Enetri - Чи має право на існування російська версія енетрі?\nЧи має право на існування російська версія енетрі?\nДенис Мінєєв 28.07.2009 06:18\nПерейду на русский раз мы тут обсуждаем именно это. А что именно на русском? интерфейс? так его вроде и не много. Статьи? насчет двуязычного варианта каждой я сильно сомневаюсь, а насчет хороших статей на русском.. так я, вроде, нигде не видел ограничения на написание статей только на украинском... (поправьте меня если я ошибаюсь) Я так понимаю ресурс,в определенном смысле, самоорганизуется.. и уж если сообществу это так будет противно оно, просто, заминусует (это кстати к топику про необходимость или нет кармы)... или наоборот...\n+2Enetri 28.07.2009 08:07\nограничения на написание статей только на украинском..\nДо обговорення цього питання всією спільнотою проекту ми тимчасово вводимо таке "обмеження". Відповідну рекомендацію вже опубліковано у секції /info/, з гіперлінком на цей топік. Просимо віднестися до цієї "дискримінації" зі зрозумінням :)\n+2Enetri 28.07.2009 13:35\nВелике прохання до всіх утиматися від мінусування за коментарі в цьому топіку!\nНехай це буде ще одним невеликим добровільним мораторієм, гаразд? Дякуємо :)\nЯрослав Давидовський 29.07.2009 13:44\nСпеціальний топік для тих, кому може знадобитися допомога з перекладом публікацій на українську. А також для всіх, хто воліє таку допомогу надавати )\n+4Олександр Качанов 28.07.2009 09:14\nРос. мова дасть змогу вільно копіпастити російські сайти новин. Воно нам треба?\nДенис Мінєєв 28.07.2009 09:25\nможливо я помилюсь, та якщо перевести статтю це вже не буде копіпастом (щось таке)?\nОлександр Качанов 28.07.2009 10:33\nТехнічно переклад копіпастою не є. Але це тільки технічно.\n+4sybrex 28.07.2009 10:29\nДумаю, що мова є одніє з основних фішок цього сайту, що відрізняє його від аналогів таких як хабр.\n+2Денис Мінєєв 28.07.2009 10:56\nдоцільніше, на мою думку, щоб головною фішкою будь-якого проекту було його наповнення, та толерантне відношення до всіх його учасників незалежно від мови, якою вони володіють (чого часто не зустрінеш на суто російськомовних сайтах), якщо це зрозуміло спільності ресурсу... навіщо створювати ресурс, з тими самими помилками, але протилежного знаку... на відміну від тих самих росіян, яких фобія до інших мов викликає прояв агресії, я пишаюся (що може робити і більшість українців) знанням декількох слов'янських мов, та ін. Чи мета проекту створення суто Національного ресурсу лише для україномовних? тоді це також фобія.\n+1Нестор Іванович 29.07.2009 16:30\nСтворення ресурсу для україномовних - фобія?\nДенис Мінєєв 29.07.2009 19:39\nчитайте уважно всі мої коментарі і Ви зрозумієте, що саме я мав на увазі.\n-1Artem 28.07.2009 11:11\nНа мою думку обмежувати цей ресурс тільки українською мовою неправильно і недоцільно.\nПо-перше: на Україні дуже багато саме українців які спілкуються російською мовою (я, наприклад, саме з таких).\nПо-друге: невже буде так погано, якщо на даному ресурсі будуть з'являтись люди і записи, наприклад, з Росії або Білорусі? Навіщо заздалегідь накладати певні обмеження які не збільшать аудиторію та наповнення ресурсу, а навпаки можуть відштовхнути велику частину людей?\n+4chugylo 28.07.2009 13:46\nЕнетрі ніколи не будуть мати стільки багато читачів, як російські і західні аналоги. Думаю, краще із цим змиритися, а наповнювати український ринок і стати на ньому лідером.\n+1ddrop77 28.07.2009 14:30\nВибачте, але в цьому, мені здаеться, Ви не праві...\nЯк вже писав dmineev\n...фішкою будь-якого проекту було його наповнення, та толерантне відношення до всіх його учасників незалежно від мови, якою вони володіють...\nЯкщо на ресурсі буде цікавий контент, то ті самі "хабровчане" почнуть переводити статі і публікувати їх на Хабрі.\nА звідси - популярність і звернення уваги величезного контингенту людей, які розуміють українську (а таких дуже і дуже багато).\nArtem 28.07.2009 15:57\nНу, знаєте, є таке прислів'я: "Плох тот солдат, который не хочет стать генералом". Якщо спочатку обмежувати себе будь-якими рамками (як, в даному випадку, мовними), так звичайно - ніколи не стане. Інтернет має одну дуже гарну рису - в ньому немає кордонів і обмежень, якщо їх навмисно не створювати. Я впевнений, різниця між, наприклад, Хабром і Енетрі для користувачів може бути лише в написані його домену, в тому сенсі, що не має значення на території якої держави розташовані сервера, або власник даного ресурсу, або інше. Якщо хтось хоче спілкуватись українською мовою - будь ласка, це його право, якщо інший не хоче читати статті написані українською - хай не читає, і навпаки.\nЗвідки ідея що обмеження інших мов більш популяризують свою рідну? Здається це твердження помилкове...\n+8Нестор Іванович 29.07.2009 16:36\nПо-перше, в Україні, а не на Україні. По-друге, є досить велика частина українців, які не володіють російською. А якщо прислухатись до вас, то найдоцільніше писати статті китайською - китайців ціла купа.\n+2tercius 29.07.2009 17:45\nну от, ви тут ще побийтесь, гарячі фінські хлопці!\nimho, топікстартер висунув цілком пристойну і адекватну ідею (можливо, що лиш трішки завчасну:) про доцільність кількох мовних ВЕРСІЙ сайту, от і все! ніхто ж не пропонує вам ліпити все в один вінігрет - українську, російську ну і англійську заодно...\nне полініться, поскрольте на сам верх - адже топік саме так і називається: "чи має право на існування російська ВЕРСІЯ енетрі?" ...ну а рівно з тим самим успіхом може бути і англійська, польська, угорська, болгарська і багато інших те-де.\nа хто зна, може енетрі колись і до цього рівня доросте? :)\nособисто я - був би обома руками "за" )))\n+1Денис Мінєєв 29.07.2009 19:50\nхотів написати більш гнівний коментар, та передумав, адже цей холівар надоїв вже всім, і більшість прийшла до прийнятного висновку, але писати свої п'ять копійок розпалюючи його продовження на мою думку не етично для цієї спільноти. На мою думку сила в єднанні, а не розпалені чергового холівару (вибачте не зміг підібрати більш прийнятного та м'якішого висновку)\n-1Artem 29.07.2009 20:48\nВсе ж таки дозвольте наполягти: не в Україні, а НА. Сподіваюсь ніяких поганих асоціацій з цим не випливає? А щодо китайців - напевно ви праві, їх багато, але не НА Україні, і, навіть, не В Україні. Вони тут не до чого, давайте їх не будемо вплутувати. Невірно ви до мене прислухаєтесь :)\n+3Нестор Іванович 30.07.2009 06:54\nГраматика Української мови не погоджується з вами.\nArtem 30.07.2009 08:20\nВи не граматика, пробачте... Не бачу сенсу далі сперечатися, нехай кожен буде зі своєю думкою. На мій погляд всю цю дискусію можна припиняти. Доводів і за і проти вже достатньо, давайте вже приймати рішення.\n+6Нестор Іванович 30.07.2009 09:35\nЯ і не дискутую - тут не має місця для дискусії. Як і у випадку з граматикою, так і у випадку вибору мови. Перше треба знати іще зі школи, а друге - абсурд.\nЯ немаю нічого проти російської мови. Зареєстрованій на багатьох російськомовних ресурсах і спілкуюсь там російською. Також я не проти багатомовності. Просто я не розумію чому на українському ресурсі повинна бути російська мова. Логічніше було б зробити англомовну версію - англійська сьогодні є міжнародною мовою і зрозуміла для багатьох - і росіян в тому числі.\nНе треба переносити дурну звичку ураїнськогог суспільства робити поблажки російській мові, адже російська аж ніяк не є мовою, яка потребує захисту і підтримки.\n+3slik 28.07.2009 11:49\nЯ проти російської на даному ресурсі. Російськомовного достатньо і без енетрі. А якшо хочеться популяризації шляхом інтернаціоналізації (рівносильно русифікації), то взагалі не бачу толку з створення цього ресурсу.\n+5Денис Мінєєв 28.07.2009 12:21\nВідмова від інтернаціоналізації рівноцінна відмові від інтернаціонального інтернету. А навіщо? Друга справа популяризація власне україномовних статей і новин (і в даному випадку я перший почну це робити) в противагу іншому, задля популяризації власне рідної мови в інтернеті. Але обмежувати думку інших лише тому що вона не є українською (хоча Ви напевно вільно її розумієте) досить дивно, напевно я ще м'яко висловлююсь, це власне те саме, що роблять деякі представники Рунету, при вигляді на коментар написаний українською... Я вже казав свою думку стосовно цього вище. Краще мати ресурс який приймає досвідчену спільноту. Чим створювати противагу російським сайтам.\nslik 28.07.2009 12:45\nЯкшо людина досвідчена, то може і на українській мові написати, використовуючи перекладач (людина ж досвідчена, знає шо це таке, чи не так ?)\nЯ, наприклад, на англомовному/російськомовному сайті/форумі не стану українською писати, з поваги до інших, відкрию транслейтер.\n+1Денис Мінєєв 28.07.2009 13:26\nнапевно не зовсім коректні приклади.\nПо-перше: адже я показував, що відмінність полягає не створенні також самого сайту, але з протилежною мовою тільки тому, що приємніше українською («Yankee go home!»). Висловлюючись вашими ж словами тоді: «взагалі не бачу толку з створення цього ресурсу». В мне немає фобії стосовно неукраїнських мов.\nПо-друге: приводити приклад стосовно російських та англомовних ресурсів некоректно, тому що, якщо мова іде про Росію, то напевно там абсолютна більшість (я маю на увазі в інтернеті) російськомовні. протилежна але подібна за проблемою ситуація з англомовними ресурсами, адже англійська визнана міжнародна мова (або більшість в інтернеті). В Україні ж ситуація не така однозначна, як на перший погляд може здаватися, адже ми не маємо більшості населення, яке говорить однією мовою. І дай-то бог, щоб перевага була у бік української... Адже надія української мови тільки в статусі її офіційної та спільноті, яка поважаючи інші мови, буде наводити приклади, які будуть зацікавлювати писати та читати саме українською.\nP.S. не треба мене розуміти як борця за російську (чи будь-яку іншу мови). Питання, щоб це не стало нашою відповіддю Чемберлену, адже сподіваюсь мета полягає не в цьому.\nsybrex 28.07.2009 13:01\nТак, обмежувати користувачів у виборі - ідея неправильна, та скоріше за все, і не дієва. Але яким чином Ви збираєтесь популяризувати україномовні статті і новини?\n+1Денис Мінєєв 28.07.2009 13:21\nПОПУЛЯРНИЙ, -а, -е. 1. Нескладний змістом і формою викладу, легкий для розуміння; зрозумілий, доступний, дохідливий. 2. Який став загальновідомим, здобув загальне визнання, схвалення. // Який набув значного поширення серед населення; дуже поширений, широко вживаний і т. ін.\n( http://www.slovnyk.net/?swrd=%CF%CE%CF%D3%CB%DF%D0%CD%C8%C9 )\nА докладніше, найкраща популяризація україномовних статей в ії існуванні і корисності. Тоді і іншомовні користувачі інтернету будуть зацікавлені писати українською (як їм пропонує шановний slik.jay)\nchugylo 28.07.2009 13:55\nНа словах ідея з російською мовою добре виглядає. Але я маю великий сумнів, що усе так само добре буде на практиці. Це провокація на мовні холівари, які хабрам і не снились. Якби це був сайт про політику, то було справедливо дозволити писати будь-якою мовою. Але це сайт технічного спрямування.\nА ще це складно технічно. Не уявляю собі як можна примирити фолксономію (яка тут має велике значення) із двомов’ям.\nДенис Мінєєв 28.07.2009 14:26\nякби це був би сайт про політику, я б перший вимагав писати українською мовою, можливо б додало бажання створювати щось задля України. Але про сайт технічного спрямування якраз і важче не звертатись до іншомовних висловів, адже більшість інформації технічного спрямування є не-україномовною. (Ну не технічна українська мова, що поробиш). А стосовно всього іншого, набридло товкти воду в ступі... що мав сказав до цього.