерес до Санкт-Петербургу.\nАдже для них поїздка в Санкт-Петербург є можливістю чудово відпочити, не виїжджаючи зі своєї країни. Тут є безліч гідних розваг для людей з будь-якими запитами і смаками.\nЦінителі мистецтва і любителі довготривалих прогулянок з фотокамерою, кіномани і театрали, клаббери і гурмани - Пітер нікого з них не розчарує. Необхідно лише заздалегідь знати, що подивитися і куди піти.\nНеповторний архітектурний європейський вигляд Санкт - Петербурга є відображенням його багатоликої трьохсотлітньої культури і об'єднанням різних епох і шедеврів зодчества XVIII - XX.\nТаким чином, чудовий вид відкривається на Петропавловську фортецю. Його самим яскравим і цікавим пам'ятником архітектури є Петропавлівський собор, який увінчаний золотим шпилем, що є певним символом Пітера. Історичний центр міста представлений Двірцевій площею, на якій височить Олександрівська колона, а також будови, що примикають до неї: архітектурний ансамбль Адміралтейства і Зимовий палац. В історичній частині Санкт-Петербурга, на Сенатській площі, розташований перший пам'ятник Росії - Мідний вершник, який увічнив славу Петра I.\nВелике естетичне задоволення подарує прогулянка по головній магістралі міста, а саме Невському проспекту, набережної Невської акваторії, Літньому саду, багатьом мостам, які відкривають незабутні краєвиди на ансамблі архітектури міста. Санкт-Петербург сповнений архітектурою шикарних палаців і розкішних садиб.\nЦе, головним чином, чудовий Петродворец, який затьмарив своїм технічним і архітектурною довершеністю безліч літніх резиденції монархів Європи. Також не можна уявити північну столицю без величного і монументального Ісаакіївського собору і без неординарного в архітектурному сенсі собору Спаса-На-Крові, який освітлений геніальною підсвічуванням архітектора-светодізайнера з Італії, П'єро Кастельон. Побачити все це можна, купивши тур в кредит із Санкт-Петербурга.


$500000-100000000 - Продаж нежитлових приміщень в м. Львів. Продаж нежитлового приміщення у Львові.\nПродаж нежитлових приміщень у Львові. Купити нежитлове приміщення в м. Львів, $500000-100000000\nПродаж нежитлових приміщень у Львові, $500000-100000000. Купити нежитлове приміщення в м. Львів\n16 110 000 грн\n31 240 000 грн\n17 470 000 грн\n23 570 000 грн\nЛюбінська вул., Львів, Франківський район, Львівська обл.\n13 890 000 грн\nЧорновола В. просп., 59, Львів, Шевченківський район, Львівська обл.\n17 180 000 грн\n22 980 000 грн\nОтримувати нові оголошення по запиту: Продаж нежитлових приміщень у Львові, $500000-100000000


Кроки до прозорості. Вісник. Офіційно про податки\nМіндоходів України і регулятори ринку цінних паперів підписали Меморандум про інформаційну співпрацю.\nСпільний із Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку і Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, документ підписано з метою утвердження законності, створення в Україні сприятливих умов для розвитку фінансової системи, вжиття заходів, спрямованих на підвищення прозорості, довіри, поглиблення взаємодії між владою та представниками ринку. «Це сигнал для потенційних інвесторів, які приймають рішення співпрацювати з нашою державою. Саме тому сьогодні держава і платники зацікавлені у створенні в Україні цивілізованих і зрозумілих правил гри на фінансових ринках», — наголосив Міністр доходів і зборів України Олександр КЛИМЕНКО під час прес-конференції, присвяченої підписанню Меморандуму.\nЗа словами Міністра, стан фінансового ринку — своєрідний індикатор загального стану національної економіки. Тож зазначені правила повинні стимулювати її розвиток, а не заводити «в тінь».\nСеред основних завдань співпраці Міндоходів України, Нацкомфінпослуг та Нацкомісії з цінних паперів та фондового ринку:\nстворення єдиного інформаційного простору для ефективного обміну даними;\nвизначення нагальних проблем функціонування фінансових ринків;\nорганізація і проведення спільних заходів, спрямованих на обговорення проблемних питань і розробку конкретних пропозицій для їх вирішення.\nЗагалом постійна комунікація між Міністерством і регуляторами ринку цінних паперів є важливою складовою процесу очищення ринку від схемних операцій та зловживань, створення умов для недоцільності використання «сміттєвих» цінних паперів. Фінансові регулятори отримуватимуть інформацію з баз даних Міндоходів України щодо сплати податків та здійснення господарської діяльності для виявлення емітентів, які лише імітують господарську діяльність. Міндоходів України, у свою чергу, матиме доступ до матеріалів ревізій у разі виявлення фактів порушень законодавства та іншої наявної звітної інформації для того, щоб забезпечити повноту сплати податків.\n«Хочу всіх запевнити, що це не просто декларація про наміри. Активізація нашої співпраці відповідає не стільки інтересам держави, скільки інтересам клієнтів компаній, що надають фінансові та страхові послуги. Завдяки оперативному обміну інформацією ми зможемо уникнути повторення ситуацій, коли окремі страхові компанії збирали значні суми премій, а потім зникали з ринку страхових послуг», — переконаний Олександр Клименко.\nКрім того, фахівці Міністерства матимуть базу для аналізу ризиків і негативних тенденцій у фінансовій сфері на постійній основі. Так, сформувати уявлення про ступінь тінізації страхового ринку яскраво дають змогу дві цифри: понад 20% сплачених податків припадає на шість компаній, або 0,5% від загальної кількості учасників ринку. Водночас 99% задекларованих надходжень до бюджету формує менше ніж половина діючих страхових компаній — 220 з 448.\n«Це стосується не лише страхового ринку, — повідомив Міністр. — Нещодавно ми запровадили новий порядок оподаткування операцій з цінними паперами. Запропоновані новації викликали бурхливу дискусію на ринку, але шляхом діалогу з бізнесом і регуляторами ринку ми дійшли спільного рішення, що потрібно починати працювати чесно».\nНові правила оподаткування операцій з цінними паперами діють з 1 січня 2013 р., і перші ґрунтовні висновки щодо їх ефективності з точки зору оподаткування можна буде зробити за підсумками деклараційної кампанії за І квартал. Втім, деякі цікаві тенденції прослідковуються вже зараз. Наприкінці минулого року офіційно задекларовані доходи за операціями з цінними паперами зросли вдвічі, або на 102 млрд. грн. Однак велика кількість підприємств продовжує здійснювати торгівлю цінними паперами зі збитками. За 2012 р. загальна сума таких збитків становила 126,2 млрд. грн. «Ми пішли назустріч учасникам ринку: реалізували «нульовий» варіант, дозволивши перенести від'ємний фінансовий результат від операцій з цінними паперами на майбутні періоди. Але наша готовність до компромісів не означає, що ми закриваємо очі на зловживання, та не змінює нашої позиції щодо досягнення повної прозорості операцій на цьому ринку», — застеріг високопосадовець. У зв'язку з цим Олександр Клименко порекомендував учасникам фондового ринку замість спроб блокування новацій витрачати час та зусилля на переорієнтацію своїх стратегій.\n«Меморандум із Міндоходів України — новий досвід взаємодії державного регулятора і учасників ринку. Я впевнений, що він принесе свої позитивні результати і буде суттєвим кроком вперед у справі створення якісних, зручних і прозорих умов бізнесу на фондовому ринку. Цим документом ми формалізуємо свої прагнення створити в Україні сприятливі умови для розвитку фінансової системи. З поточного року ми одержали право спільно визначати критерії ефективності емітентів цінних паперів, оцінювати цих емітентів на відповідність даним критеріям, зупиняти обіг цінних паперів фіктивних емітентів, звертатися до суду з позовами про припинення їх діяльності. Таке право дає нам закон. Але як і раніше актуальним залишається питання удосконалення законодавства щодо оподатковуваних операцій з цінними паперами на фондовому ринку. І ми повинні продовжувати працювати в цьому напрямі»\n«Для забезпечення сталого розвитку в Україні потрібно негайно та ефективно розбудовувати фінансовий та банківський сектор, який міг би наповнити економіку необхідними ресурсами. У рамках підписаного Меморандуму ми зобов'язуємося обмінюватися інформацією, яка становить взаємний інтерес, щодо фінансової та податкової звітності, аналітичними даними про факти правопорушень податкового та фінансового законодавства. Наша взаємодія з Міндоходів України є також дуже корисною для підвищення загального рівня інвестиційної привабливості України. Я вдячний позитивному досвіду, який Міндоходів України передає іншим органам державної влади. Воно створило дуже суттєвий прорив з точки зору наближення держави до клієнтів, реального сектора економіки. Доцільно запроваджувати такі механізми співпраці і в інших органах, що виконують регулятивні функції»


Після скандалів через приміщення 188 садка батьки написали заяви в поліцію і прокуратуру - Стрічка новин Львова\n«А натомість забрали свої речі з опечатаних груп і перенесли їх на нашу територію в третю групу на другому поверсі», ? каже директорка садочка №188 Оксана Маселко. Ліжка, які належать 188-у садку, винесли з групи у коридор.\nВсе це відбувалося на очах дітей, які на той час ще були у закладі. Наталя, мама дитини із 188-го садочка, обурена: «Я впевнена в тому, що в моєї дитини буде стрес після сьогоднішнього дня. Ви уявіть: набігла купа батьків, почали носити ці речі, почали блокувати двері, кричати, штовхатися».\nУ батьків із «Дивосвіту» своя версія. Кажуть, вони звільняють групи для своїх дітей, яким бракує місця. Вони навіть встигли змінити замки на дверях групи, яка насправді не є на балансі їхнього закладу. Та представники садочка запевняють, що вже з наступного тижня заведуть туди своїх вихованців.\nВихователь-методист ДНЗ №42 Марія Савка каже: «Сорок дітей, які були тут в одній групі і в другій, викинули на вулицю. Вони перебувають вдома до сьогоднішнього дня. Ми мусимо тих дітей взяти».\nАле ще 22 серпня Апеляційний господарський суд виніс постанову, яка забороняє будь-які дії у цих приміщеннях, допоки триває розгляд справи. Однак вихователі із «Дивосвіту» кажуть, що їм можна. Тому працівники 188-го садка викликали поліцію. Правоохоронці, щоправда, їхали на виклик понад чотири години.\nБатьки зі 188 садка розповідають, що їхній заклад для тих, хто не може платити неофіційно ? так, як це відбувається у сусідньому «Дивосвіті».\n«Потрапити в цей садочок не кожен може, оскільки вартість послуг, які надає добровільно-примусово садочок, не кожному по кишені. Ті особи зареєстровані приватними підприємцями і здійснюють підприємницьку діяльність і послуги, які вони надають, є платними», ? заявила одна мама із садочка №188.\nНачальниця міського управління освіти Зоряна Довганик запевняє: «Ми будемо приймати управлінські рішення щодо керівників, а вже далі будуть правоохоронні органи приймати рішення щодо тих людей, які несанкціоновано проникли на територію сусіднього закладу освіти».