\n-1Artem 28.07.2009 14:26\nВ чому саме полягає технічна складність якщо дехто друкує текст російською мовою, а дехто українською? Як на мене технічна складність тут може бути лише в перемиканні розкладок клавіатури. Якщо говорити про друк статей на українській/російській мовах інших складностей, як намене тут бути не може.\n+3chugylo 28.07.2009 15:27\nДвомов’я зіб’є систему тегів.\n+3deleted 28.07.2009 14:26\nЯ проти введеня російської. Якщо буде введена російська - сайт стане просто купою хабравського копіпасту...\n+2Денис Мінєєв 28.07.2009 14:32\nвже про це говорили (http://beta.enetri.com/2009/07/27/10.html#comment6)\nПереведений контент хоча і є технічно не копія, але....\nЯрослав Давидовський 28.07.2009 14:55\nДозволите чисто риторичного запитання? Для прикладу, переклад Гомера, Шекспіра чи навіть Швейка Гашека - чи це має хоч найменше відношення до "копі-пасту"?\nБо інтернет-неологізм "копіпаст" (себто "сopy & paste") з англійської на українську перекладається приблизно як "Ctrl+C & Ctrl+V". Себто, трішки більш завуальована форма терміну "вкрасти", от і все.\nЧи потрібен Енетрі "крадений" контент? Напевно, ні. Але от чи потрібні переклади світової (і не лише російськомовної) інформації - з анлійської, німецької, et cetera? Особливо у сфері Ай-Ті? Думаю, що таки "так" :)\nДенис Мінєєв 28.07.2009 15:08\nВи напевно мене не вірно зрозуміли... я не мав на увазі художні переклади світової літератури... хоча можу привести і приклад який можливо і не підпадає під ваше трактування "копіпасту". Це, якщо я переведу Шекспіра (ну для прикладу, не прискіпуйтесь) на мову припустимо Română і назву це власним ім'ям (або принаймні співавтором). Тим більше, що в подальшому я ж припускаю, що багато чого є житті копіпастом. Ну неможливо (принаймні в технічній сфері) тратити час на створення абсолютно унікальних речей якщо доцільно використати прийдешній досвід\nДенис Мінєєв 28.07.2009 15:10\nале все має свої хоча і нечіткі межі. я просто мав на увазі, що інша мова, в разі чого, не врятує від копіпасту.. просто він стане іншомовним.\n+2ddrop77 28.07.2009 14:38\nвід "копіпасту" нікуди не втекти...\nВін існував, існує і буде існувати.\nТреба просто трохи легше до цього ставитися...а взагалі деякий копіпаст, можна і якось виправдати...\nВи ж не будете таким чином осуджувати людей, які перевели наприклад "Ромео и Джульету", хоча це, в якомусь сенсі той самий копіпаст...\nДенис Мінєєв 28.07.2009 14:41\nстовідсотково так... багато що в певному розумінні копіпаст...\nArtem 28.07.2009 15:31\nШановні! А чи не можна зробити голосування по темі наболілого питання? Взагалі чи є така можливість для членів спільноти?\n+3asenyshyn 28.07.2009 21:14\n>99% громадян розмовляють на російскій мові\nтак може варто це змінювати?\nЯ вже казав, що хочу і буду намагатися писати сюди топіки, на хабр цього не робив, бо мені не хочеться перекладати на російську. Одна з причин - на хабрі будуть люди як одразу будуть ліпити мінуси і вимахуватися своїм рівнем граматики.\nВ нас ситуація інша. Пишіть українською. Думаю знайдуться люди які захочуть переглянути текст перед публікацією, допомогти виправити помилки, чи показати їх після публікації. І не зі зла, чи за для того щоб похизуватися знанням граматики, а для того щоб українці знали свою мову. Принаймні я на це дуже сподіваюсь\n+1ddrop77 29.07.2009 04:35\nЯкщо Ви часто бували на Хабрі, то Ви б побачили, що за "вимахування рівнем граматики" там леплять мінуси нормальні адекватні люди, там цього не люблять.\nВи боїтесь бути замінусованим? Цікаво, якщо Вам залелять мінусів, Ви так само почнете "відповідати" тим, хто поставив їх перший? Чи Ви просто припините писати взагалі?\nІ ще одне. І там також дуже багато нормальних людей, які завжди не проти допомогти і в граматиці и в тезнічних питаннях.\nasenyshyn 29.07.2009 08:03\nЯ не боюсь мінусів, бо не ганяюся за рейтингом.\nЯкщо ви часто буваєте на хабрі - то знаєте, що там для того, щоб схопити мінус достатньо думати не так як більшість. і граматика там ні до чого. Ну але не про це йде мова.\nБільшість з нас IT-шники, так давайте ще і англійською писати. Тоді можна буде робити "копіпасти" з першоджерел =)).\nВ будь-якому випадку ви достатньо добре пишете по-українськи, тому особисто вашої проблеми я не розумію.\n+1Денис Мінєєв 29.07.2009 08:36\nВ даному випадку Ви ж і почали з граматики. Тож відповідь була про це.\nОдна з причин - на хабрі будуть люди як одразу будуть ліпити мінуси і вимахуватися своїм рівнем граматики.\nТак само дозволю собі ще раз Вас особисто процитувати (з іншого топіка):\n...от на хабр писати було лінь, пиши потім ще і на російську переклади. занадто великі затрати...\nЗвісно, як Ві кажете мова не про це, алеж до своїх проблем Ви прислухаетесь.\nArtem 29.07.2009 08:07\nА це що сайт українських націоналістів чи "українська соціальна інформаційна мережа"? Це різні речі...\n+4Денис Мінєєв 29.07.2009 08:21\nЧесно кажучи вже набридло товкти воду в ступі.. давайте зійдемось на тому, що статті і новини українською (ну дійсно не проблема), а коментує кожен так йому буде зручно... ну дійсно висловлювати думку зручніше тим способом, яким зручніше мислити.\n+8Тарас 29.07.2009 20:05\nДумаю це правильно що зараз існує обмеження на російську мову на сайті. Поясню чому.\nУкраїнський інтернет зараз дуже слабо розвинутий і велика вина в цьому російської мови і того що російську знають майже всі українці. І коли хтось хоче написати якийсь топік, а в буденному житті він розмовляє російською, то в нього не буде дилеми якою мовою писати, він напише російською. Але якщо б уанет був би хоч трошки настільки розвинутий як і рунет, то можливо б появилося питання на якій мові написати. Все ж таки хоча б якийсь дух патріотизму є в кожному. В такому випадку автор не переживав би що його творіння не отримає достатньої аудиторій, як на мою думку є зараз. Крім того якщо більшість статей читати російською, то і написати нову також може буде легше російською, тому що різні терміни, можливо навіть куски якогось тексту, можуть звідкись копіюватися.\nЯк на мене, в теперішній ситуації український інтернет розвивається хіба що якимись активістами, які спеціально це роблять.\nЯ погоджуюсь що поставити строге обмеження на російську не те рішення яке потрібно, але поки немає кращого, дійового, варіанту нехай буде це.\nЯ пропоную ввести щось на зразок неписаного правила, мол писати російською, якщо можеш українською, на enetri не модно))). Ну чи замість "модно" можна написати якесь інше слово, може хтось підкине варіанти. Але потрібно сказати, що це повинно якісно вкарбуватися у свідомості. Такий підхід не відлякає користувачів з інших країн, які розуміють українську, а українців заставить подумати, і про патріотизм), і про свою гідність.\nДенис Мінєєв 29.07.2009 20:21\nна тему зв'язку патріотизму і мови готовий подискутувати, але не в рамках цього топіку (якщо бажаєте :) в усьому іншому в цілому погоджуюсь +1.\n+1Тарас 29.07.2009 21:09\nВід дискусії я мабуть відмовлюся. Не хочу ні в якому разі вас образити, просто я вже стільки бачив дискусій, спорів, аргументів і т.д. на цю тему, що з мене вистарчить. Погодьтесь, тема далеко не нова)\nА в коментарі, я хотів сказати, що пишучи українською, розваваєш уанет, а не: писати українською, тому що патріот.\n+1Денис Мінєєв 30.07.2009 04:59\nТа Бог з Вами, я і не не намагаюсь зірватися до дискусії :) Все що хотів сказати напевно сказав, та й доказав вже на цьому ресурсі моє відношення до цього не тільки словом, а й ділом\nddrop77 29.07.2009 21:35\nз приводу такого PR-кроку в сторону української мови, маю сказати, що це дуже непогана думка...тому також +1.\nicqmag 29.07.2009 21:36\n" її правила і т.д."\nбуде и т.п.\nПо суті питання - Я на цьому ресурсі зарегиструвався лише тому шо тут всі розмовляють на українській мові, від якої я хоч і живу в Києві починаю відвикати (Хоч і прекрасно знаю)\nТому я проти російської версії сайту.\nddrop77 29.07.2009 21:51\nпо-моєму, можна і так:"...і так далі, і таке подібне...(і т.д., і т.п.)"\nчи що Ви мали на увазі?\nДенис Мінєєв 30.07.2009 08:41\nшановні мінусятники, Вас же ввічливо попросили утриматись від мінусів в цьому топіку, бажаєте щось сказати, кажіть...\n+3ddrop77 29.07.2009 21:47\nІ ще хотілося, щоб коли ця дискусія закінчиться, розмови з приводу "мовного" питання зникли взагалі...\nПросто я писав цей пост, саме щоб визначити ставлення користувачів енетрі до цієї проблеми, і тому не хотілося б знову і знову повертатися до цього питання в постах зовсім іншої тематики.\nА коментаторів, які навмисно і необосновано підіймають це питання щоб (мабуть) створити розлад та конфлікт, думаю треба як мінімум "замінусовувати". ІМХО.\n+3Тарас 29.07.2009 22:14\nЦілком погоджуюся, але на теперішній момент, на момент початкового розвитку сайту, такі розмови потрібні для того щоб вирішити як саме поступити з російською мовою на enetri. Тим більше, що, як я розумію, адміністрація сайту покладається на нас (на спільноту) у вирішенні цього питання:\nhttp://beta.enetri.com/info/ в розділі публікації.\nА от коли це вирішиться, то я прихильник дуже строгих мір проти того хто "навмисно і необосновано підіймають це питання".\n+1ddrop77 29.07.2009 22:43\nТак, я це i мав на увазi)\n... щоб коли ця дискусія закінчиться, розмови з приводу "мовного" питання зникли взагалі...\n+3dixond 30.07.2009 06:46\nМожливо, я затятий націоналіст, але в Україні все-таки державна українська) І наводити аргумент, що купа населення говорить російською, то те ж саме, що казати, наприклад у Франції, давайте писати арабською;). Зрештою, ту частину населення, що говорить російською і живе в Україні, і населення, що живе в Росії, я думаю варто відрізняти, хоча і ті, і ті російськомовні. Різниця в тому, що росіяни можуть української і не знати, як-не-як іноземна (:)), російськомовні українці українську знати повинні, адже інакше це неповага до держави, в якій вони живуть. Це так, з точки зору "мовного питання".\nЯкщо ж відірватися від того всього, то скажу, що якщо на енетрі писати статті на російській, то він швидко загнеться. Яка в нього буде перевага над хабром? Ніякої. Потрібно орієнтуватись на ту частину інет простору, яка фактично не зайнята, а це в даному випадку україномовний сегмент. Можливо в майбууутньому десь якомусь дане питання і можна порушувати, але аж ніяк не зараз, коли сайт тільки народжується фактично. Давайте до ладу доведем українську версію, аніж говорити про якісь інші;)\nДенис Мінєєв 30.07.2009 08:25\nМожливо, я затятий націоналіст...\nПо-перше: До речі розмова ішла лише про Enetri і не треба перекладати все на розмови про державну мову :)\nПо-друге: здається практично всі згодились писати українською, навіщо знов підкреслювати як класно писати українською мовою. Бажаєте це робити, робіть... :)\nДенис Мінєєв 30.07.2009 08:29\nдо речі про державну мову ніхто і не сперечався :) та й ніхто ж в тій самій Франції не забороняє, в приватному ресурсі, писати арабською. :) Це так, до речі... так що направте свій націоналізм в здорове русло, а не в доказ Вашої правоти.\ndixond 30.07.2009 16:58\nА хіба воно нездорове?) Я ж не кажу, що все що російське - фу, бяка і т.п. Доказ моєї правоти? В чому?) Тут йде обговорення, я висловив свою думку, жодного речення з акцентування "моєї правоти" не було;) Всіх коментарів я не осилив прочитати, але судячи по кількості ваших коментарів, то чомусь це питання вас дуже зачіпає;) Будь-ласка, не переводьте мій коментар в русло холівару, тим більше що на другу частину посту ви так нічого і не відповіли, лише закиди щодо "державної мови" і т.