На Волині 2 роки будували 3 км. Сучасної дороги - Телеканал новин 24\nНа Волині 2 роки будували 3 км. Сучасної дороги\n12:12, 21 серпня 2010 367\nЦивілізована дорога на Волині\nЦей клаптик дороги єдиний на Волині, який за словами фахівців, відповідає всім міжнародним нормам.\nДілянка реконструйованої дороги, лише перша відкрита цього року в Україні. Нею прямуватимуть до міст, що приймають Євро-2010 половина іноземних вболівальників.\n”Справа не в Євро. Євро пройде. Справ в тому, що це залишиться після Євро на многії і благії літа для всіх людей, для всіх українців”, - каже голова облдержадміністрації Борис Клімчук.\nФахівці запевняють: дорога містить усі складові, необхідні для її інтенсивної експлуатації. Враховуючи наближеність кордону і великого пункту пропуску, вона здатна витримати проїзд найважчих автомобілів.\n”Конструкція відповідає категорії 1б. Збудований дорожні одяг складає три шари: 8 сантиметрів асфальтобетон нижній шар пористий, 7 сантиметрів щільний дрібнозернистий і верхній шар - ЩМА - це вже сучасні нові технології. Гарантія дорожнього одягу - 3 роки, але я думаю, що ця дорога послужить, віддасть своє”, - каже начальник відділу капітального будівництва Служби автодоріг Анатолій Семинчук.\nДорога обладнана всіма засобами безпеки. Розміткою між смугами служить спеціальна стрічка, якою можуть похвалитися навіть не всі європейські країни.\n”Гарантія її 5 років. Тобто не треба фарбувати її два рази щороку, обсипати, вона не зноситься 5 років. Досвід, який у мне є трошки, показав, що ця стрічка дуже ефективна і служить на довгі роки”, - каже заступник начальника з будівництва Служби автомобільних доріг Михайло Антонян.\nЗагалом до “Євро-2012” в Україні планують прокласти 1900 кілометрів нових шляхів. Керівник “Укравтодору” запевняє: питання за фінансуванням не стане.\n”І обхід Чернівців, це буде після свята, буквально він готовий уже, потім 62 кілометри на дорозі Київ-Львів. І цього року ми в цілому по Україні заплановано і здамо 720 кілометрів доріг... Це програма розвитку держави. Економіка робиться з доріг”, - каже голова Державної служби автомобільних доріг України Володимир Демішкан.\nУ жовтні цього року будівельники мають здати в експлуатацію другу чергу дороги “Ковель-Ягодин”. А до початку футбольного чемпіонату Європи завершити її повністю.\n3 вересня , 14:54\nУкраїнський депутат привітав свою дівчину рекламою на Таймс сквер у Нью-Йорку


Батьківські збори 3 клас Тема. Родина та школа – партнери у вихованні дитини.Розробка вчителів НУШ: Антонченко Т. П.,Отачук Г.І. | Конспект. Батьківські збори\nБатьківські збори 3 клас Тема. Родина та школа – партнери у вихованні дитини.Розробка вчителів НУШ: Антонченко Т. П.,Отачук Г.І.\nМета. Зробити родину помічником і другом, як для самої дитини, так і для школи. Встановити партнерські відношення між вчителем та батьками. Підвищити компетентність батьків в питаннях виховання дітей Розробка вчителів НУШ: Антонченко Т. П.,Отачук Г.І.\nТема. Родина та школа – партнери у вихованні дитини\nМета. Зробити родину помічником і другом, як для самої дитини, так і для школи. Встановити партнерські відношення між вчителем та батьками.\nПідвищити компетентність батьків в питаннях виховання дітей.\nОбладнання: цеглинки, комп’ютер, 4 свічки з надписами: спокій, віра, любов, надія. https://www.youtube.com/watch?v=kNNpqL3RpmU&t=1s\nДобрий вечір, дорогі батьки. Я рада вас бачити на наших зборах.\nПритча « Чотири свічки»\n-Я пропоную вашій увазі притчу.\n3. Актуалізація теми.\n« В родині закладаються коріння, з яких виростають потім і гілки, і квіти, і плоди. На моральному здоров’ї сім’ї будується педагогічна мудрість школи» ( В. О. Сухомлинський)\nЯк ви гадаєте, про що ми будемо вести розмову на наших зборах?\nВчитуючись у висловлювання В. Сухомлинського, думаєш про те, що ця співпраця ніколи не ставилася під сумнів педагогічній науці і практиці, бо від її дій завжди залежить ефективність всього освітнього та виховного процесу. Сім’я і школа – це основа для всебічного розвитку особистості дитини.\nЗвички і манери, мораль і смаки, ідеали, характер – це все закладається в сім’ї. Почуття любові, дружби, відповідальності, обов’язку дитина переживає з близькими людьми в родині. Ми, педагоги, це добре розуміємо і дуже успішно використовуємо в організації шкільного навчально – виховного процесу.\nВплив батьків на розвиток дитини дуже великий, бо для маленької дитини сім’я – це світ, в якому він робить відкриття, вчиться радіти, любити, співчувати, ненавидіти. Будучи її членом, дитина вступає в стосунки з батьками, які можуть впливати на нього як позитивно, так і негативно. Внаслідок цього дитина росте або доброзичливою, відкритою або тривожною, грубою, лицемірною, брехливою.\nДіти свідки, вони вчаться жити на прикладі оточуючих.\n- Дитина живе у ворожнечі, вона буде агресивна.\n-Дитину постійно критикують, вона вчиться ненавидіти.\n- Дитина росте в терпимості, вона вчиться розуміти інших.\n- Дитину хвалять, вона вчиться бути благородною.\n- Дитина живе в закидах, вона вчиться жити з почуттям провини.\n- Дитина росте в безпеці, вона вчиться вірити в людей.\n- Дитину підтримують, вона вчиться цінувати себе.\n- Дитину висміюють, вона вчиться бути замкненою.\n- Дитина живе в розумінні та дружбі, вона вчиться знаходити любов в світі.\nРодина дає дитині перший життєвий досвід, саме від сім’ї багато чого залежить напрямок інтересів і схильностей підростаючого покоління.\nСоціологічні дослідження показали, що на виховання дитини впливають:\nСім’я - 50%\nЗМІ, телебачення -30 %\nВулиця – 10 %\nШкола – 10 %\nЗ цього можна зробити висновок, що родина – це перша інстанція на шляху дитини до життя.\nВиховання дітей - це найважливіша мета нашого життя. Наші діти – це майбутні батьки і матері, вони теж будуть вихователями своїх дітей. Дуже важливо, що наші діти - це наша старість. Правильне виховання – це наша щаслива старість, погане виховання – це наше майбутнє горе, це наші сльози.\nВчитель читає вірш Е. Асадова « Виховати людину».\nСкільки написано в світі статей\nІ скільки прочитано лекцій розумних\nПро те, як нам виховувати дітей,\nДопитливих і добрих, веселих і галасливих.\nПоради несуться з усіх сторін;\nПишуть вчені, і письменники,\nІ методисти, вихователі,\nІнші зі шкіри лізуть аж геть.\nПишуть про суворість і про такті,\nЩо благо, а що для навчання ворог.\nТвердять, що виховувати треба так-то,\nА ось по-іншому не можна ніяк!\nТисячі думок простих і складних,\nЯк різні курси для корабля,\nПро те, що любити треба обережно\nІ мудрості вдовбувати дітям має\nЗ перших кроків, ну майже з нуля.\nВсе вірно, біда, коли мало знань.\nІ все-таки в цьому чи тільки зло?\nА що як успіхів при вихованні,\nВибачте крамолу мою заздалегідь,\nДомогтися не так вже й важко?!\nНі, біди не самі собою є,\nХочете ви цього чи не хочете,\nІ діти з вадами не народжуються,\nА плюсів і мінусів набираються\nВсе частіше від мудрих своїх батьків.\nВсі чекають, щоб горіли очі хлопців\nЧітко, світло і ясно.\nІ дітям з ранку до темна твердять,\nЩо треба бути чесним, що брехня жахлива.\nАле багато віри навіюванням цим?\nАдже якщо батьки самі брешуть,\nНа службі і вдома, і там і тут,\nБрешуть просто, ніби воду п'ють,\nЗвідки ж узятися правдивим дітям?!\nА совість? Завжди вона чутна?\nАдже якщо ми, немов граючи в хованки,\nЛовчим або часом хапаємо хабара,\nТа всім нашим фразам лише гріш ціна!\nІ хто буде вірити словам про те,\nШкідливий тютюн і спиртне теж,\nЯкщо дорослі тонуть в суцільному диму\nІ хтось наріжете так вином,\nЩо тільки стояти біля стінки і може!\nА що до красот рідної мови,\nТо все хрестоматії - дурниця,\nКоли чадо від дорогого татуся\nЧасом наслухається раптом такого.\nЩо гаснуть аж лампочки від сорому!\nЯк бути? Так вселяти можна те і се,\nА засіб, по-моєму, всім по зростанню,\nТут все дуже складно і дуже просто:\nБудьте добрими. От і все!\nПоділ батьків на групи за допомогою цеглинок. Робота в групах.\nА) Якщо дитина виявляє агресивність по відношенню до інших дітей, то які повинні бути дії вчителя (батьків).\nБ) Як дізнатися, чи правду говорить ваша дитина. Ваші дії ?\nВ) Якщо ваша дитина часто змінює гуртки, що треба робити ?\nГ) Ти повинен робити те, що я тобі сказала, тому що я головна в сім’ї.\n(Батьки обговорюють ситуації і доповідають.)\nЗ чарівного кошика батьки беруть папірці з питаннями й відповідають на них.\nЯк часто ви перевіряєте портфель своєї дитини?\nКоли в останній раз ви разом з дитиною дивились фільм?\nЩо ви робите для усунення прогалин знань вашої дитини?\nЧи вистачає у вас терпіння вислухати свою дитину?\nЧи проявляє самостійність дитина під час виконання домашнього завдання?\nЧи обговорюєте з дитиною відпочинок, поїздку, будь – які плани?\nЧи завжди ваша дитина говорить правду?\nЯк ви працюєте над розвитком пам’яті дитини?\nЯкщо дитина недбало виконала домашнє завдання, то……\nЧи перевіряєте ви правила у дитини?\nСкільки хвилин дитина читає?\nЯк ви вважаєте, вчитель повинен контролювати дитину під час процесу або позаурочний час теж?\nЧи обговорюєте вчителя у присутності дитини?\nБули у вашої дитини сьогодні на уроці простий олівець і лінійка?\nЧи регулярно виконується робота над помилками?\nВиконує ваша дитина режим дня?\nЧасто говорите дитині, що ви її любите?\nЯкщо дитина не хоче читати. Що робити?\nЯк ви вважаєте, чи буде хороший результат, якщо з дитиною не займатися?\nПерегляд відеокліпа « Бережіть своїх дітей».\nСухомлинський В. О. Вибрані твори.\nПавленко Л. «Сучасні цінності сімейного виховання.»\nТелегій Наталія Іванівна\nДомашенко Людмила Іванівна\nШепітко Наталія Павлівна


ОТЖЕ, РЕАЛЬНІ ПЕРЕВАГИ РОБОТИ З НАШОЮ КОМПАНІЄЮ:\n· У 95% випадків ми не виконуємо яких-небудь попередніх оглядів, під якими часто буває завуальовано з'ясування фінансових можливостей клієнта, - наші ціни вказані на сайті і вони є реальними і економічно обґрунтованими;\n· Ми не нав'язуємо клієнтам непотрібних послуг і паперів, і тим більше не хвалимося давно скасованою Ліцензією(нагадаємо, наш вид діяльності не ліцензійний, і вимагає лише акредитації в СЭС);\n· Ми звичайно цінуємо час клієнта і готові провести роботи, отримавши попередню інформацію по телефону, без будь - яких "порожніх" поїздок і телефонувань. Зателефонувавши нам Ви можете відразу домовитися про день і час обробки.\n· Багаторічний досвід дозволяє нам бути готовим до будь-якої складності об'єкту;\n· Ми працюємо на результат і чітко виконуємо завдання, що ставляться клієнтом;\n· Наші дезінфектори мають належний вигляд, корпоративну уніформу, і не лякають персонал об'єкту і його відвідувачів своєю появою;\n· Наші ціни дійсно є такими;\n· Ми не продаємо папери - ми проводимо реальні роботи за фіксованою ціною, якість яких не викликає нарікань ні з боку клієнта, ні з боку контролюючих органів;\n· Ми вміємо ЗБЕРІГАТИ ТАЄМНИЦЮ.


Архиєпископ Ігор (Ісіченко) - Лекція 10. Кирило-Мефодіївське братство та його літературне оточення\nЗаснування Київського університету й діяльність Михайла Максимовича\nПовернення Києвом ролі загальнонаціонального культурного центру значною мірою пов’язане з заснуванням тут Університету святого Володимира 1834 р. Першим ректором цього університету став уже добре знаний на той час науковець, фольклорист і літератор Михайло Максимович.\nМихайло Максимович народився 3 вересня 1804 року на хуторі Тимківщина Золотоніського повіту в родині збіднілого дворянина, предки якого у XVII—XVIII століттях займали високі посади в козацькому війську, зокрема Самійло Величко згадує про переяславського знатного військового товариша Василя Максимовича. Виховувався під впливом дядьків по матері, Іллі Максимовича, доктора права та філософії Харківського університету, та Романа Максимовича, викладача грецької та римської словесності у Московському університеті. Початкову освіту здобув у Золотоніському Благовіщенському монастирі, потім вступив до Новгород-Сіверської гімназії, де почав збирати українські народні пісні. По закінченні Новгород-Сіверської гімназії 1819 року вступив на філологічне відділення Московського університету.\nПровчившись два роки, перейшов на природниче відділення, де вивчав фізику й математику. 1823 року, по закінченні навчання, залишений для наукової роботи. Того ж року публікує свою першу наукову працю «Про систему рослинного царства». 1824 року вийшла в світ перша книга М.Максимовича «Головні особливості зоології, або Наука про тварин». У той період продовжує досліджувати фольклор та етнографію. 1827 року виходить збірник «Малоросійські пісні, видані М.Максимовичем». Того ж року захищає магістерську дисертацію на тему «Про системи рослинного царства». 1833 року М.Максимович здобуває ступінь доктора біологічних наук та звання професора, стає завідуючим кафедрою ботаніки Московського університету. 1834 року виходить його збірник «Українські народні пісні».\nУ травні 1834 року М. Максимовича запрошують до щойно створеного Київського університету святого Володимира, де він спершу працює професором, а з жовтня того ж року стає першим ректором. З 1835 року у зв’язку з хворобою йде з посади ректора і залишається професором. Присвячує себе вивченню української та російської історії, досліджує «Слово про Ігорів похід», 1837 року публікує його переклад російською мовою.1839 року написав працю «Сказання про Коліївщину», яку цензура заборонила друкувати. 1840 року видає перший номер історичного альманаху «Киевлянин». 1843 року публікує наукову працю «Про Петра Конашевича Сагайдачного». До 1845 року читає лекції у Київському університеті, працює у Київській археографічній комісії, де вперше познайомився з Т.Шевченком.\nТого ж року через погіршення здоров’я виходить на пенсію, оселяється на хуторі Михайлова Гора Золотоніського повіту Полтавської губернії. Виїжджає для роботи в архівах та бібліотеках до Москви, Петербурга, Києва, публі-кує багато історичних праць. Листується і зустрічається з багатьма діячами науки і культури, зокрема з Т.Шевченком, В.Бєлінським, Д.Писарєвим, М.Гоголем. Бере участь у наукових дискусіях, заперечує норманську теорію походження Русі-України, розвінчує погодінську теорію, за якою Україна — це лише Південь Росії, її «окраїна». 1856 року публікує на цю тему «Філологічні листи до М.Погодіна», у яких захищає самобутність українського народу, його культури та мови. 1857 року друкує переклад «Слова про Ігорів похід» українською мовою.\n1859 року М.Максимович видав перший номер альманаху «Українець», в якому вміщено багато матеріалів з історії України. Того ж року на хутір Михайлову Гору приїжджає Т.Шевченко, який написав там портрет Михайла Максимовича та його дружини Марії Василівни. 1860 року публікує полемічну статтю «Оборона українських повістей Гоголя».\nУ травні 1861 року М.Максимович бере участь у похороні Т.Шевченка у Каневі, пише вірш «На смерть Т.Г.Шевченка». 1871 року М.Максимовича обрано членом-кореспондентом Петербурзької Академії наук. Того ж року він бере участь у Третьому Всеросійському з’їзді природознавців у Києві. У Петербурзі побачили світ «Листи про Київ та спогади про Тавриду». 10 грудня 1873 року М.Максимович помер.\nВласні твори Максимовича були нечисленними й не вельми вартісними літературно. Але його ініціятиви, його видавнича й публіцистична діяльність стали важливим чинником літературного процесу. Максимович вважається одним із організаторів літературного гуртка «Київська молода», який, виникнувши на початку 1840-х років, об’єднав найактивніших представників інтелігенції (П. Кулітна, М. Гулака, В. Білозорського, пізніше, після переїзду до Києва, М. Костомарова).\nЗначну роботу но вивченню давніх українських пам’яток культури провела Тимчасова комісія для розбору стародавніх актів, одним із засновників якої був М. Максимович. У 1845—1847 рр. у цій комісії працював і Шевченко. Під час відряджень у різні кінці України, він не тільки зробив унікальні зарисовки древніх пам’яток культури, а й здійснив цінні записи фольклорних творів.\nВідомості про діяльність Кирило-Мефодіївського братства\nНа початку 1840-их років у Києві група студентів та молодих професорів створила нелеґальний гурток, метою якого була боротьба проти кріпацтва та національне визволення українського народу. Тоді у Києві зібралося чимало української національно-свідомої талановитої молоді. Серед неї були: історик М. Костомаров, що з 1844 року викладав історію в гімназії, а згодом став адьюнкт-професором університету; П. Куліш — талановитий етнограф, письменник; М. Гулак — історик права; П. Маркевич — етнограф; В. Білозерський; з ними близько зійшлися молодші люди, що недавно закінчили університет або були ще студентами.\nМоральним авторитетом цього неоформленого товариства став Т. Шевченко, який у 1846 році дістав посаду вчителя малювання при Київському університеті. Члени гуртка читали французьких філософів-утопістів — Сен-Сімона, Фур’є, цікавилися відродженням поляків, чехів, хорватів, сербів, болгарів, словаків, словінців і мріяли про загальнослов’янську спільноту.\nРоку 1846-го гурток київської молоді оформився в товариство, що дістало назву Кирило-Методіївське Братство. Сама назва «братство» і обрання за патронів святих братів-просвітителів слов’ян вказували на його характер. Члени його були письменники, вчені, діти середніх або дрібних дідичів, урядовці — представники тієї інтелігенції, що в 1840-их роках виходила на широкий кін життя.\nКирило-Мефодіївське братство хоч і було нелегальним, але не являло собою замкнутої організації. Воно мало тенденцію до дальшого зростання: якщо восени 1846 р. загальна кількість членів братства становила 12 осіб (за даними слідства), то вже па початку 1847 р. їх було значно більше, принаймні Д. Пильчиков у своїх спогадах, записаних О. Кониським, доводив це число до сотні.\nБратство ставило своїм завданням перебудову суспільства на засадах християнства і прагнуло ліквідації кріпацтва, станів, поширення освіти й об’єднання всіх слов’янських народів в одну федерацію, в якій кожний народ зберігав би свою внутрішню свободу. Провідну роль призначалося Україні: Київ мав бути столицею федерації, де збирався б загальний сейм.\n4. Уряд, законодавство, право власности й освіта в усіх слов’ян повинні основуватися на християнській релігії.\n6. Повинен існувати спільний слов’янський конґрес із представників усіх племен\nБратство існувало недовго. На початку 1847 року на донос cтудента Петрова члени його були заарештовані. Більшу частину їх заслано до різних міст Европейської Росії, а найгірша дісталась доля Шевченкові: його здано в солдати й заслано до Оренбургу без права писати й малювати.\nБлизькими до братства (підтримували зв’язки і дружні відносини з його учасниками) були М. Максимович, М. Іванишев, Л. Боровиковський, О. Бодянський, П. Гулак-Артемовський, А. Метлинський, І. Сошенко, А. Єдличка. Серед тих, хто якоюсь мірою поділяв погляди членів братства, були деякі професори, урядовці, художники, артисти, видавці, лікарі, студенти, офіцери, поміщики або члени їхніх сімей.\nОсновним вихідним моментом історіософських концепцій київських романтичним месіяністів є віра в спасенну місію України. Біблійна стилізація починалася від звернення уваги на старозавітну проблематику, де історія людськості — це історія одного вибраного народу, яким управляє рука Провидіння. Уже перші рядки «Книг буття» втримані в каноні біблійних книг: «Бог создав світ; небо і землю. І населив усякими тварями, і поставив над усією твар’ю чоловіка, і казав йому плодитися і множитися, і постановив, щоб род чоловічеський поділився на коліна і племена, а кожному колінові і племеиу даровав край жити, щоб кожне коліно і кожне племено шукало Бога, котрий од чоловіка недалеко. І поклонялись би Йому всі люди, і віровали в Нього, і любили б Його, і були б усі щасливі».\nСтавши християнами, слов’яни, як найбільш правовірні й найбогобойніші були покликані здійснювати ідею людяності й Божого Царства на землі. Проте й вони не встереглись лиха, передусім усобиць і незгоди: прийняли від «старших братів» володарів і панів, чого в них майже не було, і що своєю чергою знищило їхній давній добрий патріархальний устрій. Настав поділ на панів і невільників, запанувала гординя й сваволя. Тому й зазнали покарання: поневолили їх різні народи.\nОдна лиш Україна, попри свою злуку з Польщею як сестра з сестрою, устереглася від зіпсованості, бо ж вона не любила ні царя, ні пана, і створила для себе Козаччину, де каждий був вільний і рівний, де панувала християнська чистота, що випливала з любові до принципів віри, яку — як і всю християнську Європу — козаки обороняли від бусурманського нашестя.\nХарактерно, у пошуках шляхів спасіння в історії та збудування «Царства Божого на землі», український месіяніст поєднав концепцію політичного федералізму (йдеться про концепцію слов’янської федерації, щоправда ближчої до концепції релігійно-племінної громади, та з виразними прерогативами й політичними установами) з Ідеєю досконалення суспільства в дусі євангельських засад і Христової науки, яка є вихідним моментом В одержанні месіянського покликання і здобутті необхідних високих чеснот і прикмет, які б гарантували ймовірність піднесення народу на вищий щабель християнського вдосконалення і правди. На думку Костомарова. «Син Божий прийшов на землю, щоб одкрити людям Істину, щоб тая Істина свободила род чоловічий. І навчав Христос, що всі люди братія і ближні, всі повинні попереду любить Бога. потім один другого, і тому буде найбільша шана од Бога, хто душу свою положить за други своя. А хто перший між людьми бути хоче, повинен бути всім слугою».