п.\nДенис Мінєєв 30.07.2009 17:13\nтак і не зрозумів бажаєте Ви почути мою відповідь чи ні... :) в цілому я вже давно погодився писати на цьому ресурсі українською мовою. І також намагався підвести межу в цьому топіку. А про направлення я мав на увазі, що ті хто почав цей топік та намагалися не погодитись писати виключно українською, вже сказали, що згодні задля підтримки української мови та УАнету писати тут українською, що ще від нас чекають всі ті, що намагаються нас продовжувати переконувати. Так, ми вже це робимо, поки тут продовжують інертно казати "давайте писати українською".\nP.S. зрозумійте, що ця відповідь не особисто до Вас, а в цілому для тих хто ще бажає мені довести, що писати українською це круто. Так, це круто! Так, я пишу.. а Ви?\n+4me 30.07.2009 08:26\nенетрі насправді не єдина.\nє ще одна, вузькопрофільна (ІТ спеціалісти та програмісти) соціальна спільнота - Розробка ( http://www.rozrobka.com/ )\nзвичайно Розробці ще рости і рости, але вже є "жива" спільнота і кожен день є нові дописи\nпри формуванні бачення Розробки та ідеї проекту також повстало питання українська vs російська.\nрішення було наступне. 2/3 українського ІТ використовують російську. це не є погано, це не є добре, це просто так є, так само як і розташування України в зоні помірного клімату :)\nале, всі можуть читати українською. тому було прийняти рішення (не тимчасове) дозволити дописи українською та російською, але з головним акцентом на українську. тобто якщо людина знає українську, варто писати нею, якщо ні - дописи російською не є проблема.\nз іншої сторони, весь інтерфейс є українською. тобто без мінімальних знань мови буде певне відчуття незручності.\nтаким чином окреслюється аудиторія.\nна скільки я розумію, бачення Енетрі - української україномовної спільноти.\nвраховуючи широкий профіль Енетрі - це не є вузькоспеціалізована спільнота - думаю воно працювати буде.\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 10:26\nКоротко: я за те, щоб на enetri.com статті писали українською. Мої домисли ніхто і так слухати не стане, тому це все, що я хотів сказати.\nddrop77 30.07.2009 12:12\nЦе Ваше право...але якщо Вам є щось нового сказати - кажіть, для цього і існує цей пост.\n+1I.Vyspyanskyy 30.07.2009 12:41\nБуду з вельмишановним товариством enetri максимально відвертим.\nПитання, як я розумію, стоїть якось так: чи потрібно enetri.com дозволити публікувати статті на російській, щоб мати можливість стати в майбутньому супервідвідуваним сайтом, чи писати виключно малороською (ой, вибачте українською), і сильно обмежити себе в аудиторії і догодити тим, хто вміє, але не бажає писати/читати українською.\nЯкось підозріло, чому автор запису не поставити питання так: Чи має право на існування багатомовна (російська, англійська, білоруська, польська ...) версія енетрі? В якій к-сть мов зростатиме за рахунок перекладів користувачів, добровольців.\nЯкщо дозволити російську, то треба дозволяти англійську, адже це (великою мірою) мова IT, а не російська. Та чи хочете ви бачити enetri.com на xx% англомовним і на yy% російськомовним?? Ви гадаєте, це потрібно УАнету? Йому бракує саме неУкраїномовних статей?\nМетою даного ресурсу було створення площадки для всіх чи створення української IT спільноти? Визначіться і все стане на свої місця.\nП.С. А вести лобістські розмови про ущемлення російськомовних користувачів в майже мертвому україномовному УАнеті - сміх та й годі.\nДенис Мінєєв 30.07.2009 14:22\n:) ви мне дивуєте, ніхто і не позіхав на українську мову. Панове націоналісти, як я вже казав, замість розмов про загибель УАнету, та які Ви забиті російськомовними ресурсами, створюйте, пишіть, записуйте та публікуйте цікаві статті українською. Це буде найкращим вкладом в то, про що Ви більше говорите...\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 15:44\n100% погоджуюсь. Це й пропоную робити.\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 15:54\nЯ не лише говорю, але й роблю. Не знаєте напевне - не кажіть!\nДенис Мінєєв 30.07.2009 16:16\nМожливо я помиляюсь, якщо так то пробачте, але ще раз нагадаю, розмова завжди йшла саме про цей ресурс, як в розмові про мову, так і про все інше...\n+2ddrop77 30.07.2009 19:52\nЩе раз підкреслю, я не проти щоб люди спілкувались тут ураїнською.\nЯ згодний з Денисом Мінєєвим, що можна було б дозволити коментувати статті і новини російською, адже легше це робити мовою, якою міркуєш.\nНаскільки знаю, "українська IT спільнота" (я так розумію, що Ви маєте на увазі громадян України, які в визначеній мірі працюють, зустрічаються або просто цікавляться ІТ-сферою) "сидить" на Хабрі...\nМожливо, тут питання в тому, як зробити так, щоб вони залишились тут?\nТарас 30.07.2009 21:51\nЯ не проти щоб тут з’являлися статті англійською (думаю іншими мовами буде не доцільно, бо їх читатимуть одиниці).\nІ, не знаю як інші, але я не за російську мову тут, лише тому, що вона може стати популярною на сайті(див. мій попередній коментар), на відміну від англійською (англійською все ж таки важче), а нам якраз і потрібно відділити українську від російської.\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 15:52\nДякую за "-1". Розпинатися про толерантність до інших мов і "мінусувати" за любов до рідної мови - це правильно?! Так тримати! Далеко підеш.\nДенис Мінєєв 30.07.2009 16:12\nви до когось особисто?\n+2tercius 30.07.2009 16:25\nот тільки не переходьте на особистості, гарячі фінські хлопці! тема може часами і болюча, але з’ясування стосунків може прикро закінчитися... бо ще забанять нафік, і навіть не будуть сильно дивитися, хто почав )\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 16:33\nЗвернення до користувача, який поставив "-1". Якщо це ви, то до вас.\nДенис Мінєєв 30.07.2009 17:01\nя до того, що про толерантність в загалому говорив тільки я... але якщо ви також були уважні я підтримував і наполягав відсторонитись від мінусів в даному топіку. І гарантовано нікого не вводив до мінусу. до того ж\nхто б Вас не мінусував Ви напевне не пили з ним на брудершафт, отож намагайтесь поважати учасників ресурсу. Принаймні Ваше поводження, в даному випаду не краще за того хто поставив Вам мінус.\nI.Vyspyanskyy 30.07.2009 17:31\nКращий захист - це напад. Тішуся, що ви (Денис Мінєєв) такий правильний. Ще напишіть, що я допускаю граматичні помилки в коментарях, і не достойний виступати за укр. мову.\ntercius 30.07.2009 19:17\n+1tercius 30.07.2009 19:19\nякщо ж ні, то прошу не засмічувати топік нікому не потрібним флудом!\nбо на флудерів, і тим більше тролів, мораторій на мінусування у цьому топіку, наскільки розумію, не розповсюджується..\n+1tercius 30.07.2009 16:20\ncпокійніше, всі нечисленні і "випадкові" мінуси тут майже одразу виправляються іншими учасниками "мовної дискусії"\ntercius 30.07.2009 16:30\nа темі, виглядає, пора підводити риску... бо хто що мав сказати - вже давно сказав. а почубитися ви собі і на якихось політичних форумах можете спокійнісінько, де вам ніхто не буде заважати (\n+2MFX 31.07.2009 10:55\nЯкщо бути надто ліберальним (яким наш народ є стільки, скільки я його знаю і на скільки я його знаю) то матимемо те що маємо або й навіть ще менше. Погляньте на головні українські ресурси технічного (і не тільки) спрямування. Абсолютна більшість їх російськомовна адже вони думають не скільки за російськомовних українців, а за потенційну цільову аудиторію.\n+1Денис Мінєєв 31.07.2009 11:50\nвідвідуваність + монетизація = доход :)\nінтернет в загалом комерційна структура.\nP.S. я не про Enetri.\n+3orkosam 31.07.2009 16:08\nДумаю таки треба постаратися залишитись в рамках україномовного проекту, але дозволити коментування статей на будь-якій мові. Це навіть не випад в сторону російської ( яку я розумію, але наприклад пишу не дуже...) чи будь-якої інакшої мови, просто було б добре коли енетрі перетворився в такий собі склад цікавої та корисної для ІТ-спеціалістів власне україномовної інформації.\nvvvasilina 02.08.2009 06:37\nЕнетрі - це колективний блог. Кожен моє право писати на будь-якій мові, яка б була зрозуміла основній масі користувачів/читачів.\nЩеОдин 02.08.2009 07:53\nЩеОдин 02.08.2009 07:58\nddrop77 02.08.2009 21:26\nЗ чого Ви вирішили, що я не знаю державну мову?\nВі зовсім не зрозуміли цей пост...\nЩеОдин 03.08.2009 08:10\n-1lemberg1715 02.08.2009 21:36\n+3tercius 02.08.2009 22:11\nшановний, те, що в цьому топіку діє мораторій на мінусування коментарів, зовсім не означає, що ви маєте право дозволяти собі особисті образи на адресу інших учасників нашої спільноти! це ви, вочевидь, явно помилились форумом...\njin 27.08.2009 22:24\nхм, не бачу тут образ...\nEnetri 03.08.2009 06:33\nОсобисті образи на адресу інших учасників спільноти є грубим порушенням "правил пристойної соціальної поведінки", прийнятих в цивілізованому суспільстві загалом та на нашому ресурсі зокрема.\nОфіційно попереджуємо вас про недопустимість подібних дій на Енетрі. У випадку повторного порушення ми будемо вимушені заблокувати доступ до вашого облікового запису, без можливості його повторного відновлення.\nlemberg1715 03.08.2009 00:11\nkonotop83 27.08.2009 21:53\nА чому й не дозволити російську версію енетрі, а кому потрібно нехай пише ще й англійською для повного інтернаціоналу.\n+1jin 27.08.2009 22:30\nЯк підмітив lemberg1715, в тому, що це лише україномовний портал, вся ізюминка.\nОсобисто для мене Енетрі перестане бути цікавою в такому разі. На інших мовах мені вистачає інформації для читання.\nТарас 28.08.2009 18:59\nЯкщо на Енетрі з’являться статті російською, то я перестану його читати, тільки якщо він не стане цікавішим за інші. Цікавих російськомовних ресурсів більш ніж достатньо достатньо.\nsnack.ua 31.08.2009 21:46\nУкраїномовність - це, мабуть, найкраща з якостей цього ресурсу. Я вважаю, його потрібно залишити лише україномовним, але коментарі дозволити відправляти також на російській мові...\nEnetri 26.10.2009 15:40\nАдміністрація виступає за принцип мовної сегрегації інтернет-ресурсу, але проти мовної дискримінації будь-кого з учасників спільноти Енетрі. Рівно як і проти дискримінації за будь-якими іншими ознаками — расової, релігійної, гендерної і те-де :) Цим ювілейним коментарем №100, з дозволу шановної спільноти, під мовною дискусією на Енетрі підводиться фінальна риска.


Боді модний трикотаж з гіпюром різні кольори SV85 недорого. Цена со склада.\nБоді модний трикотаж з гіпюром різні кольори SV85\nВ наявностіОптом і в роздрібКод: SV85\nДивіться більше модного одягу на нашому сайті http://shoppingood.com.ua/g9385894-modnaya-stilnaya-zhenskaya\nБоді модний трикотаж з гіпюром різні кольори.\nРозмірна сітка: S/M розмір (42-46) універсальний.\nОблягаючий силует, виріз горловини-декольте, без рукава, оздоблення-набивний гіпюр.\nКолір: сірий, чорний, червоний, електрик.\nТканина: трикотаж виробництва Туреччини. Високоякісна еластична тканина, м'яка і приємна на дотик, ідеально облягає, добре драпірується, відмінно тримає форму, довговічна і гігроскопічна (підвищена повітропроникність і здатність відводити вологу і піт з поверхні шкіри).\nОтримавши таку кофтинку, ви залишитеся дуже задоволені!\nУ цьому сезоні обов'язково поповніть свій гардероб новою модною кофтиною, ― такий, щоб відчути себе привабливою і чарівною.\nЯка кофточка подобається ― однотонний, кольорова, класична, в клітку, біла, або просто модна? У цьому каталозі нашого інтернет-магазину shoppingood.com.ua представлені кращі модні кофтинки на будь-який смак!


Вам знайомий запах загашених свічок у торті на день народження\nВам знайомий запах загашених свічок у торті на день народження? Для мене їхньому аромату завше передує пісня смичка, який водять по басовій струні скрипки. У цій ноті вся меланхолійна радість, котру, як мені переповідали, породжує запах, - втрата ще одного року, сподівання набути більшої мудрості. Те саме відбувається зі звуками акустичної гітари: перед мої очі заходиться золотий дощ, він починається десь одразу над головою, щоби зникнути на рівні сонячного сплетіння. Певний ґатунок улюбленого мною імпортного швейцарського сиру асоціюється винятково з трикутниками; доторк до шовку відбивається смаком і консистенцією цитринової меренґи1 на язику. Ці відчуття не просто думки, а конкретні фізичні переживання. І власне вам вирішувати, прокляття це чи благословення те, що я, подібно до, грубо кажучи, ще дев’ятьох людей з кожного мільйону населення, живу із так званою синестезією.\nЛише нещодавно стало відомо, що синестезійні процеси відбуваються в гіпокампі2, частині давньої лімбічної системи3, де збережені в пам’яті відчуття (які народжуються в різних областях мозку у результаті зовнішнього подразнення) зливаються в одне єдине. Існує думка що, десь поза свідомістю кожен із нас переживає схоже злиття сенсорних асоціацій, хоча в більшості людей воно потрапляє у фільтр, і в світі наяву перевага віддається тільки одному відчуттю. У нашої ж нечисленної братії щасливчиків цей фільтр має вади, або ж він... безмежно досконалий, тому підсвідоме для нас стало усвідомленим. Можливо, колись дуже давно пращури людей були цілковитими синестетами, і доторк, звук, запах, смак та зір єдналися для них у єдине почуття - таке особливе переживання, в якому змішувалися сенсорна пам’ять і конкретні відчуття і яке не пропускало поперед себе звістки лише від одного порталу, крізь котрий “реальність” вдирається у наш внутрішній світ. У сучасних наукових поясненнях, наскільки мені відомо, є певний сенс, але коли я був малим і розповідав батькам про шепіт вінілу, сморід багряного кольору чи стрімкі блакитні вири церковних передзвонів, то вони боялися, що в мене погано з головою, яку марення переповнювали так само, як привиди - занедбаний будинок.\nОскільки я був єдиною дитиною в сім’ї, мені одразу відмовили у розкоші залишатися ненормальним. Батьки на той час устигли ввійти в літа - мамі набігло близько сорока, а татові вже всі сорок п’ять - коли після затяжної низки невдалих вагітностей нарешті з’явився я. Із фактом, що у п’ять років, торкаючись оксамиту, я чув те, що змальовував як плач янгола, ніхто і ніколи б не примирився. Тож даний факт одержав статус хвороби, котру необхідно було вилікувати будь-яким коштом. Гроші не предмет для обговорення, коли мова йде про досягнення абсолютної нормальності. Ранні мої роки стали мукою годин очікування в приймальнях психологів, психіатрів і терапевтів. Мені бракує слів, щоб описати глибину медичного шарлатанства, якому мене піддавала справжнісінька армія так званих професіоналів, ставлячи дитині найрізноманітніші діагнози від шизофренії до біполярної депресії або низького коефіцієнту розумового розвитку, спричиненого плутаним і поганим навчанням. Малим я завжди був цілковито щирим із ними і розповідав про все, що переживав; це закінчилося аналізами крові, скануванням мозку, спеціальними дієтами і примусовим прийомом ліків із фармакопеї від демона, які приглушали розум і гнітили волю, проте не применшували ванільного запаху навскісного золотого сонячного проміння пізньої осінньої днини.\nПоложення “всього-на-всього” дитини, обтяжене моїм “станом” (як вони це називали) привело батьків до висновку, що я надто хворобливий. Відтак мене тримали в буквальній ізоляції від усіх інших дітей. Частково (я в цьому певен) це було пов’язано з тим, який відбиток мої ненормальні відчуття і розповіді могли накласти на матір та батька, адже вони не ті люди, від котрих можна чекати згоди з думкою, що не все у них виходить бездоганно. Замість того, щоб дозволити ходити сину до школи, мати вчила мене вдома. Зрештою, з дипломом доктора історичних наук і добрим знанням класичної літератури вчитель з неї виявився непоганий. Батько-актуарій4 навчав мене математики, хоч у цьому предметі я залишався беззаперечним профаном, аж поки не перейшов до старших класів. Рівняння х = у неабияк годилося на роль влучної метафори для явища синестезії, але на папері толку від нього було небагато. До речі, цифра 8 страшенно тхне зів’ялими квітами.\nОт у чому мені справді велося добре, так це в музиці. Щочетверга о третій дня до нас приходила місис Брітнік, щоб дати мені урок гри на фортепіано. Це була добросерда літня пані із рідіючим білим волоссям і найпрекраснішими у світі пальцями - довгі і гладенькі, вони немовбито належали граційній молодій дружині велетня. Дарма що їй не судилося стати віртуозом клавіш, місис Брітнік натомість здавалася справжнім ґенієм у тому, як навчити одержувати задоволення від творення звуків. Так воно і було, тож коли мене не тягали сюди-туди, прагнучи вилікувати від недугу, рідним домом для мене ставав дзиґлик перед інструментом. У нав’язаному усамітненні музика прочиняла рятувальне вікно, в котре я шугав так часто, як тільки міг.\nВарто було заграти, і ноти вибухали перед очима барвистими феєрверками найрізноманітніших форм. У дванадцять років я вже писав свою власну музику і робив всілякі замітки на сторінках, що додавалися до нот і стосувалися візуалізації мелодії. Насправді ж, граючи, я малював - у повітрі, просто перед очима - великі абстрактні полотна в традиції Кандінського1. Часто-густо композиції спершу планувалися на чистому аркуші паперу з допомогою набору із шістдесяти чотирьох кольорових олівців, що супроводжували мене з раннього дитинства. Єдиний клопіт при цьому становили пурпуровий і кобальтовий відтінок синього, котрі я, в основному, сприймаю як смаки, тому на папері з різнобарвними каракулями в місцях, де вони мали з’являтися в музиці, олівець залишав лакрицю і тапіоку.\nПокаранням за успіхи в грі на фортепіано стала втрата єдиного справжнього друга - місис Брітнік. Я чітко пам’ятаю день, коли мама сказала їй про припинення занять. Вона мовчки кивнула, посміхаючись і визнаючи, що я вже її перевершив. Прекрасно це усвідомлюючи, я тим не менш плакав, коли вона пригорнула мене на прощання. Опустивши голову, колишня вчителька прошепотіла на вухо: “Краще один раз побачити, ніж сто разів почути”, - і тієї ж миті я збагнув, що вона чудово розуміла всю скруту мого стану. Її бузкові парфуми, ледве чутний сі-бемоль, виконаний на гобої, досі ширяв навкруги, коли по доріжці від дому пані Брітнік назавжди уходила з мого життя.\nЗдається, саме втрата місис Брітнік змусила мене збунтуватися. Я став неуважним і понурим. А потім одного разу (невдовзі після свого тринадцятого дня народження) я не послухався матері, яка наказала дочитати розділ підручника, поки вона сходить у душ, поліз до її гаманця, взяв п’ять доларів і подався геть із дому. Яскравого сонячного дня, просто блакитного неба світ навколо, здавалося, буяв життям. Понад усе мені кортіло познайомитися з однолітками. І тоді я згадав про крамничку, в якій торгували і частували морозивом. Повертаючись від чергового лікаря, ми часто проїжджали повз неї, і, здавалося, там завжди було повно дітлашні. Саме туди я попрямував, мізкуючи, чи встигну дійти до магазина, перш ніж мама забере мене назад додому. Уявивши, як вона сушить волосся, я дременув що тільки стало сили.\nДобігши до крамниць, поміж яких сховалася “Імперія морозива”, я страшенно засапався, як від захоплення свободою, так і від півмильного спринту. Скляні двері здавалися ворітьми до чужого екзотичного світу. Всередині за столами по групках сиділи діти мого віку, вони розмовляли, сміялися і їли морозиво - не на десерт після вечері, а посеред білого і такого яскравого дня. Я відкрив двері і зайшов. Балачки навколо одразу припинилися - це мене обволікала тутешня магія. Я на мить завмер на порозі, і в цій короткочасній тиші всі негайно розвернулися, щоб глянути на мене.\n- Привіт, - посміхнувся я і вітально підняв руку, але було запізно. Вони вже встигли повідвертатися і відновити свої теревені, ніби перед цим просто дарували неприязний погляд дверям, що відкрилися і зачинилися з волі вітру. Мене заціпило від нездатності справити враження і усвідомлення того, що аби подружитися з ким-небудь, доведеться справді попотіти.\n- Що замовлятимете? - поцікавився велетенський чолов’яга за прилавком.\nЗапитання вивело мене з трансу, і я підійшов поближче вибрати що-небудь. Перед моїми очима під бульбашкою скляного купола розкинулася Імперія Морозива. Я ще ніколи в житті не бачив його в такій кількості кольорів і прояв: з горішками і фруктами, печивом і шматочками цукерок, - вигляд цих містичних завитків прозвучав для мене далекою сиреною. У глибоких посудинах, розставлених охайними рядами, зберігалося до тридцяти різновидів морозива. Дієта ніколи не дозволяла мені жодних солодощів чи десерту, лише вряди-годи я одержував щось із наперсточок ванільного морозива після вечері. Якісь лікарі заявили батькам, що подібні наїдки спроможні серйозно загострити мій стан. Пам’ятаючи про це, я замовив велетенську порцію кавового морозива. І не останню роль у виборі відіграв той факт, що кава складала ще один пункт у списку забороненого для споживання.\nЗаплативши, я забрав свою порцію разом із ложечкою та знайшов місце в закутку, з якого можна спостерігати за всім, що відбувається за рештою столів. Визнаю, не без тремтіння я встромив ложку в десерт, адже дорослі так давно застерігали мене від нього. Натомість я озирав магазин довкола, спостерігаючи за розмовами дітей і намагаючись вихопити бодай уривки їхніх балачок, аж раптом зустрівся поглядом із хлопчаком мого віку за два столи від мене. Я посміхнувся і махнув йому рукою. Він поглянув на мене, перехилився над столом і щось прошепотів своїм товаришам. Всі четверо розвернулися поглянути на мене, після чого дружньо розреготілися. Певно, що вони кпили з мене, але я все одно насолоджувався маленькою перемогою - мене помітили. З цим відчуттям я набрав повну ложку морозива і поклав її до рота.\nЯ не згадував про ще одне явище, котре супроводжує синестезійні переживання. Звідки мені тоді було знати про слово, яким я його можу змалювати зараз. Коли вас охоплює значне перенесення відчуттів, то разом із ними, так би мовити, настає якесь прозріння, екзальтація, “еврика”, яке дослідники аномального стану називають “ноетичним почуттям”, запозичивши термін у Вільяма Джеймса2. Той перший смак кавового морозива пробудив ноетичну реакцію, сильнішу від будь-чого, що я відчував раніше, і разом з нею з’явилася дівчинка. Вона висоталася із розрідженого повітря та постала переді мною, закриваючи собою товариство, яке і досі сміялося. Раніше, смакуючи, слухаючи, торкаючись і нюхаючи, я бачив лише абстрактні форми і кольори.\nДівчина розташувалася боком, здавалося, вона схилилася над чимось. На ній була картата спідниця і біла блузка. Шатенка, вона носила довге волосся, стягнуте ззаду зеленою гумкою. Раптом дівчинка труснула рукою - гасила сірник. Від неї потягло димком. Тепер я бачив, що вона запалювала сигарету. Складалося враження, що вона боїться, аби її не зловили з куривом. Коли дівчина різко розвернулася глянути через плече, я впустив ложку на стіл. Її погляд мене причарував.\nМорозиво почало танути в роті, і видіння стало розпливатися. Я хутко підняв ложку, щоб знову підсилити його, але так і не набрав її. Дівчина миттю зникла, щойно я відчув м’який доторк до лівого плеча. Почулося нерозбірливе звинувачувальне мурмотіння - це була мама. Вона мене знайшла. Я йшов геть із “Імперії морозива”, а позаду лунав голосний сміх. Пізніше цей інцидент згадувався із якоюсь ніяковістю, проте тоді, навіть виправдовуючись перед матір’ю, я міг думати лише про побачене.\nПригода з морозивом - за якою настало сумне відкриття коробки з-під сигар, наповненої піґулками, ліками, котрі я нібито приймав останні шість місяців, - змусила батьків повірити, що тепер на мій стан накладалася тенденція до відхилень у поведінці, яка з роками зростатиме (якщо її не стримувати) у геометричній прогресії. Вони вирішили показати мене ще одному фахівцю, терапевту, про котрого десь вичитав тато. Йому призначалося допомогти мені приборкати моє ж свавілля, про що я дізнався під час врочистої розмови з батьками. Залишалося тільки мовчки скоритися. Я знав: у свій прозаїчний спосіб батьки робили лише те, що вважали найкращим для мене. І коли я лютився з тієї чи іншої причини, то просто йшов до фортепіано і грав, інколи по три - чотири години поспіль.