\nУкраїнський месіяніст був певний, що немає іншої дороги до Царства Божого на Землі, як також введення засад християнської моралі до політичного й суспільного життя, до відносин між народами й державами. Найвищим добром вважав застосування в збірному житті солідарності, спертої на біблійній любові до ближнього: «І жили християни братерством, усе в них було общественне, і були у них виорані старшини. і ті старшини були усім слугами, бо Господь так сказав: «Хто хоче першим бути, повинен бути всім слугою» (Мт. 20, 27). .\nБачимо, що представляючи героїчну і мученицьку Історію українського народу, Микола Костомаров дотримувався свого біблійного джерела і романтичного «духа часу», завдяки яким ця історія набрала містичних рис, а український народ правдивості свого месіянського покликання, вирішеного волею Божого Провидіння.\nУкраїну ототожнено з Христом. Як і Христос вона страждала і була розп’ята на хресті історії, але знов об’явиться в совісті повсякчасного «духа людяності» і це воскресіння стане початком переміни в духовному відновленні світу та ерою волі в Історії людства. Адже — читаємо в «Книгах буття» — «Христос-цар свою кров пролив за свободу рода чоловічого і оставив на віки кров свою для питанія вірним».\nЦе не означає, шо народ-месія споживатиме її в покорі та стражданні, не борючись проти поневолювачів І намагаючись здійснити свою спасенну місію. Як і кров пролита Христом і залишена на повсякчасне споживання для спасіння людства, так і кров та жертва українського народу, народу-месії. кличе слов’янських побратимів до нового причастя і життя. Отже не пасивне очікування на Божу заплату за кров і муку, а опромінений світлом месіянського призначення народ-месія закликає слов’янських співплемінників до дії, до самовідданої й солідарної праці-боротьби в ім’я слов’янської федерації, яка поклала б початок новому життю народів у найдосконалішій, дотепер небаченій в історії формі, тобто у федераційному союзі народів-побратимів, народів споріднених християнською та культурною традицією, (сторичною долею, етнічною близькістю, спільною ідеєю та месіянським призначенням і обов’язком по відношенні до людства.\nВ прикінцевих параграфах «Книг буття українського народу» фінальні авторські роздуми з приводу цієї концепції були розвинуті в романтичну «філософію дії» та відзначаються майстерною біблійною стилістикою, яка зберігає всі риси пророчо-месіянського послання:\n«Лежить в могилі Україна, але не вмерла. Бо голос її, голос, що звав всю Слов’янщину на свободу і братство розійшовся по світу слов’янському. І одізвався він, той голос України, в Польщі, коли 3 мая постановили Поляки, щоб не було панів, а всі були рівні в Речі Посполитій, а того хотіла Україна ще 120 літ до того. І не допустили Польщу до того, і розірвали Польщу, як прежде Україну.\nІ се їй так і треба, бо вона не послухала України і погубила сестру свою. Але не пропаде Польща, бо її збудить Україна, котра не пам’ятає зла і любить сестру свою, так як би нічого не було між ними.\nІ голос України одозвався в Московщині, коли після смерти царя Олександра хотіли прогнати царя і панство і установити Річ Посполитую, і Слав’ян поєднати, по образу іпостасей божественних нерозділимо і незмістимо: а сього Україна ще за двісті років до того хотіла.\nІ не допустив до того деспот, одні положили живот свій на шибениці, других закатували в копальнях, третіх послали на заріз Черкесові. І па-нує деспот кат над трьома народами Слав’янськи-ми, править серед Німців, псує, калічить, нівечить добру натуру слов’янську і інчого не робить.\nБо голос України не затих, і встане Україна з своєї могили і знову озоветься до всіх, братів своїх Слав’ян, і почують крик її, і встане Сла-в’янщина, і не позостанеться ні царя, ні царевича. ні царівни, ні князя, ні графа, ні герцога, ні си-ятельства, ні превосходительства, ні пана, ні боярина. ні крепака, ні холопа — ні в Московщині, ні в Польщі, ні в Україні, ні в Чехії, ні у Хорутан, ні в Сербів, ні у Болгар.\nІ Україна буде неподлеглою Річчю Посполитою в союзі слов’янськім. Тоді скажуть всі язики, показуючи рукою на те місто, де на карті буде намальована Україна? «То камень. него же не бере-гоша зиждушії, той бисть во главу угла» «камінь, що його будівничі відкинули, — той наріжним став каменем».\nМикола Костомаров як публіцист, прозаїк і драматург\n1837 р. Микола Костомаров закінчив Харківський університет. Деякий час він служив в армії, учителював. 1844 р. захистив дисертацію на вчений ступінь маґістра і одержав посаду викладача історії в ґімназії м. Рівне. З 1845 р. оселився в Києві, працював вчителем ґімназії та викладачем в Інституті шляхетних дівчат. Восени 1846 року Костомарова обирають професором кафедри російської історії Київського університету.\nЩе в Харкові, на початку своєї діяльності, Костомаров замислювався над роллю народу в історичному процесі. «Я прийшов до такого питання,— згадував пізніше в «Автобіографії»,— чому це у всіх історіях говорять про видатних державних діячів, інколи про закони і інституції, але неначе нехтують життям народної маси? Бідний мужик хлібороб-трудівник мов не існує для історії; чому історія не говорить нам нічого про його побут, про його духовне життя, про його почуття, спосіб виявлення його радості і смутку? Швидко я прийшов до переконання, що історію потрібно вивчати не тільки за мертвими літописами і записками, а й в живому народі». Ще у магістерській дисертації «Об историческом значений русской народной поззии» (1843) він по-науковому підійшов до вивчення епічної народної поезії як важливого матеріалу у дослідженні історичних явищ, народно-визвольних рухів, обгрунтував роль народнопоетичної традиції у пізнанні народу як самобутньої національної одиниці. Український фольклор його цікавив насамперед як виявлення народної душі, національного характеру.\nВ такому напрямі розвивались його історіософські погляди і в період діяльності Кирило-Мефодіївського братства, знаходячи вираження в «Книгах буття українського народу», «Славянской мифологии» (1847) та інших працях. Будучи послідовником філософії Шеллінга, Геґеля, Гердера, М. Костомаров трактував історію як процес розвитку людського духу незалежно від соціяльного середовища. В його історичній концепції головне місце посідали внутрішні чинники історичного розвитку народу, національний дух. Оскільки фольклор є наслідком духовної творчості народу, то, на думку дослідника, в ньому найповніше виявилась його душа. Тому його, як і романтиків переважно, захоплював героїчний епос, що виражав волелюбний характер народу. Абсолютизація козаччини вела його до ідеалізації козацького демократизму як вияву національної своєрідності українського народу.\nУ березні 1847 року за участь у Кирило-Мефодіївському братстві Костомарова (разом з Шевченком, Кулішем та іншими) заарештували і відправили до Петербурга на слідство у III відділ. За царським вироком він на рік був ув’язнений у Петропавловській фортеці, наукові й літературні праці його були заборонені й конфісковані. Протягом 1849—1856 років як «політичний злочинець» відбував адміністративне заслання в м. Саратові, із забороною «служить по ученой части»; працював у губернській канцелярії.\n1856 року вчений виїхав за кордон з науковою метою. У 1859 році Костомарова обирають професором російської історії Петербурзького університету. Він виступає з публічними лекціями, публіцистичними статтями, провадить велику науково-дослідницьку роботу як історик; бере діяльну участь в організації видання першого в Росії українського журналу «Основа» (1861—1862), активно співробітничає в журналі «Современник»,\n1862 року Костомаров виходить у відставку, але продовжує багато працювати в галузі історії, публіцистики; друкує ряд цінних праць у періодичній пресі й окремими виданнями. Ось як змальовує Костомарова в останні роки його життя В. Беренштам, учень і соратник вченого: «Втрачаючи безповоротно зір, ослаблими очима розбирав він довгими годинами стародавні пожовклі манускрипти; незважаючи на тяжку хворобу й фізичну слабість, наполегливо працював. Ні похилий вік, ні тяжка перевтома й нервове виснаження не зупиняють його: він подорожує у найвіддаленіші закутки країни, відкриває і пристрасно вивчає пам’ятки старовини, із запалом виступає на археологічних з’їздах, де завжди займав провідне місце».\nДо останніх днів життя Костомаров провадив велику роботу в Археографічній комісії, викликаючи своєю працездатністю та наполегливістю подив і щиру повагу вітчизняних дослідників та визначних учених світу.\n19 квітня (7 ст. ст.) 1885 року М. І. Костомаров помер у Петербурзі; похований на Волковому кладовищі.\nВ українську літературу Костомаров увійшов не тільки як поет, але і як драматург, белетрист. 1838 року він уперше в українській літературі виступив у жанрі історичної драми, опублікувавши п’єсу «Сава Чалий». В основу твору покладено сюжет відомої історичної пісні, в якій засуджується зрада. Ча́лий Са́ва ( 1741) — козацький полковник родом з села Комаргорода на Вінничині. Перебував якийсь час на Запорозькій Січі, згодом служив сотником надвірного загону у польських князів Четвертинських. 1734 року брав участь у повстанні гайдамаків на боці сотника Верлана. Після придушення повстання знову перейшов на польський бік і став на службу маґнатів Потоцьких як полковник надвірного війська. Був страчений гайдамаками з загону Гната Голого за зраду.\nАле Костомаров відійшов від народної пісні. Сава Чалий у нього, зрештою, позитивний герой; це хоробрий козак, відвертий, проте самолюбивий; він прагне слави, влади. Коли його не обрали гетьманом, він одвертається від товаришів, переходить до ворожого табору. Та серед ворогів йому нестерпно тяжко, і Сава повертається до співвітчизників, до своєї сім’ї і гине від руки свого колишнього приятеля Гната Голого, якого автор, всупереч історичній правді, наділив негативними рисами.\nДругою п’єсою Костомарова, що нею відкривався альманах «Сніп» 1841 року, є віршована трагедія «Переяславська ніч» з часів Богдана Хмельницького, Дія відбувається в Переяславі у великодню ніч. Організатором повстання виступає запорожець Лисенко, прибічник Богдана. Ватажком переяславського загону повстанців е Герцик, який має з першим великоднім дзвоном підняти народ проти загарбників — польської шляхти.\nНа передньому плані п’єси — романтичні герої з їх надлюдськими пристрастями. Козачка Марина, сестра Лисенка і наречена Герцика, кохає польського старосту, який очолює ворожий табір. Кріз.ь усю п’єсу проходить боротьба між особистим почуттям Марини та її громадянським обов’язком. Марина — патріотка-українка, ненавидить загарбників, та разом з тим вона любляча жінка; вона не може зрадити святій помсті своїх братів-співвітчизників, але й не може подолати могутнього почуття — любові до старости. І все ж патріотизм перемагає. Обов’язок перед вітчизною найвищий! І коли Лисенко, впевнений у тому, що любов остаточно засліпила сестру й витравила в ній громадянські почуття, з гнівом запитує:\nІ вона дотримує слова. Так Костомаров одним з перших в українській літературі змалював романтичний образ жінки-патріотки — гнівної, пристрасної, вольової. Але він не спромігся дати в п’єсі широкої соціальної картини визвольного руху народу. Соціально-класовий момент, що був вирішальним чинником повстання, у п’єсі затушовано. У боротьбі зі своїми гнобителями—польською шляхтою та їхніми прислужниками орендарями — переяславці виступають монолітним національним табором борців за Україну, за православну віру.\nУ п’єсі є багато суто художніх вад і прорахунків. Мелодраматична піднесеність, штучна декларативність не задовольняли пізніше й самого поета. В автобіографії він писав: «Сюжет трагедии взят из эпохи Хмельницкого — при самом начале его восстания, но мне значительно повредило доверие, оказанное таким мутным источникам, как «История русов» Конисского й «Запорожская старина» Срезневского; кроме того, я уклонился от строгой сообразности с условиями века, который взялся изображать, й впал в напыщенность и идеальность, развивши в себе последнюю под влиянием Шиллера».\nКостомаров не пішов за традицією Котляревського: в п’єсі немає етнографічного трактування теми, немає побутових сцен, пісенних партій, типізації мови дійових персонажів. Історико-літературне значення «Переяславської ночі» полягає в тому, що це була одна з ранніх спроб в українській літературі створити соціально-історичну драму.\nНайбільше значення серед п’єс Костомарова має його романтична драма «Кремуций Корд» (1849), написана під свіжим враженням допитів у справі Кирило-Мефодіївського братства. Благородний історик протистоїть всемогутньому тиранові Тіберію і численній зграї мого клевретів, донощиків, провокаторів і шпигунів. Для тирана Ті-бсрія Кремуцій Корд саме тому і є смертельним ворогом, що це людина чесна, правдива, благородна. Чесність — найбільша небезпека для тирана. «Это опасный человек,—вигукує Тіберій,—зто ужасный чсловек!.. Предать его суду!.. Что за беда, что нет закона против него? Разве нельзя толковать закон в разные сторони? Да что, в самом деле, они так ссылаются на закон? Я покажу им, что уважаю закон только потому, что мне так хочется; закон—для слабых тварей, а для цезаря нет иного закона, кроме его собственного произвола...»\nЧесний учений гине в тюрмі, але до кінця лишається поборником «равди, вірним народові: «О Рим! О несчастная Италия! Бедная моя родина! Что бы ни сталось со мною,—никакое горе, никакая мука не в силах преодолеть той горести, которая терзает моё сердце при мысли о твоем унижении!»\nП’єса пройнята виразними тираноборчими мотивами. Вона звучала досить злободенно в умовах російського самодержавного ладу, який гнітив усе живе, волелюбне. За своїм громадянським пафосом «Кремуций Корд»—один з найсильніших творів драматургії 40— йО-х років XIX століття.\nВизначне місце в літературній творчості Костомарова, поряд з поезіями й драмами, належить художній прозі. З прозових творів Костомарова, написаних українською мовою, слід відзначити оповідання «Сорок літ» (1840), надруковане пізніше російською мовою; «Казку про дівку-семилітку» (написана 1840 року, надрукована 1860 року), а також казки «Торба» і «Лови», опубліковані в «Молодику» (1843).\nВ оповіданні «Сорок літ» втілена філософсько-релігійна ідея неминучості покарання за вчинений злочин. Твір спрямований проти атеїзму і несе в собі зародки майбутніх толстовських ідей. Поряд з цим, у творі виразно звучить засудження тогочасного суспільного ладу, побудованого на насильстві, фальші й обмані. Автор проводить думку: всі багатії, оточені славою, шанобою, преклонінням,— великі злочинці; вони втратили совість, людяність, це виродки, що верховодять людьми.\n«Дві руські народності»\nВже незабаром потому, як з’явилася розвідка в «Основі», її перекладено на українську мову у львівському журналі «Слово», пізніще подав її в перекладі Ол. Барвінський у 2 томі своєї «Руської Історичної Бібліотеки» (Тернопіль, 1886. р.), а ще пізніше цей самий переклад, виправлений і трохи перероблений, передруковано у збірнику українських творів Костомарова, в серії «Руська письменність», видаваній львівською «Просвітою», заходом Ю. Романчука.\nПобудова дослідження на порівнянні двох народностей мала чітко окреслену політичну спрямованість. По-перше, М.Костомаров відшукує нові переконливі аргументи щодо правомірного обґрунтування утворення окремої української держави, виходячи саме з національної психології українського народу; по-друге, — це спроба автора наголосити на не ідентичності українського народу з російським, підкреслюючи цимнтичності українського народу з російським, підкреслюючи цим самобутність і самоцінність українців. Для обґрунтування своєї тези він звертається до аналізу сутності української психіки, способу життя, діяльності українця.\nМ.Костомаров уперше розкриває і «внутрішні принципи» чи причини буття українського народу, що окреслені сутністю його ментальності; обґрунтовує самобутність українського народу і його не ідентичність з російським народом. Серйозно рефлектує М.Костомаров і над такою ментальною ознакою українського народу, як його релігійність. Суттєвим моментом у даному контексті є оцінка Костомаровим російського православ'я як духовного інструменту насаджування російської імперської політики і руйнації українських засад духовного життя\nУ Кирило-Мефодіївському братстві Шевченко відразу став центральною особою не тільки як славний поет і художник: до того приєднувався особистий чар, який підкоряв йому всіх, хто з ним зустрічався. Була й ще одна причина популярности Шевченка: в добу панування романтизму він якраз був тим героєм, про якого мріяла молодь — був кріпаком,\nякий багато терпів у своїм житті, був людиною з маси українського народу, яка виросла під впливом історичних спогадів про козацтво, про гайдамаків.\nЯк фольклорист Шевченко здебільшого збирав рідкісні варіанти зразків народної творчості. Його записи загальною кількістю 61 твір (19 з них зроблено вперше) ввійшли до чотирьох альбомів, складених у різні роки. Частина зібраних матеріалів загинула під час арешту поета в 1847 р. Чотири пісні, записані в окремому зошиті у Сквирському повіті на Київщині (не зберігся), опублікував 1874 р. І. Рудченко у збірці «Чумацкие народньїе песни». Чимало фольклорних зразків містять Шевченкові повісті, «Дневник» та «Букварь южнорусский». Поета цікавили насамперед твори, сповнені обурення й ненависті до експлуатації і експлуататорів, твори, в яких було відображено класову боротьбу в покріпаченому селі:\nпісні наймитсько-бурлацькі, про сільську й козацьку голоту, про селянські повстання, гайдамацький рух,\nШевченко — найвидатніша постать в історії українського романтизму. Він не просто засвоїв ідеї та стиль нового літературного прямування, не тільки своєю творчістю сприяв його розвитку й остаточному утвердженню, а й вичерпав його можливості, поклав початок новим методам художнього освоєння дійсності. У нього щасливо поєднались вимоги часу з природним тяжінням особистості, традиції — з індивідуальними якостями таланту. Велика хвиля поступового руху підхопила Шевченкові симпатії і винесла його на вершини творчості.\nШевченків романтизм відзначається виразним революційним запереченням дійсності, виключною увагою до долі пригнобленого народу, до внутрішнього світу людини праці. Змальовуючи минуле, показуючи пафос визвольної боротьби українського народу, Шевченко закликав своїх сучасників наслідувати приклад предків і обурювався, якщо вони виявляли недостатню активність. Навіть у творах на побутові теми, де, здавалось би, він поринув у сферу буденних людських взаємин і формування характерів людей у попштх умовах становлення їх як особистостей, активність авторської позиції вимагала співвіднести позитивний ідеал з епохою, в яку жив поет.\nГерої його ліричних віршів, балад, побутових поем як натури духовно багаті, діяльні виявляють протест проти насильства, узаконеного класовим суспільством. Вони або гинуть, не сприйнявши дійсності, або вступають з нею у конфлікт, що виявляється у різних формах бортьби із суспільним злом.\nПорівняно ;і тпорами інших романтиків, твори Шевченка, який неначе синтезував романтичну традицію, взявши з неї найголовніше, позбавлені ускладненої фантастики, надмірної ідеалізації минулих часів, туги за козацькою славою, гетьманами. Його твори звернені не стільки в минуле, скільки у сучасне і майбутнє. Історичне минуле він розглядає як необхідну умову майбутнього, але ніколи як ідеал для сучасності. Навіть у ранніх історичних поемах, зокрема «Гайдамаках», минуле представлене як класове диференційоване суспільство, в якому є і козацька старшина, і рядове козацтво. Якщо й спостерігається запохлення героїкою, то насамперед героїкою народних мас, героїкою, породженою боротьбою не тільки за національне, а й за соціальне визволення. Особливо це стосується творів, написаних у 1845— 1847 рр., що, показуючи справжнє становище українського народу в умовах кріпосницького рабства, доводили необхідність знищення його як суспільної системи, яка пережила себе.\nІван Франко називає П. Куліша «перворядною звіздою» в українському письменстві, «одним із корифеїв нашої літератури». Відомий найбільше як автор першого україномовного історичного роману «Чорна рада». Був дуже освіченим. Писав українською та російською.\nПісля «щирого каяття» Куліша, клопотань сановитих друзів дружини та її особистих благань покарання було замінене: його ув'язнили на два місяці в арештантське відділення військового шпиталю, а звідти відправили на заслання в Тулу. На перших порах молодому подружжю було нелегко. Бідували, але проведені в Тулі три роки й три місяці не пройшли марно. Куліш пише тут «Историю Бориса Годунова и Дмитрия Самозванца», історичний роман «Северяки», який згодом з'явиться друком під назвою «Алексей Однорог», автобіографічний роман у віршах «Евгений Онегин нашего времени», роман «Петр Иванович Березин и его семейство, или Люди, решившиеся во что бы то ни стало быть счастливыми», вивчає європейські мови, осягає «механіку» романного мислення В. Скотта, Ч. Діккенса, захоплюється поезією Дж. Байрона і Ф-Р. Шатобріана, ідеями Ж.