\nКабінет доктора Сталліна містився у напіврозваленій вікторіанській садибі на іншому кінці міста. Під час першого візиту зі мною був батько, і коли він пригальмував авто навпроти старезної споруди, то щонайменше двічі перевірив адресу, переконуючись, що ми втрапили саме туди, куди було потрібно. Лікар, кругловидий курдуплик з білою бородою і окулярами із маленькими кругленькими лінзами, зустрів нас у парадних дверях. Я ніяк не міг второпати, чому він засміявся, коли ми потисли один одному руки, але загалом здавався кумедним, схожим на крихітного Діда Мороза у зжужмленому коричневому костюмі на один розмір менший від потрібного. Він простягнув руку, запрошуючи мене досередини, проте коли батько спробував увійти, підняв правицю і проказав:\n- Ви повернетеся за годину і п’ять хвилин.\nБатько став слабко опиратися, заявивши, що він може знадобитися, коли треба буде докладно розповісти про історію моєї хвороби. Тут манери лікаря одразу змінилися, він став серйозним, офіційним, майже зверхнім.\n- Мені платять за лікування хлопчика. А вам доведеться пошукати персонального терапевта.\nОчевидно, батько розгубився. Він був спробував ще раз заперечити, але доктор повторив:\n- Година і п’ять хвилин.\nПройшовши за мною досередини, він поквапно зачинив вхідні двері.\nМандруючи по захаращених кімнатах зі стелажами, заваленими книжками, він в одній такій зі стосами газет на столах, раптом засміявся:\n- Батьки, без них просто нікуди. Але інколи з ними виходить так само, як із чимось, у що ти вступив і що ніяк не відстане від твого черевика. Нам залишається їх тільки любити, хіба ж ні?\nЗрештою ми потрапили до задньої частини будинку, у невеличку кімнату, утворену каркасом із тонких сталевих балок і скляними стінами; навколо по закутках, на деяких металевих брусах примостилися зелені рослини. На маленькому столику стояв чайничок із двома чашками і блюдцями. Сталлін запросив мене сісти. За вікнами розкинувся величезний неперевершений сад, що буяв розмаїттям квітів, котрі вбирали очі своїми кольорами.\nБесіда почалася за чашкою чаю. Я збирався вперто відмовчуватися, проте мені припало до вподоби те, як він відшив батька. Лікар не був схожий на інших терапевтів, що вислуховували мене з цілковитою стриманістю, без будь-яких емоцій і почуттів. Коли він поцікавився, чому я завітав до нього, а я в свою чергу відповів, що втік із дому, аби купити морозива, то він нахмурився і відповів:\n- Смішніше не буває.\nНе знаю, що малося на увазі: моя поведінка чи мамина реакція на неї. Я розповів про фортепіано, і це викликало в нього теплу посмішку. Він кивнув:\nРозпитавши про моє буденне життя вдома, лікар відкинувся на спинку крісла і заявив:\n- То в чому проблема? Твій батько сказав, що в тебе галюцинації. Як ти це поясниш?\nДарма що доктор хотів здаватися таким запопадливим, я все одно вирішив більше нікому нічого не розповідати. Але потім Сталлін утнув щось несподіване.\n- Ти не проти? - запитав він, видобуваючи з кишені пачку сигарет.\nПерш, ніж я встиг заперечливо мотнути головою, наш новий терапевт дістав цигарку і запалив її. І чомусь (чи то через те, що я ніколи не бачив, щоб лікарі палили у присутності пацієнтів, чи то через те, що мені це нагадало про дівчину у крамниці з морозивом) моя рішучість нічого не розповідати похитнулася. Він збив попіл у свою напівпорожню чашку, а я заходився говорити. Я розповідав про смак шовку, про кольори, які відповідають звукам фортепіано, про запаморочливий сморід багряної барви.\nВибалакавши все, що міг, я відкинувся назад у кріслі, шкодуючи про свою слабкість, адже він шкірив зуби, і дим сочився із кутиків його рота. Сталлін видихнув, і разом із хмаркою з нього вирвалося слово, що обґрунтовувало моє існування, визначало його і переслідувало до кінця життя, - синестезія.\nКоли я виходив із кабінету Сталліна, то вже був новою людиною. Лікар поговорив із батьком і розповів про це явище. Він навів у приклад історично засвідчені випадки, переповів результати загальних неврологічних досліджень цього стану. Крім цього, він додав, що переважна більшість синестетів не переживають свої відчуття у такому багатстві емоцій, як я, хоча таке теж буває. Батько раз-по-раз кивав, проте зрештою, стало зрозуміло: його неабияк знічував факт, що стан, від якого я потерпав такий довгий час, зник - миттю.\n- Із хлопчиком усе гаразд, - підсумував Сталлін, - хіба що він, так би мовити, винятковий. Сприймайте це як дар ориґінального світовідчуття. Для нього все настільки ж реально, як і для вас.\nТермін, що його назвав Сталлін, став чарівним заклинанням із казки, бо звільнив мене від закляття батьківського контролю. Насправді, їхньою реакцією на останні події стала майже цілковита втрата інтересу до мене, так ніби після всіх їхніх надзвичайних турбот я виявився самозванцем, не вартим уваги. Коли я зрозумів, що мені можна вести життя нормальної дитини, то полюбив свободу як ніколи до цього. Єдиною тінню на успіху залишалося те, що мені абсолютно бракувало досвіду, як існувати разом із суспільством. Непевність змушувала соромитися, і перший рік у школі виявився справжнісінькою халепою. Звичайний товариш-однолітка - все, що мені було потрібно. Я скінчив школу, поступив у коледж, а друга так і не знайшов. Відчай робив мене знервованим, я запально говорив і весь час гарячкував. Надворі стояв початок шістдесятих, і якщо у колах старшокласників тоді бодай щось важило, то це врівноваженість. Як ви, мабуть, здогадалися, у мене врівноваженістю і не пахло.\nУ пориві самозахисту я замкнувся у світі музики і годинами просиджував із олівцями та ручками, намагаючись загнати в паперові кошари та зв’язати поміж собою звуки і візуальну піротехніку, народжену ними, аромати і смакові відчуття. Я не припиняв вправлятися і вдосконалювати гру на інструменті, хоч і не прагнув стати виконавцем. За всі минулі роки чимало моїх викладачів мали на думці зробити з мене відмінного концертного піаніста. Я ж натомість противився, а в разі якщо вони наполягали, то покидав їхні заняття і рухався далі. Ніщо не лякало мене так, як сама думка про те, щоб усістися за фортепіано перед юрбою глядачів. Вага опінії, що ховалася хоч би й за одною парою очей, робилася просто нестерпною. Я не припиняв щомісяця відвідувати Сталліна, не зважаючи на те, що він остаточно оголосив мене нормальним. Після років цілком протилежних заяв від батьків я не міг ось так узяти і викинути з голови факт, який сам вважав власною химерністю.\nКрім фортепіано, величезне задоволення ще приносили поїздки до сусіднього міста і відвідання концертів тамтешніх оркестрів і маленьких камерних хорів у такому самому камерному оточенні. Тоді останнім криком моди був рок-н-рол, але заняття фортепіано і протиставлене крикливому спілкуванню спокійне усамітнення духу симфонічної музики приваблювали до класики. На превелике полегшення, концерти зазвичай відвідували дорослі, що взагалі не зважали на мою присутність. Завдяки виставам, які довелося побачити, книжкам, магнітофону, котрий я витребував від батьків, і майже не маючи, на що відволіктись, подібно до інших підлітків, я став дуже обізнаним у своїй царині.\nМоїм героєм був Й. С. Бах. Його твори допомогли мені збагнути математику... і через краще розуміння математики я прийшов до кращого розуміння Баха - золотого відношення, посилення складності шляхом повторення простих елементів, присутності космічного у буденному. У той час, як інші просто чули його твори, я міг їх відчувати на смак, на запах, я міг їх бачити, і в цьому мав себе за свідка того, як уся Природа перетворювалася з єдиної клітини на небезпечний ліс розмаїття. Можливо, якоюсь мірою мене захоплювала творчість кантора із Ляйпциґа через його ґеніальний контрапункт, прийом, коли дві - три більш-менш незалежні музичні теми плавно зливаються в тому чи іншому моменті, аби справити винятково цілісне враження на слухача. У цій техніці мені ввижалася аналогія із прагненням пов’язати своє життя з чиїмсь іще, нарешті стати для когось другом. Почувши уривок фуґи із “Добретемперованого клавіра”, я вирішив стати композитором.\nЗвісно, протягом цих років, як жахливих, коли я був посміховиськом у школі, так і прекрасних, коли я відкривав щось нове у музиці, із голови не йшов образ дівчинки з “Імперії морозива”. Щойно доктор Сталлін визнав мене здоровим, я вирішив повернутися і спробувати ще раз пробудити його до життя. Іронія полягала в тому, що від тієї першої ложки кавового морозива мені стало кепсько. Може, тому що на десерт я майже ніколи нічого не їв, а може, через те, що мій організм і справді надто чутливий. На свободі з’ясувалося: весь гастрономічний розкіш, якого я колись так прагнув, існував не для мого шлунку. І все ж я був ладен ризикнути здоров’ям, аби тільки ще раз її побачити.\nПотрапивши вдруге в “Імперію морозива”, набравши повну ложку кавового морозива і переживши страшенно потужну ноетичну реакцію, я знову побачив її. Подоба дівчини з’явилася у порожньому просторі межі мною і вітриною крамниці. Цього разу вона, здавалося, сиділа у вітальні на якійсь канапці і читала книжку. Все, що розташовувалося в одному - двох футах навколо неї, розпливалося в тумані. Варто було очам відірватися від її центральної фігури, решта канапи, столик поруч і лампа на ньому ставали примарними, крізь них починала пробиватися картинка автостоянки за вітриною магазина. По краях прояви повітря просто ніби бралося брижами. Дівчина перегорнула сторінку, і я знову перевів усю увагу на неї. Хутенько поклавши до рота наступну ложку морозива, я далі насолоджувався її красою. Розпущене волосся спускалося нижче плечей. Яскраві зелені очі, бездоганний маленький носик, гладенька шкіра, повненькі губи, які беззвучно рухалися, промовляючи кожне слово тексту, котрий вона читала. На ній була простенька і дуже прозора зеленувато-блакитна піжамна сорочка, крізь яку проглядали перса.\nЯ набрав дві ложки морозива поспіль, жадання зводило горло, але проковтнути їх не вийшло, і холод опалив мені язик. За час, поки морозиво тануло в роті і стікало вниз по горлу, я просто спостерігав, як при кожному подиху ледве здіймаються її груди. Мене причарували. Останнє, що я помітив перед тим, як вона зникла, була дивакувата назва книжки в її руках - “Відцентровий танцівник-рикша”1. Я б набрав і наступну ложку, але десь позаду очей заквітував страшенний головний біль, шлунок збунтувався проти морозива, так що я мусив підвестися і піти геть. Близько години я розгулював на свіжому повітрі, намагаючись позбутися болю і водночас запам’ятати образ дівчини. Тричі я зупинявся на своєму плутаному шляху, щиро переконаний, що блюватиму, проте все обійшлося.\nСпротив організму побічним ефектам споживання морозива так і не зник, але коли мене ятрив нестерпний сум, я знову і знову повертався до крамниці, немов п’яничка до пляшки, і хай мені грець із тим похміллям. Звісно, все-таки щось у цьому було від вуайєризму, мене нерідко пробивав дрож, коли морозиво представляло її більше чи менше роздягненою - в душі, у спальні. Та ви повинні повірити, що далеко не це приводило мене до магазина. Я хотів знати про неї все. Я вивчав її не менш старанно, ніж “Ґольдберзькі варіації” чи серійну музику Шенберґа1. Вона багато в чому виявилася ще більшою загадкою, і моє розслідування скидалося на збирання картинок-головоломок чи реставрацію зруйнованих мозаїк.\nЯ дізнався, що її звуть Анна - ім’я було написане на одному з альбомів для малювання. Так, вона займалася мистецтвом, і це мене надихало не згірш від музики. Скільки ложок кавового морозива, скільки головного болю, породженого ним, пішло лиш на те, щоб тільки спостерігати, як вона малює. Вона ніколи не користувалася фарбами і пензлем, віддаючи перевагу простому олівцю і аркушу паперу. Я ніколи не бачив, щоб вона малювала з натури або фотографії. Дівчина натомість клала альбом на стіл і схилялася над ним. Коли її охоплювало неабияке зосередження, у правому куточку рота завжди показувався кінчик язика. Вряди-годи вона затягувалася сигаретою, що диміла у попільничці ліворуч від неї. Результати її роботи, які мені пощастило побачити краєчком ока, здавалися неперевершеними. Інколи вона малювала те, що мусила знати і бачити, наприклад, портрети знайомих. Іншим разом в неї виходили дивні створіння і схожі на мандали2 візерунки екзотичних квітів. Особливо їй вдавалася гра тіней, яка вдихала життя, надавала ваги її картинам. І все це створювало вістря графітного олівця, яким роблять підрахунки або коротенькі записи. Якби я її не обожнював, то міг би позаздрити такому природженому таланту.\nНа додачу до всього я спромігся трохи розгледіти і її помешкання. Це страшенно захоплювало, адже, здавалося, вона існувала у геть окремому власному світі, у якійсь іншій реальності, дуже схожій на нашу. Я довідався досить багато, щоб знати, що вона живе у великому старому будинку з численними кімнатами і вікнами, завішеними довгими портьєрами, крізь які не пробивалося світло. Її робоче місце - суцільний хаос зі стосами малюнків на всіх столах. У полі зору того диви з’являвся непосидючий чорно-білий кіт. Вона полюбляла квіти і нерідко працювала на осонні в парку чи саду, малюючи ретельні портрети амарилісів та братків. І дарма, що в нас за вікнами йшов дощ, у них небеса залишалися бездонно блакитними.\nЗа довгі роки я багато чого розповідав Сталліну про себе, відкривався у своїх прагненнях і найпотаємніших побажаннях, але так ніколи і не згадав про Анну. Тільки по завершенню школи, вирішивши поступати до Консерваторії Ґельсбета у сусідньому місті, я зважився зізнатися йому в існуванні дівчини. Лікар до того часу став моїм добрим другом (байдуже, що я йому так і продовжував платити гроші), щирим і розуміючим, коли я давав волю прикрим настроям. Він наполегливо виховував у мені оптиміста, хоч би яким чорнильно-чорним, немов запах батькового лосьйону для гоління, здавалося все навколо. Час, проведений із ним, не вплинув як-небудь примітно на мою здатність обзаводитися товаришами чи почуватися на людях більш-менш комфортно, проте мені припала до вподоби його компанія. Водночас я полегшено рвав усе, що пов’язувало мене із неспокійним дитинством, прагнучи позбутися його раз і назавжди. Краще часткова користь від Сталліна, ніж залежність від минулого.\nМи сиділи у маленькій яскраво освітленій сонцем кімнатці в задній частині будинку, і він розпитував про те, що я очікував від занять у консерваторії. Док досить добре розумівся на класичній музиці і, як розповідав, раніше в дитинстві вчився грати на фортепіано. Його слабкістю були композитори-романтики, але я його за це не звинувачую. Десь у середині розмови з мене якось вирвалися подробиці пригод із кавовим морозивом і їхнього наслідку - появи Анни. Це його заскочило зненацька. Сталлін, сидячи, подався вперед і почав запалювати сигарету.\n- Знаєш, - заявив він, випускаючи струмінець диму, запах якого в моїх вухах завше звучав слабким дзижчанням комара, - це досить незвично. Не думаю, що хтось колись переживав такі насичені синестезійні почуття. Вони завжди абстрактні. Форми, кольори - так, проте жодних тобі конкретних об’єктів. Я вже мовчу про людину.\n- Я знаю, що це синестезія, - відповів я. - Я це відчуваю. Це ті самі почуття, що з’являються за грою на піаніно.\n- Кажеш, вона завжди з’являється, коли ти їси морозиво? - примружився він.\n- Кавове морозиво, - уточнив я.\nВін видав куций смішок, але посмішка швидко зникла з його обличчя. Вільною рукою Сталлін погладив бороду. Це було ознакою зосередженості.\n- Те, що ти описав, сучасна медична література відносить до галюцинацій.\n- Але, - правив він далі, - факт, що видіння пов’язане із морозивом і тим, що ти називаєш супутнім ноетичним відчуттям, змушує мене погодитися: це якимось чином залежить від твого стану.\n- Знаю, що це незвично, - погодився я, - тому і побоююсь згадувати про дівчину.\n- Ні, ні, добре, що ти наважився про це розповісти. Єдине, що мене хвилює, так це твоє бажання подружитися із якимось одноліткою. Чесно кажучи, у нього є всі риси прагнення, яке спирається на таке собі марення. Послухай, нащо тобі відволікатися на це тепер. Ти починаєш нове життя, ти просуваєшся вперед, і все говорить про те, що ти досягнеш успіхів у своєму мистецтві. Повір мені, коли інші студенти консерваторії побачать твої здібності, ти обов’язково з ким-небудь подружишся. Це геть не схоже на школу. Переслідуючи ілюзорний образ, можна зациклитися на ньому. Відпусти його.\nЗгнітивши серце, я таки пішов на це. До певної міри Сталлін мав рацію щодо Ґельсбета. На школу він анітрохи не скидався, і мені вдалося познайомитися із кількома однодумцями, з якими принаймні мав однаковий погляд на музику. Можете повірити на слово, химерних людей у консерваторії вистачало і без мене. Тоді молода людина, що душі не чула в Басі, Моцарті або Скрябіні1 вже сама по собі була дивиною. У Ґельсбеті панував справжній змагальний дух, тож я радо взявся до справи. Викладачі зацікавлено сприйняли мої ще зелені музичні композиції, а я примудрився зажити лихої слави, коли однокурсник заскочив мене під час складання камерної п’єси для скрипки і віолончелі з пастельними олівцями у руках. Я завше спочатку працював із відповідними синестезійними кольорами, а лише потім транспонував витвір, переносячи його на нотний стан.\nМинали роки, які, здається, були для мене найкориснішими за все життя. Я рідко навідувався додому, і то лише на свята, коли наш виш не працював, хоча поїздом їхати було всього-нічого. Вчителі прекрасно знали свою справу, байдуже, що нікому не дарували за байдикування і помилки. Відповідати їхнім вимогам для мене не стало бозна яким клопотом. Уперше в житті я відчув, що означає грати, чого я ніколи не робив у дитинстві по-справжньому. Постійне занурення у велику музику, складний аналіз її душі постійно займали мене і сповнювали відчуттям чогось дивовижного.\nНа останньому курсі мене допустили до участі в композиторському конкурсі. Переможець одержував великий грошовий приз, а відомий музикант мав виконати його твір на симфонічному концерті у міській філармонії. Складність кожного композитора повсякчас межує із майже неможливістю залучення фахового музики до виконання його твору перед широкою аудиторією. Нагоду, яку дарував конкурс, просто гріх було пропустити. І не стільки тут важили готівка чи похвала, як визнання, за котрим могли з’явитися потенційні покровителі і робота. Я знав, нарешті настав час скласти фуґу, задум котрої я виношував не перший рік. Гранична складність форми, на мою думку, - якнайкращий спосіб заявити про всі свої таланти.\nКоли прийшла пора розпочинати здійснення задуму, я взяв усі гроші, зароблені репетиторством по вихідних, і орендував на два тижні пляжний будиночок на острові Веріон. Влітку там (і в сусідньому малюсінькому, але страшенно затишному містечку) відбою не було від заможних туристів. У курортний сезон мені і найгірша кімната за найнижчу ціну була б не по кишені. Але надворі стояв розпал зими, коли я взяв звільнення від занять, олівці, альбоми та маленький магнітофон і подався - спершу автобусом, а потім на таксі - до свого потаємного укриття.\nЯ поселився не в одному з тих великих будинку на палях, що рясно оточують насипну дорогу, а в крихітному бунґало, схожому на залізобетонний бункер. З його стін лущилася жовта фарба, яка смакувала нічим іншим як цвітною капустою. Вікно виходило на океан, відкриваючи переді мною неперевершений вид на дюни і пляж. Більше того, якщо трохи прогулятися, то можна було потрапити до маленького села. В бунґало топилося, в ньому я знайшов телефон, телевізор і кухню з усім необхідним причандаллям. Навіть удома не могло бути краще. Сам по собі острів виявився досить безлюдним. Наступного по приїзді дня я прогулявся до океану, пройшов щось із півтори милі по берегу аж до східного мису і назад по головній дорозі, проминув чимало порожніх будинків, але нікого так і не зустрів. Мій агент розповів по телефону, що в містечку знаходилася одна закусочна і крамничка, котра не зачинялися на зиму. На щастя, він мав рацію, адже без закусочної я неодмінно голодував би.\nБунґало розташувалося у дивовижно меланхолійному місці, що з огляду на мою чутливість означало сприятливі для роботи обставини. Шум прибою часто перекривав вітер, що кидав на шибки пісок, але мене це анітрохи не відволікало від роботи. Натомість вони укупі складали компоненти тиші, в якій я снив наяву, у якій розквітала моя уява і в якій я із головою занурювався у роботу. Першого дня я став робити замальовки загального плану фуґи. Згідно задуму, в ній мало звучати лише дві теми. Звісно, дехто примудрявся втелющити і по вісім, проте я ставив на меті не голе вихваляння. Стриманість у таких питаннях -настільки ж важливий показник технічної майстерності як і складність.\nМелодійна лінія лейтмотиву залишилася від одного з попередніх проектів, початих того самого року. Тоді я не знайшов їй місця у п’єсі, але все одно не міг викинути з голови і раз-по-раз переглядав та програвав її. Структура фуґи передбачає лейтмотив чи то пак головну тему, у відповідь якій звучить інша -контрапункт - тобто повторення тієї самої мелодійної лінії з більшим чи меншим ступенем варіації так, що слухач ніби стає свідком діалогу (або голосу і його відлуння) із щодалі більшою складністю. Після вступу обох голосів у п’єсу настає епізод, коли необхідно їх представити заново, проте в іншій тональності. Тут я мав на думці техніку, що зветься стрето, в такому разі відповіді, коли починають звучати, дещо накладаються на первинний мотив. Це дозволяє переплести голоси так, що зрештою на білий світ з’являється складна мелодійна тканина.\nЗвісно, робота не з-поміж легких, але нічого кардинально нового у ній не було. Проте я не збирався облишати думку вразити журі чимось ориґінальним. Коли фуґа досягла б найвищої складності, я планував, щоб вона повільно, спершу майже непомітно, але без жодного натяку на гармонію чи метр, розсипалася в хаосі. А наприкінці, із тієї хаотичної какофонії постала б одна однісінька нота, розтягнута до нескінченності, що поступово перетворилася б на ніщо.\nПерший тиждень робота просувалася добре. Вранці і перед сном я гуляв на березі. Ввечері вирушав до закусочної, потім повертався до бунґало і слухав “Мистецтво фуґи” чи “Токату і фуґу ре-мінор” Баха, що-небудь із Брамса, Гайдна, Моцарта або уривки п’єс доби світанку цієї музичної форми авторства таких композиторів як Свелінк і Фроберґер2. Я малював олівцями на великому аркуші якісного паперу, будь-кому іншому він би здався мало схожим на форму запису музики, але я при першому ж погляді прекрасно уявляв собі, як це звучатиме. І тим не менш наприкінці першого тижня робота уповільнилася, а в суботу остаточно застопорилася. Те, що мені видавалося чітким уявленням про подальший рух композиції, зрештою і стало пасткою. Я загубився у нетрях складнощів. Насправді, праця виснажила мене, я вже не бачив тем окремо одна від одної - лейтмотив, відповідь, контртема, - все сплуталося між собою, немов у клубку пряжі.\nЯ був змучений і потребував відпочинку. Я лягав у ліжко, заплющував очі, але мені все одно не спалося. Цілісіньку неділю я просидів у кріслі, вивчаючи пляж у вікні. Надто втомлений, щоб працювати, і надто розчарований нездатністю працювати, щоби піти покуняти, того вечора, пробайдикувавши весь день, я почвалав до закусочної, де зайняв своє звичне місце. У забігайлівці було безлюдно за винятком одного старого у далекому закапелку з книжкою у руках за вечерею. Через білу бороду цей єдиний відвідувач трохи скидався на Сталліна, і з першого погляду я міг би заприсягтися, що він читав ніщо інше, як “Відцентрового танцівника-рикшу”. Ближче підсідати, аби краще його роздивитися, не кортіло - я побоювався, що він почне зі мною розмову.\nПідійшла офіціантка прийняти замовлення. Закінчивши писати у блокнотику, вона зауважила:\n- А у вас сьогодні змучений вигляд.\n- Вам треба поспати, - продовжувала вона.\n- У мене ще багато роботи, - відповів я.\n- Ну то давайте я принесу вам кави.\n- Знаєте, за все життя я не випив жодної філіжанки кави.\n- Та невже? - здивувалася вона. - Схоже, сьогодні саме час почати.\n- Що ж, можна спробувати, - відказав я. Здається, її це порадувало.\nЯ вечеряв, проглядав свій блокнот і намагався заново відтворити всю структуру фуґи. Як і завжди, коли я передивлявся замальовки, все здавалося кришталево ясним, проте щойно треба було продовжувати роботу, кожен наступний потенційний крок навіював сумніви щодо його правильності. Десь посеред роздумів я відсунув тарілку і взявся за блюдечко з філіжанкою. Зазвичай, на третє в мене чай. Забувши про нове замовлення, я сьорбнув із чашки, і мене приголомшив темний, гіркий смак чорної кави. Я підвів очі - попереду сиділа Анна і не відривала від мене погляду, вона теж ось тільки-но відвела свою філіжанку від вуст. Її очі свідчили про те, що вона мене пізнала, нібито і справді бачила все, що коїлося у закусочній. Я певен, те саме читалося і по мені.\n- Я тебе бачу.\n- І я тебе теж.\nМене не так здивувало б, якби заговорив собака. Ошелешений донесхочу, я неквапом простягнув руку туди, де навпроти мене, у тій самій кабінці, здавалося, сиділа вона. Дівчина, уникаючи контакту, відхилилася назад.\n- Я роками бачила тебе, - промовила вона.\n- Кава? - спитав я.\n- Ти ж синестет, вірно?\n- Так, - зізнався я, - а от ти - плід моєї уяви, продукт неврологічної аномалії.\nВона гучно розреготілася.\n- Ні, - смілася вона, - це ти продукт.\nПо цих перших словах ми змовкли. У мене, схоже, був легкий шок. “Це неймовірно”, - повторював я собі. Але ось Анна сиділа навпроти, і я міг чути її дихання. Все було чіткішим, ніж після кавового морозива. Тепер, коли смак викликав її подобу, не перебитий впливом власне морозива і цукру, образ дівчини не розвіювався цілих кілька хвилин, перш ніж по краях від неї заімлився туман. Я ще раз сьорбнув із філіжанки, щоб навести різкість. Анна підняла свою чашечку водночас зі мною, ніби вона була моїм відбиттям, а я - її. Ми разом засміялися.