-Ж. Руссо.\nЗнайомство на Полтавщині (де Куліш хотів придбати власний хутір) із матір'ю автора «Тараса Бульби» і «Мертвих душ» спонукало його до підготовки шеститомного зібрання творів і листів Миколи Гоголя. Та найбільшим своїм творчим успіхом Пантелеймон Куліш вважав двотомну збірку фольклорно-історичних і етнографічних матеріалів «Записки о Южной Руси». З'явилися вони в Петербурзі в 1856 — 1857 роках у двох томах і викликали подив та захоплення. «„Записки о Южной Руси“ друкую з насолодою не тому, що в них є моє, а тому, що передаю світові пам'ятки духу народного, яким у моїх очах нема ціни», — так писав він в одному із листів до С. Аксакова.\nАле до реалізації цього ідеалу приступати було ще рано. Жила віра в заснування у Петербурзі українського журналу. Однак дозволу на це не одержує. Тоді хай буде альманах «Хата», вирішив письменник. А тим часом брат дружини Василь Білозерський клопочеться про видання першого українського часопису «Основа». П. Куліш разом із дружиною, яка починає друкувати оповідання під псевдонімом Ганна Барвінок, зразу ж захоплюється підготовкою матеріалів для цього літературного й громадсько-політичного журналу. Насамперед дбає про історичне виховання українського громадянства. Тому приступає до написання «Історичних оповідань» — своєрідних науково-популярних нарисів із історії України — «Хмельнищина» і «Виговщина». З'являються вони в 1861 році в «Основі». Сторінки цього журналу заповнюють і його перші ліричні поезії та поеми, що були написані вже після другої подорожі Західною Європою, яку він здійснив разом із Миколою Костомаровим.\nНаукова кар'єра Кулішеві не вдалася. Замість закордону він потрапив до Тули, де відбув три роки (1847-1850). По засланні він то намагається влаштуватися на службі в департаменті сільського господарства (чин і вислуга полегшували його становище), то бере участь у некрасовському (з 1847 р.) «Современнике». Року 1853-1854 він оселяється на хуторі Баївщина в Лубенському повіті, де йому дає змогу осісти його приятель, відомий етнограф Симонов (Номис). Тільки з початком нового царювання з'являється йому змога розгорнути широку літературну працю. Біографічна і текстова робота над Гоголем, видання граматики, повістей Марка Вовчка та Квітки, переробка для другого видання «Проповідей» подільського протоієрея Василя Гречулевича (1791- 1870), двотомні «Записки о Южной Руси» — все це припадає на триліття 1856-1858.\n1857 року виходить «Чорна рада» одночасно окремою книгою по-українськи та в журналі «Русская беседа» російською мовою. Звичайно, ми чуємо і читаємо про російський переклад українського тексту. Але при першому порівнянні впадає в око більша розволоклість російської «Чорної ради». По-перше, кожен її розділ починається епіграфом з народноїдуми або пісні; ці епіграфи в українському виданні 1857 р. відсутні. По-друге, в українському виданні пропущений цілий ряд експлікативних фраз, а інколи навіть уступів. Порівняймо для початку перші розділи російського й українського тексту. В описі Череваневого хутора у російському тексті після слів «прорублено было оконце» йде кілька рядків: «За отсутствием пушки, оно служило единственно для того...» В українському тексті цих слів немає.\nУкраїнський текст 1857 р. і російський «переклад» становлять, видимо, переробку одної з українських редакцій 50-х років, причому російський текст позначається більшою старомодністю манери. Цитацією джерел та авторськими коментарями він недалеко ще відходить від «Михайла Чарнишенка».\nСюжет «Чорної ради» взято з доби Руїни. Соціальні антагонізми, що виявились на Україні відразу по смерті Богдана Хмельницького і перетворили всю тогобічну «иже от Корсуна й. Белой Церкви Малороссийскую Украйну» на область, «пустыне оставленную», служать тлом для історії двох закоханих героїв Петра Шраменка та Лесі Череванівни. Пише Куліш цю річ не без потайного бажання створити пандан до гоголевого «Тараса Бульби». Гоголь дуже імпонує Кулішеві. Друкуючи «Чорну раду» на сторінках «Русской беседы», він віддає йому належну пошану: Гоголь збудив у російськім письменстві давно заснулий інтерес до українського слова, у нього «послышалось... что-то родное и как бы позабытое от времен детства», «открылся русский источник слова, из которого наши северные писатели давно уже перестали черпать». При всьому тому, «Тарас Бульба», як і інші українські повісті Гоголя, «мало заключает в себе этнографической и исторической правды». Гоголь плутає факти, помиляється в століттях, «пророкує в минулому». Тільки де пісня або народний переказ приходить йому на поміч, кидають йому іскорку світла, — він з подиву гідною гостротою зору схоплює контури доби; в результаті «верность красок» лише випадкова. Та пора, коли перекази з старовини набували під пером письменника «принадність і красу чарівної казки», минулася. Прийшла історична критика. Літопис Самовидця вивів на чисте псевдо-Кониського, спілкування з «безсторонніми» польськими істориками та археологами примусили тверезо глянути на героїчне козацтво. Відкинувши фарби епопеї та ідеалізацію минувшини, Куліш цілком «підпорядковує себе минулому», пише не так роман, як хроніку; замість твору, «потешающего воображение», хоче дати повість трохи дидактичного жанру.\nПомер 6 (18) вересня 1875 в Санкт-Петербурзі.\nУ 1825–1834 роках служив у війську. Вийшов у відставку в чині поручника, та повернувся до свого маєтку. Поруч з його хутором був хутір Мотронівка, що належав далеким родичам Забіли панам Білозерським. Поет закохався у Любу Білозерську, що була сестрою українського громадського та літературного діяча, журналіста Василя Білозерського, українського фольклориста й етнографа Миколи Білозерського та письменниці Ганни Барвінок — дружини Пантелеймона Куліша. Дівчина теж покохала Забілу, відбулися вже заручини і призначена дата для шлюбу. Та в цей час неподалік Мотронівки купив собі село багатий вдівець, поміщик Боголюбцев і батько Люби Білозерської силоміць віддав її за нього. Забіла дуже болісно сприйняв цей удар і сильно змінився, перетворившись з веселого і дотепного молодого чоловіка на сумну людину, яка виглядала старше за свої роки, почав сильно пити. Решту життя провів на своєму хуторі поблизу Борзни. Помер поет в листопаді 1869 року у Борзні.\nТим часом вірші поета були добре відомі в народі, поширювались у рукописних збірках, виконувались як народні пісні. «Гуде вітер вельми в полі» та «Не щебечи, соловейку» покладено на музику Михайлом Глінкою:\nСолом’яні і залізні, —\nДо своїх віршів «Не плач, дівчино», «Голуб», «Човник» та інших Забіла сам створив мелодії. Джерелом глибокого ліризму його поезії є народна пісня, її образні і мовні багатства. У багатьох віршах («Зовсім світ перевернувся», «Маруся», «Сирота» тощо) поет порушував тему соціальної нерівності. Йому належать також гумористичні поезії, що є обробкою народних оповідань у бурлескному стилі («Остап і чорт», «Весілля»), твори на побутову та історичну тематику, послання знайомим.\n«Беручи цю людину в цілості, мушу сказати, що був це чоловяга з великим природним даром… Хоч, може, хто й здивується, та я скажу, що це в нас був би другий Гоголь, ще, може, до того Гоголь український, коли б у нього була така дорога, як у Гоголя, і такі приятелі», - відзначав Пантелеймон Куліш.


Гірські хребти Українських Карпат витягнуті з північного заходу на південний схід, що збігається з п | novageografia.com\nПередкарпатська височинна область знаходиться в межах Львівської, Івано-Франківської і Чернівецької областей. Простягається вздовж Зовнішніх Карпат з північного заходу на південний схід. Це височина з висотами від 200 до 700 м. Вона приурочена до Передкарпатського прогину, що заповнений потужною товщею неогенових відкладів — глин, пісковиків, мергелів, сланців, а також антропогенових водно-льодовикових, річково-озерних піщаних, глинястих, галечникових! нашарувань. Клімат помірно теплий, з надмірним зволоженням. За рік там буває 600—750 мм опадів. Ліси займають близько 25 %, а болота — 10 % території області. В Перед-карпатській височинній області поширені передгірні, горбисті, терасово-рівнинні ландшафти з дубовими і грабово-дубовими лісами на дерново-підзолистих, поверхнево оглеєних і лучних ґрунтах. Великі площі зайняті сільськогосподарськими угіддями. На орні землі припадає близько 40 %, на сіножаті і пасовища — 25 % території.\nДо неї входять Східні Бескиди, Горгани, Покутсько-Буко-винські Карпати. Це середньо- і низькогірні хребти з висотами 800—1 000 м. Вони складені крейдовими і палеогеновими гірськими породами: чорними сланцями, пісковиками та ін. Схили хребтів пологі, вершини — куполоподібні. Вони перетинаються долинами річок Прута, Черемоша, Серету та ін. Клімат області прохолодний, вологий. За рік тут буває від 700—800 до 1 000 мм опадів. Це сприяє інтенсивному поверхневому змиву, утворенню сельових явищ в басейнах річок Черемош, Серет.\nново-широколистими лісами. Середньогірні хребти Горган займає субальпійський пояс з кам'янистими осипищами, криво-ліссям, гірськими луками (мал. 58).\nДо Вододільно-Верховинської фізико-географічної області входять гірські хребти Вододільний, Верховинський, Горгани, а також Ворохта-Путильське низькогір'я, Стрийсько-Сянська верховина, Воловецька верховина, Ясінська міжгірна улоговина. Область знаходиться в межах Львівської, Івано-Франківської і Закарпатської областей. Гірські хребти складені породами крейдового і палеогенового періодів — сланцями, пісковиками та ін. У рельєфі переважають низькогірні і середньогірні хребти з висотами 800—1 200 м, міжгірні улоговини, низькогірно-увалисті малолісисті місцевості — верховини. Клімат помірний, прохолодний. Середні температури\nсічня -8,5 .-5 °С, липня +13 . +17 °С. Річні суми опадів у низькогір'ях становлять 750 мм, у середньогір'ях — до 1 500 мм. У ґрунтовому покриві поширені буроземні ґрунти, на яких ростуть ялинові ліси. Значні площі зайнято вторинними (післялісові) луками, орними угіддями. У ландшафтній структурі Вододільно-Верховинської області переважають низь-когірні схилові і міжгірно-улоговинні ландшафти. Природні умови області сприятливі для розвитку лісового господарства, міжнародного туризму тощо.