\n- Я не можу тут із тобою поговорити. Їм здасться, я збожеволів, - прошепотів я.\n- Зі мною все так само, - відказала вона.\n- Дай мені півгодини, потім випий ще трохи кави, і я зможу поговорити з тобою сам-на-сам.\nВона згідно кивнула, спостерігаючи, як я гукаю офіціантку.\nКоли та прийшла, Анна вже розчинилася у туманній хмарці, схожій на дим із вуст курця. Мені на це було начхати, оскільки я знав, що більше її ніхто побачити не може. Коли жіночка підбивала суму за вечерю, я замовив ще три чашки кави із собою.\n- Кава - це річ, згода? - поцікавилася вона. - Просто дивовижно, як ви досі обходилися без неї. Я так багато її п’ю, що моя кров вже на три чверті складається із кави.\n- Чудовий трунок, - підтвердив я.\nІ він таким був. Кава пробудила мої чуття. Холодної вітряної ночі, із коробкою, у якій знаходився мій еліксир, я йшов до свого бунґало радий, як дитина, що виходе зі школи у п’ятницю по обіді. Абсурдність ситуації відкрилася переді мною у всій своїй повноті, коли я розреготівся, пригадуючи навпошепки виголошений план зачекати півгодини і ще раз випити кави. Ця змова під’юджувала мене, і я вперше усвідомив, що Анна за цей час подорослішала і стала ще гарнішою.\nПовернувшись до будиночку, я увіпхнув перший із пінопластових контейнерів до мікрохвильової печі і встановив таймер на тридцять секунд. Мене обійняло хвилювання: а що як у реальності, в котрій існує Анна, час відрізняється від нашого, і півгодини для мене виявляться двома - трьома днями для неї. Як тільки дзенькнула мікрохвильовка, я дістав чашечку, вмостився за маленьким кухонним столиком і зробив великий ковток темного напою. Перш ніж я поставив чашку на стіл, переді мною вже сиділа вона.\n- Я знаю, що тебе звуть Анна, - заявив я їй. - Ім’я було написано на одному з твоїх альбомів.\nВона поправила волосся за лівим вухом і спитала:\n- А як звуть тебе?\n- Вільям, - відповів я і заходився розказувати про кавове морозиво і те, як вперше її побачив.\n- Пам’ятаю, - промовила вона, - коли мені було дев’ять років, я сьорбнула із татової чашки і побачила тебе за фортепіано. Мені подумалося, що ти привид. Я побігла до мами, щоб показати їй тебе, але коли повернулася, то ніде нікого вже не було. Вона на це майже не звернула уваги, оскільки через синестезію я весь час розповідала про речі, що абсолютно не важили для неї.\n- Коли ти збагнула, що це кава?\n- О, дещо пізніше. Це сталося за сніданком, я скуштувала кави, і ось ти сидів за нашим столом із таким нещасним виглядом. Мені коштувало чималих зусиль, аби стриматися і не прохопитися, що бачу тебе. Згодом все стало зрозуміло. Я намагалася спостерігати за тобою якомога частіше. Малим ти часто сумував, я це добре знаю.\nЕмоції на обличчі Анни виражали таку щиру турботу, що в мене з очей ледве не бризнули сльози. Вона - свідок мого життя. Я був не такий самотній, як здавалося.\n- Ти класно малюєш, - проказав я.\n- Я класно працюю олівцем, а моїм викладачам потрібний малюнок фарбами. Зараз це мій головний клопіт.\nВряди-годи під час розмови ми зупинялися і сьорбали зі своїх чашок, щоб підтримати зв’язок. З’ясувалося, вона теж покинула своє рутинне навчання, аби попрацювати над малюнком для останнього проекту. Виявилося, події в наших життях часто-густо співпадали найрізноманітнішим робом. Анна зізналася, що дитиною вона теж була самотньою, а її батьки мали багато клопоту з її синестезією. Як вона сказала: “Доки нам не стала відома реальність цих відчуттів, здається, вони вважали мене божевільною”. Анна сміялася, але по її очах було видно, наскільки сильно це вплинуло на неї.\n- Ти кому-небудь розповідала про мене? - поцікавився я.\n- Тільки терапевтові, - відповіла вона. - Мені полегшало від того, що, за його словами, він уже чув про такі рідкі випадки, як мій.\nЗаява заскочила мене зненацька, адже Сталлін твердив, що ніколи раніше про таке не чув. Подібна суперечливість негайно нагадала про її несправжність, проте я миттю викинув це із голови і продовжував бесіду.\nТого вечора, завдяки каві, що я прихопив із собою (вона, до речі, вчинила так само), ми спілкувалися до другої ночі. Говорили про наші життя, творчі задуми і мрії про майбутнє. Як з’ясувалося, наші синестезійні переживання були схожими і викликали однакові відчуття. Наприклад, для нас обох запах свіжоскошеної трави здавався круглим, а автомобільний сигнал мав цитрусовий смак. По її словах, її батько на аматорському рівні грав на фортепіано і обожнював класичну музику. Я саме заглибився у хитросплетіння фуґи, яку збирався написати, коли вона зазирнула у свою чашку і проказала:\n- Ой, у мене скінчилася кава.\nЯ поглянув на свою і збагнув, що попередній ковток був останнім.\n- Завтра опівдні, - проказала вона, розпливаючись у мене перед очима.\n- Так, - прокричав я, боячись, що вона вже не почує відповіді.\nПотім Анна перетворилася на фантом, на міазми, на простий натяк, залишивши мене розглядати стіну кухні. Її не стало, тож я вже не міг довго сидіти на одному місці. У мене всередині вирувала спожита кава, а оскільки моя слабка нервова система до сьогоднішнього дня не знала такого стимулятору, то руки в мене буквально тремтіли від нього. Про сон і мови не могло бути. Погулявши щось із годинку навколо невеличкого бунґало, я сів за фуґу з наміром спробувати що-небудь зробити.\nІ я негайно підібрав усі кінці, котрі погубив у суботу під час творчого застою. Все виявилося настільки прозорим, що я просто чув музику, яку записував різними кольорами, так ніби барви одразу перетворювалися у звуки з невидимого магнітофона. Я працював як чорт, хутко і безпомилково. Легкість, із якою я здобувався на розв’язання музичних проблем, надали мені впевненості, а моїм рішенням - ґеніальності. Зрештою, близько восьмої ранку (я не помітив світанку) кава вилізла боком: мені стало страшенно кепсько. Мучив біль у животі і голові. О десятій я проблювався, і від цього трохи полегшало. Об одинадцятій я вже стояв у закусочній і купував чергові чотири чашки кави.\nОфіціантка спробувала запропонувати сніданок, проте я заявив, що неголодний. По її словах, вигляд у мене був не абиякий, як результат я вичавив із себе смішок. У відповідь на її вперті наполягання я ляпнув якусь грубість, що саме то було, тепер вже не згадати, але це дало їй зрозуміти, що мене цікавила винятково кава. Із запасом напою у руках я рушив на пляж. Було трохи тепліше, ніж учора, і свіже повітря провітрило мої думки. У глибокій улоговині між дюнами, що захищали мене від вітру, я пив і спостерігав, як працює Анна над своїм проектом - великою барвистою абстрактною картиною. Пошпигувавши за нею кілька хвилин, я усвідомив, що композиція на папері, організація кольорів були для мене нічим іншим як мелодійною темою “Восьмої симфонії сі-мінор” Франца Шуберта. Спершу думка, що мої власні музичні знання невід’ємні від існування її світу, що моя уява - це його сутність, потішила мене. Цікаво було теж, що про себе нагадав і Шуберт, який мене майже не цікавив. Схоже, для такої гри уяви фуражем слугувала будь-яка сторона мого життя, байдуже наскільки дрібна. Ця блискавична ідея спала мені на думку без жодного урахування: хотів я з нею погоджуватися або ні. Я волів, аби Анна існувала незалежно від мене, аби була окремим єством, адже що тоді у супротивному разі може означати наша дружба? Я буквально мотнув головою, щоби спекатися прикрих міркувань. Тож коли опівдні вона з’явилася посеред дюн поруч зі мною, я майже спромігся забути про маленьку червоточину.\nРанок ми провели разом, розмовляли, сміялися, блукали край океану і навіть де-не-де спиналися на скелі. Близько третьої каві настав кінець, тож ми повернулися до закусочної, підкупити для мене трохи цього трунку. Я замовив цілих два кавники і попрохав вилити все у велику пластмасову тару на виніс. Офіціантка не сказала нічого, лише похитала головою. Поки я ходив по питво, Анна у своєму світі зварила його і собі.\nМи зустрілися знову у бунґало, а з настанням вечора взяли свої проекти і працювали вдвох за кухонним столом одне навпроти одного. З нею по-сусідству моя музична уява палахкотіла вогнем, а вона зізналася, що вперше побачила загальну структуру своєї картини і те, що їй слід робити далі. У котрийсь момент я так захопився складанням фуґи, що простягнув руку вперед і підхопив те, що вважав одним зі своїх олівців і що насправді виявилося пастельною крейдою фіолетового кольору. У мене пастелі і поруч не було, але вона була у Анни.\n- Глянь-но! - мовив я до неї і відчув слабкість у ногах. Десь за очами почала боліти голова.\nВона відірвалася від картини і побачила у моїх руках фіолетову крейду. Ми сиділи мовчки, вклякнувши від того, що це могло означати. Поволі вона простягла руку через стіл до мене. Я впустив крейду і простягнув руку назустріч їй. Ми відчули одне одного, і, присягаюся, наші пальці переплелися.\n- Вільяме, що це означає? - спитала вона з нотками страху в голосі і забрала руку назад.\nПідвівшись, я втратив рівновагу і мусив схопитися за спинку стільчика. Вона теж піднялася, але відступила, коли я спробував підійти до неї ближче.\n- Ні, це неправильно, - проказала вона.\n- Не хвилюйся, це я, - вирвався з мене шепіт. Я зробив два непевних кроки по напрямку до неї і підібрався так близько, що чув аромат її парфумів. Вона вся зіщулилася, але тікати не пробувала.\n- Ні, це неправильно, - повторила вона. - Ні!, - прокричала Анна.\nПам’ятаю, вона вперлася обома руками мені в груди, і я впав долі.\n- Не треба, це не насправді, - проказала вона, збираючи похапцем свої речі.\n- Зажди, пробач. - Я спробував зіпнутися на ноги, і саме у цей час загальна сума недосипання, літрів кофеїну та розхитаних нервів далася взнаки, прозвучавши парним голосом фуґи і вдаривши в голову. Мене ніби збили з коня. Мене всього трусило, світ перед очима розпливався, я відчував, як непритомнію. Ще пам’ятаю бачив, як Анна розвернулася і пішла геть, немов крізь стіну кімнати. Якимось штибом я підвівся і рушив за нею, спираючись на меблі. Останнє, що я пригадую, це те, як вивалився у вхідні двері і прокричав її ім’я.\nНаступного ранку мене знайшли на пляжі непритомним. То був білобородий старий, що обідав у закусочній. Щоранку він прочісував пляж, прибираючи всіляке сміття, і випадково наштовхнувся на мене. Викликали поліцію. Приїхала швидка допомога. Наступного дня я потрапив на лікарняну койку, і крізь вікно на мене падало проміння теплого сонця із запахом антикварної троянди.\nДва дні я пролежав у маленькій приморській лікарні, проходячи психологічне обстеження. Мене оглянув психіатр, і мені вдалося переконати його в тому, що я перестарався, працюючи над університетським проектом. Очевидно, офіціантка розповіла поліції про те, як я відзначився з кавою, обходячись без сну. Щось із цього, певно, дійшло до вух лікаря, котрий приходив до мене. Коли я розповів йому, що вперше пив каву і це вона звалила мене з ніг, то він наказав не підходити і близько до неї, додавши, що мене знайшли у власному блювотинні.\n- Мабуть, ваш організм її не сприймає. Знепритомнівши, ви могли задихнутися.\nЯ подякував за пораду і пообіцяв не пити її у майбутньому.\nПоки я залишався у лікарні, то намагався збагнути, що сталося із Анною. Очевидно, її налякала моя зухвалість. Мені спало на думку, що надалі, мабуть, краще буде залишити її у спокої. Сам факт, що ми фізично торкнулися одне одного, ретроспективно мене дуже бентежив. Може, Сталлін мав рацію: моя синестезія - насправді психотична галюцинація? Це питання я залишив відкритим, як і те, чи пробувати знайти її знов. На мою думку, могло знадобитися ще одне побачення, принаймні, для того, аби перепросити за мою бридкущу поведінку.\nЯ спитав медсестру, чи до лікарні забрали мої речі із будиночка, на що вона схвально відповіла. Решту свого останнього дня там я провів одягненим, очікуючи на виписку. Опівдні принесли мої речі. Я ретельно їх переглянув, але так і не знайшов кольорових замальовок до фуґи. Було все, крім великого аркуша паперу альбомного формату. Я попрохав сестричку, що виявилася дуже доброю людиною і чимось нагадувала мені місис Брітнік, ще раз перевірити, чи мені принесли всі речі. Вона так і зробила, але нічого більше не знайшла. Під приводом подяки я подзвонив до поліційного відділку острова Веріон і спитав, чи вони часом не бачили мого малюнку. Фуґа зникла. Я знав, що мене через це обов’язково охопить депресія, але тоді тупо радів просто тoму, що залишився живим.\nЯ вирішив на кілька днів повернутися до батьківського дому і відпочити там перед поверненням до консерваторії для завершення навчання. На автобусній зупинці біля лікарні, чекаючи на транспорт, я був підійшов до маленького газетного кіоску купити упаковку жувальної гумки і чого-небудь почитати, щоби згаяти час. На поличці із солодощами в око мені впало дещо, від чого я почувався так, немов Єва перед яблуком, - капшучок із кавовими льодяниками Томпсона. Як я це прочитав, то одразу придбав їх. Щось промайнуло у сонячному сплетінні, вкрилися потом руки. На ярличку було написано: “Без кофеїну”. Я не міг повірити своєму щастю. Купуючи ще два капшучки, я нервово озирався через плече, і відкрив цукерки лише в автобусі. Я зробив це із таким завзяттям, що жменя льодяників розсипалася по сидінню і в проході.