ПРОБЛЕМА МЕТОДУ ПІЗНАННЯ: ІСТОРИКО-ФІЛОСОФСЬКИЙ АНАЛІЗ\nГоловна Реферати українською Дисертації та автореферати ПРОБЛЕМА МЕТОДУ ПІЗНАННЯ: ІСТОРИКО-ФІЛОСОФСЬКИЙ АНАЛІЗ\nБевз Микола Васильович\nПРОБЛЕМА МЕТОДУ ПІЗНАННЯ:\nРобота виконана на кафедрі логіки та кафедрі історії філософії філософського факультету Київського університету імені Тараса Шевченка.\nХоменко Ірина Вікторівна, кафедра логіки\nфілософського факультету Київського університету\n1. Доктор філософських наук, професор Загороднюк Валерій Петрович, старший науковий співробітник Інституту філософії імені Г.С.Сковороди НАН України.\n2. Кандидат філософських наук, доцент Решетник Михайло Дмитрович, кафедра історії філософії філософського факультету Київського університету імені Тараса Шевченка.\nПровідна установа – Національний педагогічний університет імені М.П.Драгоманова, кафедра філософії, м.Київ.\nЗахист відбудеться “22” лютого 1999 р. о 14 годині на засіданні\nспеціалізованої вченої ради Д 26.001.27 у Київському університеті імені Тараса Шевченка (252017, м.Київ, вул.Володимирська, 60, ауд.330).\nЗ дисертацією можна ознайомитись у науковій бібліотеці Київського університету імені Тараса Шевченка (вул.Володимирська, 58).\nАвтореферат розісланий “22” січня 1999 р.\nАктуальність теми. Критичний аналіз філософських вчень не стільки ставить за мету осягнути історію філософії в цілому, скільки веде до самоусвідомлення історичної конкретної епохи. Історія філософії, як наука, породжує новий феномен – філософію історії філософії, а останнє призводить і до нового розуміння власне філософії, як зрілості методологічного мислення. На сучасному етапі превалюючою тенденцією є розуміння філософії як форми чи методу пізнання, як системи поглядів, чи підходу до пізнання світу. Філософія, в цілому, постає як “наукова філософія”, поступово втрачаючи статус “науки наук”. При цьому, метод пізнання стає теоретичним ядром методології як науки, шукаючи відповіді на проблеми буття і пізнання. Звідси і розмаїття пізнавальних проблем: підходи, шляхи, способи та засоби, ступені та форми, принципи, тенденції пізнання тощо.\nМіра розробленості проблеми. На фоні відмови від класифікаційної схеми “матеріалізм - ідеалізм” сучасна світова та українська філософія продовжують інтенсивно досліджувати постаючі проблеми, визначаючи цим свої предмет та зміст. Тривалі філософські дискусії визначають, що історія філософії залишається пізнавальним феноменом, який власне і породжує суперечливі підходи, колізії тощо, тобто історія філософії залишається як гносеологічною, так і герменевтичною проблемою. Наприклад, вже Середньовіччя закріпило за наукою сферу так званого позитивного знання, що і визначило постаючі наукові методи. Аналітичний підхід до позитивного знання поступово формував знакове, формально-логічне мислення. Така позитивізація ставала ознакою всіх наукових систем, визначаючи цим і форми раціоналізму.\nРеферат на тему: ПРОБЛЕМА МЕТОДУ ПІЗНАННЯ: ІСТОРИКО-ФІЛОСОФСЬКИЙ АНАЛІЗ


Ірина Федишин показала підготовку до зйомок: відео\n17 листопада 2020, 18:36 Читать новость на русском\nВиконавиця оприлюднила відео на особистій сторінці в інстаграмі. За її акаунтом стежать 364 тисячі користувачів соціальної мережі, які з нетерпінням чекають на нові публікації своєї улюблениці.\nЧитайте також Ірина Федишин пояснила, чому продала квартиру в Болгарії за лічені місяці після покупки\nПідготовка Ірини Федишин до зйомок\nСудячи з геолокації, ролик був знятий в Києві. Ймовірно, Ірина позувала у власній квартирі в столиці. На відео вона зображена на тлі стіни та великого телевізора. Знаменитість тримає у руках плойку, за допомогою якої закручує волосся у фірмові локони. На обличчі у Федишин макіяж з акцентом на очах та матовою помадою на губах.\nТа найбільше увагу привертає звабливий look артистки. Ірина стояла спиною до камери, показавши пружні сідниці. Вона була одягнена в обтислі штани помаранчевого кольору, що гарно підкреслили її спокусливі форми. Також бачимо на співачці чорний топ на бретелях.\n"Готуюся до зйомки", – написала Федишин під відео.


Головна /\tНОВИНИ /\tПодії /\tЗагальнуніверситетські /\tСтудентка НПУ імені М.П. Драгоманова – майстриня петриківського розпису\nІрина з дитинства вбирала в себе магію вишуканих візерунків народних рушників, які щедро вишивала її бабуся; у шкільні роки із захопленням наполегливо відтворювала особливі рухи й доторки пензлю відомих майстрів петриківського живопису.\nЗа час навчання в університеті вона створила численні композиції, де традиційні мотиви тісно переплелися з їх сучасним осмисленням. Її візерунки наповнені сонцем – в них є щось наївне, чисте й чарівне, родом із дитинства.\nКуратор мистецького проєкту виставки магістр кафедри образотворчого мистецтва Анна Шовкопляс представила найкращі роботи молодої художниці. На відкритті також прозвучали теплі слова Ірині, її шкільним педагогам, університетським викладачам, друзям і прихильникам творчості.\nЕмоційну атмосферу вечора підтримали народні мелодії у виконанні тріо бандуристок факультету мистецтв імені Анатолія Авдієвського.\nРодзинкою виставки став майстер-клас Ірини Петрик, під час якого всі охочі змогли спробувати виконати основні елементи петриківського розпису. Тож запрошуємо всіх долучитися до магії цього виду мистецтва. Українським традиціям жити!


Пожежа за пожежею… - 0352.ua\nПожежа за пожежею…\n16:25, 29 березня 2011 р.\nНещодавно у селі Пановичі Підгаєцього району загинув у вогні 43-річний чоловік. Він заснув напідпитку з цигаркою у найманому житлі. Така необережність завдала чималих збитків господині помешкання і коштувала квартиранту життя.\nА в Тернополі горить сміття. 28 березня пожежа виникла в підвалі житлового будинку на проспекті Злуки, 28, а вночі 29 березня горіло сміття в контейнерах на вул.Нечая.\nВ управлінні МНС в області просять дотримуватися правил безпеки і не легковажити з вогнем.


Народившись 86 років тому у Вербні, за два кілометри від зна- менитих Козацьких могил, я розпочав тут свій складний життєвий шлях і пройшов його за зміни п’яти політичних систем — Поверсальської Польщі, перших совітів, німецької окупації, часів українських національно-визвольних змагань, повоєнної радянської влади з тим, щоб при подальшому формуванні не втратити набутого, зберегти його і врешті віддати сповна свої знання, досвід та енергію утвердженню Української державності. Свої враження з побаченого, пережитого і не забутого ми (В. Яблонський та О. Яблонська) виклали в монографії “Нескорена Волинь”, яку готуємо до видання. Спонукала нас взятися за перо складність проблеми, надто велика заполітизованість її у Польщі і недостатня обізнаність з нею наших читачів (згідно з даними Центру Разумкова, лише 8% українців добре поінформовані про ті події, близько 28% — “щось чули про них”, майже половина респондентів чесно зізнавалися, що не чули про цю трагедію взагалі нічого). Тому ми вирішили розповісти землякам дещо з їхньої історії. Ми не можемо спокійно реагувати (чи взагалі не реагувати) на безпідставне звинувачення нас у геноциді стосовно поляків. Проте спростувати його можна лише на основі фактів, конкретних прикладів, наявної інформації і зацікавлення нею.\nЗосереджуючись на сказаному вище, хотілося б, перш за все, підкреслити, що Волинь, як важливий форпост України, з найдавніших часів брала на себе весь тягар першого удару воєнних і міжвоєнних протистоянь в захисті свободи, честі і гідності свого народу, незалежності Батьківщини. Мужньо переживши стільки війн, нашесть, окупацій і зазіхань на свою землю, віру і мову, наш народ не поступився ні однією з цих своїх чеснот, і ми маємо повне право сказати за Т. Шевченком: “у нас нема зерна неправди за собою”, ми ніколи не виявляли зазіхань на чужу землю та боролися за свою — зі всіма тими, хто хотів її у нас забрати.\nАналіз причин поразки революції показав, що для перемоги ворога недостатньо військової потуги, потрібна ще й ідеологія, здатна підняти людей на боротьбу. І в результаті таких роздумів розкидані по світу учасники національно-визвольних змагань, зібравшись у 1929 р. у Відні на Великий збір, створили Організацію українських націоналістів (ОУН), метою якої визначили відновлення Української Самостійної Соборної Держави (УССД) на всіх українських етнічних землях. Головою ОУН обрали Є. Коновальця. Побачивши в українському національно-визвольному русі конкурента своїй політиці, більшовики підступно вбивали одного за одним лідерів цього руху. Так, в 1926 р. вони підло вбили в Парижі С. Петлюру, в 1938 р. — Є. Коновальця, в 1950 р. — Шухевича, в 1959 р. — С. Бандеру, що завдавало значної шкоди українській справі.\nПро смерть С. Петлюри: про те, що знищення Петлюри було операцією радянських спецслужб, свідчив працівник КДБ Петро Дєрябін, який 1954 року перейшов на бік аме- риканців і розповів про це під час виступу в Конгресі США. Похований Петлюра на кладовищі Монпарнас у Парижі. 40 польських генералів в день похорону Симона Петлюри стали на коліна в костьолі у Варшаві. Оце справді честь офіцера, генерала.\nА світ все відвертіше готувався до війни Німеччини з СРСР. ОУН не мала своїх збройних формувань для участі у війні. Вона могла лише підтримати ту чи ту збройну силу. Можливий конфлікт між Німеччиною та Радянською Росією здавався ОУН прекрасною нагодою для створення власних збройних сил.\nЗ такими намірами ОУН увійшла в Другу Світову війну. І проникнувши слідом за німецькими військами до Львова, ОУН, не гаючи часу і не проконсультувавшись з німцями, відразу проголосила 30 червня про відновлення Української Держави. Проте цілі ОУН і гітлерівців були різними: українські націоналісти розцінювали напад Німеччини на СРСР, як можливість встановлення незалежної української держави, а німці вбачали в ОУН диверсійну силу для створення хаосу в радянському тилу. Така поведінка ОУН не сподобалася німцям, і коли Бандера відмовився відкликати Акт відновлення Української Держави, спочатку арештували його і членів українського уряду, а 25 листопада 1941 р. гестапо видало таємний наказ про арешт усіх активістів руху Бандери.\nЧерез місяць після проголошення у Львові Акта відновлення Української держави — 30 липня 1941 р., Польський еміграційний уряд у Лондоні поновив перерване 17 вересня 1939 року (у зв’язку з війною) співробітництво з СРСР, підписавши Акт Сікорського-Майського, згідно з яким в надісланій з Москви телеграмі (цитуємо) “СРСР виступає за створення незалежної польської держави в кордонах національної Польщі, включаючи деякі міста і області, які нещодавно відійшли до СРСР”. Населення Західної України тепер виявилося подвійної належності (як у тій пісні: “чи ти Ясь, чи ти нє, сподобався ти мнє”). Це викликало обурення у волинян, а керівництво Союзу Війни Збройної у Варшаві, як господарі, почали надсилати на Волинь своїх емісарів для організації збройних формувань і підпільних груп. Упродовж 1942—1943 р. на території Волині постало кілька десятків таких баз.\nУ кінці 1941 і протягом 1942 р. німці вирішили провести очистку території рейху, застосовуючи масові арешти та знищення членів українських націоналістичних організацій. В лютому-березні 1942 р. у Бабиному Яру було розстріляно 621 члена ОУН(м), у липні 1942 р. було розгромлено київську референтуру ОУН(б), у жовтні-листопаді 1942 р. було страчено 210 членів ОУН(б). Водночас німці стали все частіше проводити каральні акції серед українського населення за непослух. Не можна було миритися з цим далі, треба було започатковувати опір.\nПерші загони під назвою УПА—“Поліська Січ” створив з початку німецько-радянської війни отаман Тарас Бульба-Боровець в Олевському районі на Поліссі. Керівництво бандерівської течії до середини 1942 р. негативно ставилося до партизанських методів боротьби, проте ситуація вимагала дії і ОУН (б) вирішила об’єднати всі партизанські формування самостійницької орієнтації в єдину потужну повстанську армію. Так, частина загонів Бульби-Боровця погодилися на об’єднання в рамках ОУН (б), незгідні створили окреме формування під назвою Армія УНР. Першим командиром УПА став військовий референт крайового проводу ОУНСД ПЗУЗ Василь Івахів, однак 13 травня 1943 р. він загинув у бою з німецьким військовим підрозділом біля с. Черниш Колківського р-ну (Волинська обл.). Після цього обов’язки командира УПА взяв на себе провідник ОУНСД на ПЗУЗ Дмитро Клячківський (“Клим Савур”, “Охрім”).\nА на Холмщині, яка ввійшла 1939 р. до складу Генеральної губернії, німці, заграючи з польською частиною населення краю, яка складала тут понад 65%, стали призначати старост, війтів, учителів тощо винятково з поляків, спровокувавши цим польсько-українське протистояння, яке поступово переросло з поодиноких до масових виступів. На доповнення до цієї провокації німці вирішили створити на Холмщині зразкову німецьку колонію “Гіммлерштадт”, заселену рейхсдойчами, фольксдойчами та голландцями, виселивши для цього 200 тис. поляків з чотирьох повітів Люблінського дистрикту.\nОперація проводилася взимку. До її проведення залучили допоміжну українську поліцію. Тисячі поляків, виселених взимку зі своїх домів, перейшли в АК, всі свої образи та незадоволення вони перенесли на українську поліцію і розпочали відплатні акції проти українців. Польське підпілля на Грубешівщині знищило п’ять українських сіл і викликало численні людські жертви — 2 тис. українців, ще тисячі перетворилися на біженців. Маси українців потягнулися через ріку Західний Буг на Волинь, перенісши з собою іскру спротиву, що запалила багаття волинської трагедії.\nВиникла непередбачувана ситуація. Справа в тому, що прийнята Великим Збором програма ОУН проголошувала ворогом №1 для України більшовиків. Про вороже ставлення до поляків не було жодної мови, а тут все змінилося. Ворогом №1 виявилися німці, ворогом №2 (а в даній ситуації №1) стали поляки, а більшовики перемістилися на третє місце, хоча все визначали обставини. Залежно від ситуації ці вороги мінялися місцями, але всі вони були й іноді виступали всі три разом.\nОУН(б)—УПА швидко розросталася у велику, добре організовану партизанську армію, яка захопила контроль над значними частинами Волині і створила тут так звану Колківську республіку, для боротьби з якою нацисти застосували всі види військової техніки — танки, панцерники, авіацію.\nНе зупиняючись на окремих протистояннях, їм відведено в книзі належне місце, підкреслю — лише окремі з них.\nБезприкладним за рівнем героїзму та жертовності стали два бої УПА — у вересні 1943 року в Новому Загорові, в мурах старовинного Загорівського монастиря, та 21—25 квітня 1944 року біля урочища Гурби. В першому бою здоровенні мури монастиря прийняли під свій захист 44 мужніх повстанців, які витримали бій проти понад 1500 бійців німецьких військ дві з половиною доби. У нас немає іншого прикладу для порівняння з мужністю та жертовністю цих волиняків (хіба що в наш час бій воїнів АТО за Донецький аеро- порт). Вічна їм пам’ять, честь і слава.\nДруга битва відбулася на півдні Здолбунівського району, у якій понад 4 тисячі повстанців виступили проти “загороджувального” загону військ НКВС загальною чисельністю майже 30 тисяч з гарматами, танками й літаками. Безумовно, такий потужний бій обійшовся великими жертвами з обох сторін, але це також приклад, якого не викреслиш з історії України, з історії національно-визвольних змагань.\nУПА вело війну на три фронти, і якщо сумарно об’єднати понесені на них жертви, то тут голова йде обертом, бо це була справді Волинська трагедія, і цей народ вистояв і врешті проголосив незалежність своєї держави, за яку боролися і гинули лише впродовж останніх 100 років тисячі і тисячі Героїв України.\nЦікавий і остаточно не розшифрований ще один факт боротьби за Волинь, за Україну. Ми наче знаємо з літератури про нього все, але подумаймо, чи все. В червні 1942 року в поліські ліси до загону червоних партизан “Победители” закинули десантом розвідника-диверсанта Кузнєцова, який, як нам відомо з книги Медвєдєва “Это было под Ровно”, виконував замахи на високопоставлених німецьких військових керівників. Проте, чому він на місці кожного вбивства “випадково губив” список діячів українського підпілля, певні документи про УПА, звідки у нього взялися ці документи, і чому він співпрацював з польськими розвідниками, а не червоними — ніде жодного слова не сказано. Є над чим задуматися. Попередній, навіть поверхневий аналіз показує, що головним завданням Кузнєцова була підривна діяльність проти УПА, а вбивства німецьких чинів служили всього-на-всього інструментом виконання цих завдань. Керував програмою П. Судоплатов, той самий Судоплатов, що знищив Є. Коновальця і керував знищенням інших “ворогів” радянської системи. Важко докопатися до істини. Ніхто не підозрював, що вбивства Кузнєцовим німецьких військових у Рівному та Львові фактично були замаскованим інструментом боротьби з українським національно-визвольним рухом. Прикро за понесені жертви. Серед розстріляних людей у відповідь на ці атентати було багато достойних націоналістів, зокрема, полковник армії УНР Коваленко, сотник УНР Ружицький, редактор друкарні ОУН у Рівному Рибак, тут мученицьку смерть прийняли священики Української Автокефальної Церкви о. В. Мисечко та о. С. Клубок. Всіх не перерахуєш. Отже, Українська революція явилася у нас у різних проявах і вимірах. У багатьох людей мимоволі виникає питання: ким були учасники української революції (а ким були учасники Майдану?) — українськими патріотами, хоча на окупованій німцями території, у зв’язку з адміністративним безладом, як і у нас на Майдані, поряд з палкими патріотами оберталося багато всіляких осіб, і чим займався кожен з них, важко сказати. А коли протистояння набирало форми типової жакерії, селянської стихії, то тут взагалі важко дати однозначну оцінку. І не дивуйтеся такому різноманіттю народного повстання, бо це не були військові операції із заздалегідь розробленою штабом тактикою бою. Чи забули, скільки патріотів було винище- но в польських, більшовицьких, німецьких тюрмах та концтаборах, розстріляно каральними експедиціями? Залишилися ті, кого просто не встигли знищити. Тому кожен випадок треба розглядати окремо.\nНа території Дубенщини діяв мужній курінний УПА Чубатий — високий, симпатичний, з кучерявим чубом з-попід шапки, в киреї. Гроза для ворогів. А його рідний брат, мобілізований в 1940 р. до лав ЧА, був радянським офіцером. Трагічний випадок стався, коли брат захотів побачитися з братом; зустрілися в батьківській хаті, обнялися, сіли за стіл, а із-за вікна обізвався кулемет. Офіцер ЧА впав наповал, а Чубатий через декілька днів приїхав у повному параді зі своїм ескадроном до Дубенського райвідділу міліції і здався. І вже полетіли голови вчорашніх соратників Чубатого, яких він видавав безбожно одного за другим. Страшно згадувати. Зустрічаючись з ним випадково на вулиці, відчував якийсь страх, бо тепер не знав, хто він насправді: герой чи зрадник? І закінчив він життя також не краще.\n— Волинська трагедія була епізодом Другої світової війни та української національно-визвольної революції; — події Волинської трагедії відбувалися на етнічних українських землях, на які не мали права ні поляки, ні німці, ні більшовики;\n— відплатні акції ОУН—УПА не поширювалися на традиційні польські території;\n— український національно-визвольний рух в жодному разі не був замахом на польську державність, якої в роки війни не існувало, а був продовженням української революції.