\nДодому я приїхав на таксі, заходити довелося самотужки. Машини батьків не було, мабуть, подумав я тоді, вони десь гайнули на цілий день. Я їх не бачив кілька місяців і майже сумував. Споночіло, але вони так і не з’явилися, це було досить таки дивно, хоч я подумав, що, можливо, вони, як робили колись, взяли собі коротеньку відпустку. Та це не важило. Я сидів у старому підвалі на дзиґлику за фортепіано і смоктав кавові льодяники, доки просто не втомився сидіти. Я рушив до свого дитячого ліжка, розвернувся обличчям до стіни, як робив маленьким, і заснув.\nНаступного дня після сніданку я відновив свою варту, розпочату ще під час довгої дороги додому. День підтвердив мої підозри щодо того, яка доля спіткала фуґу. Цукерки не давали досить доброї картинки Анни, як то морозиво (я вже мовчу про чорну каву), але цього було досить, щоби простежити за нею протягом цілого дня. Я бачив, як вона представила мій малюнок у якості свого семестрового проекту. Як це вона примудрилася зробити? У цьому не було жодної логіки. Розглядаючи свою роботу краєм ока, я намагався збагнути, як мені вдалося сплести докупи теми і відповіді на них. Побач я її вдруге, і музика забриніла б у моїх вухах, але мені так і не пощастило побачити аркуш досить добре, аби розібратися у складній структурі фуґи. Лише у двох речах я зміг переконатися: у тому, що фуґа була завершена саме у тому місці, де вона мала перетворитися на хаос, і в тому, що завдяки їй Анна одержала гарні оцінки за семестр.\nВдень у мене залишився тільки один льодяник Томпсона. Тримаючи його в руці, я вирішив, що востаннє викликаю подобу Анни. Я дійшов до висновку, що її крадіжка скасовувала мою негожу спробу залицяння, і зараз, так би мовити, у нас був нічийний рахунок. Я покинув би дівчину, як і раніше, тільки цього разу назавжди. Ухваливши остаточне рішення, я розгорнув останню цукерку і поклав її на язик. Темний бурштиновий смак неквапом розповзався по роті, а переді мною з’явився розпливчастий туман і кристалізувався в різку картинку. Вона підносила чашку до рота, і її очі розширилися, коли вона побачила мене.\n- Вільяме, - проказала вона, - я сподівалася ще раз побачити тебе.\n- Я в цьому не сумнівався, - відповів я, намагаючись звучати байдужим, але від самого її голосу мені стало млосно.\n- Тобі вже ліпше? - спитала вона. - Я бачила, що з тобою сталося, бо всеньку ніч просиділа поруч на пляжі, але не змогла до тебе дотягнутися.\n- Моя фуґа, ти її забрала.\n- Вона не твоя. Не будемо ошукувати одне одного: ти всього лишень проекція моїх синестезійних процесів.\n- Це ще хто чия проекція? - спохмурнів я.\n- Ти не більше ніж моя муза, - відказала вона.\nМені кортіло заперечити, проте я не настільки ниций, щоб підривати її віру у власну реальність. Звісно, я міг навести у приклад той факт, що їй повідомили, нібито науці відомі приклади образної синестезії. Очевидно, що це неправда. Крім того, існувала ще її остання картина, яку вона покинула, віддавши перевагу моїй, і яка ґрунтувалася на “Восьмій” Шуберта - продукт моїх знань, що відобразилися на ній. Як я міг переконати її, що вона нереальна? Певно, їй був помітний сумнів у моїх очах, оскільки вона одразу перейшла до оборонної тактики:\n- Ми більше не побачимося, - заявила вона. - Мій терапевт дав мені піґулки, щоби покласти край синестезії. У нашій реальності такі ліки існують. І вони вже діють. Я більше не чую, як крапає вода з крана, коли палю сигарети. Зелений колір вже не смакує, як лимон, а телефонний дзвінок не здається джутовим на доторк.\nПіґулка стала останнім свідченням. Піґулка, яка може вилікувати синестезію?\n- Ти можеш завдати собі шкоди, - проказав я, - приймаючи ці ліки. Якщо ми втратимо зв’язок, то ти можеш припинити існування. А раптом, нам судилося бути разом. - Я трохи панікував від думки, що вона може втратити свої особливі відчуття, а я - єдиного друга, який по-справжньому мене розумів.\n- Доктор Сталлін каже, мені це не зашкодить, і я буду така сама, як і решта. Прощавай, Вільяме, - промовила вона і відсунула від себе філіжанку з кавою.\n- Сталлін? - повторив я, - Який ще Сталлін?\n- Мій терапевт, - відповіла вона, і хоча я все ще спостерігав за нею, але розумів, що мене вона вже не бачить. Потім Анна опустила обличчя на долоні і, по-моєму, заплакала. А мій льодяник тим часом перетворився на скіпочку, яка зрештою розчинилася у слині. Я ковтнув. Ще кілька секунд, і вона остаточно зникла.\nО третій я накинув на плечі пальто і рушив до будинку Сталліна. У мене накопичився мільйон питань, і найголовніше з-поміж них - чи лікував він коли-небудь дівчину на ім’я Анна. Остання наша з нею розмова настільки займала мої думки, що коли переді мною опинилася доріжка до його двору, я зрозумів, що не помітив, як сіло сонце. Складалося таке враження, що поки я йшов, то просто спав, а прокинувся, діставшись необхідної мені адреси. На вулиці не було ні машин, ні людей. Геть як на острові Веріон. Я піднявся по сходинках і постукав у двері. Всередині здавалося темно, світилося лише у кімнаті на другому поверсі. Двері виявилися ледве прочиненими, що з огляду на зиму було дуже дивним. Зазвичай, я б розвернувся і пішов додому після третьої спроби привернути його увагу, та мені треба було обговорити багато речей.\nЯ ввійшов і зачинив двері за собою.\n- Докторе Сталлін, - гукнув я.\n- Докторе? - спробував я ще раз і рушив далі по фойє до кімнати зі столами, заваленими паперами. У жалюгідному світлі, яке ще проникало сюди крізь вікна, я знайшов і запалив лампу. Блукаючи із кімнати до кімнати, вмикаючи повсюди світло, я гукав і рухався до сонячної зали в задній частині дома, де ми завше зустрічалися із доктором Сталліном. Потрапивши до неї, я наступив на щось живе. Хтось вереснув, і у мене серце ледве не вискочило з грудей. Я побачив, як до іншої кімнати тікає чорно-білий кіт, на чий хвіст я щойно наступив.\nПриємно знову опинитися у цій сповненій рослинами кімнаті. Її вид пробудив спогади про єдине в світі затишне місце для малого хлопчика, яким я був. Як не дивно, але у попільничці на столі між двома кріслами, що дивилися один на одного, все ще диміла сигарета. Поруч із нею лежав розгорнений посередині і перевернутий примірник “Відцентрового танцівника-рикші”. Краще б я побачив привид натомість нього. Від цієї книжки мене пробив дрож. Я сів на своє старе місце і дивився, як лине до шибок дим від сигарети. Практично водночас із цим на мене навалилася шалена втома, і я заплющив очі.\nЦе сталося кілька днів тому. Коли наступного ранку з’ясувалося, що я не можу відчинити дверей, аби піти геть, що я не можу розбити вікно, аби виповзти назовні, я зрозумів, що діялося навколо. Спершу мене ятрила лють, а потім звідкись взявся спокій, і я прийняв свою долю. У тих стосах паперу, розкиданих по кімнаті на шляху до залитої сонцем зали, кожен аркуш мав по прекрасному малюнку олівцем. На другому поверсі знайшлося фортепіано і ноти “Великої фуґи” Баха. Там же у коридорі висіла і чорно-біла фотографія місис Брітнік і моєї мами з маленькою Анною на руках.\nТого коридору і тих кімнат теж уже немає, вони зникли. Щодня з того часу, як я потрапив у цю пастку, в домі щезало по кімнаті. Зараз я сиджу у кріслі Сталліна у єдиній кімнаті, яка досі залишається у будинку (але й вона зникне до півночі), і пишу свою історію - таку собі власну фуґу. Навпроти лежить чорно-білий кіт, котрий утік від зникаючого будинку, що замикається навколо нас. Надворі сад, дерева, небо розтратили свої барви і здаються нині виконаними у графіці з прекрасною передачею тіні - глибокої і насиченої. Так само і кімната, у котрій ми сидимо, підлога, скляні панелі, крісла, рослини і навіть котячий хвіст із моїми черевиками та ногами втратили життя і перетворилися на сірі тіні замальовки олівцем. Думаю, невдовзі Анна звільниться від свого стану. Що ж до мене, людини, яка повсякчас вважала себе непотрібною, нелюбимою і ніким не зрозумілою, то я стану не звичайним митцем, а власне витвором цього мистецтва, який переживе час. Гучно нявчить кіт, і мені його крики видаються чиєюсь рукою на плечі.\nДжеффрі Форд (н. 1955 р.) - американський письменник-фантаст (переважно), слава до котрого прийшла наприкінці 90-х років минулого століття. На теренах колишнього СРСР (хтозна, чи це так стосовно Прибалтики) практично не відомий, важко сказати, наскільки праві видавці Росії, Білорусі, України, Казахстану тощо, обминаючи увагою лауреата торішньої “Неб’юли” і дворазового переможця щорічних рейтинґів Світової премії у жанрі фентезі.\nДж. Форд народився і виріс у малесенькому місті Вест-Айліп на острові Лонґ-Айленд у штаті Нью-Йорк. Змалку його оточувала велика родина, що всупереч критеріям американської мрії тулилася на одній і тій самій житловій території разом із представниками попереднього покоління. Проте для хлопчака це пішло лише на користь. Скажіть, ну ким міг стати юний Джеффрі в разі, якби вдома не лунали постійно гітара і фортепіано, на котрих управлялася мама, якби вона ж не влаштовувала цілі спектаклі за участі не лише сім’ї і родичів, але й сусідів. Що за уява сформувалася б у малого, якби рідна бабка не ворожила на картах і при цьому не розповідала моторошних історій з привидами, яснобаченням і мерцями, якби рідний дід не ділився з ним байками своєї молодості, коли він професійно боксував, а потім служив водолазом під час Другої світової???\nВ жертву школі Дж. Форд проводив час над художніми книжками, і за його власними словами, всенький час у період між дитячим садком і другим курсом він ризикував вилетіти чи успішно вилітав з навчальних закладів. Зрештою, після різнорідних робіт, він закінчив університет у Бінґемптоні за спеціальністю “Література”, у цій же галузі здобув і диплом магістра. Зараз Джеффрі Форд викладає у Брукдейльському коледжі в околицях Філадельфії і анітрохи - якщо йому вірити - не шкодує про свій рід діяльності.\nПисьменник, головним чином, відомий як плідний автор короткої прози, хоча відомість йому принесла фентезійна трилогія “Фізіономія” (The Physiognomy, 1997), “Нотатки” (Memoranda, 1999) і “По той бік” (The Beyond, 2001); останній роман Дж. Форда - історичний трилер з елементами фантастичного на тлі улюбленого автором Нью-Йорка кінця ХІХ століття “Портрет місис Шарбуке” (The Portrait of Mrs. Charbuque, 2002).\nКоротка повість “Імперія морозива” вперше з’явилася у електронному часопису “Сай фікшн” у лютому 2003 року і наступного 2004 здобула премію “Неб’юла”. Стосовно “Імперії...” варто зауважити, що стрижневе явище, навколо котрого відбуваються всі події, - синестезія - реальне, яким би химерним воно не здавалося. Цей практично галюциноґенний як на решту людей стан притаманний лиш одній тисячній всіх представників виду homo sapiens sapiens, але саме поміж цієї тисячної часто опиняються великі митці, як-от Микола Римський-Корсаков, американська композиторка Еймі Біч, французи Олів’є Мессьєн і Маню Каче, американець Майкл Торк тощо. Чимало митців прагнули здаватися такими. І все через нетутешній шарм (а для митця - природну потребу), яким явище приваблює до себе. Джеффрі Форд спробував використати синестезію у своїх цілях і, очевидно, що домігся успіху, адже “Неб’юлу” за просто так не вручають.\nЧитайте і вправляйтеся в уяві!


На Одещині ДБР підозрює двох військових, через яких впав кран із зенітними ракетами вартістю 1,5 млн гривень - Державне бюро розслідувань\nНа Одещині ДБР підозрює двох військових, через яких впав кран із зенітними ракетами вартістю 1,5 млн гривень\nСлідчі Теруправління Державного бюро розслідувань Миколаєва повідомили про підозру колишньому заступнику командира військової частини Повітряних Сил та техніку роти забезпечення військової частини Сухопутних військ, які допустили падіння автокрана із зенітними ракетами вартістю 1,5 млн гривень.\nВстановлено, що у травні 2012 року заступник командира мав відправити зенітні ракети С-300 на парад.\nЧерез те, що автокран військової частини був на ремонті, він не міг виконати вантажні роботи. Для цього заступник командира позичив кран в іншій військовій частині. Але він також виявився несправним.\nТехнік роти, який сів за кермо крана розвантажувати ракети, взагалі не мав дозволу та кваліфікації на такий вид робіт.\nПід час розвантаження трьох ракет вагою 6 тонн кран перекинувся.\nУ результаті падіння крана військовослужбовець, який перебував поруч, отримав перелом обох ніг, а боєприпаси вартістю 1,5 млн грн були пошкоджені.\nЦю справу розглядали у суді з 2012 по 2015 рік. Тоді суд відправив її на додаткове досудове розслідування у військову прокуратуру.\nУ 2019 році кримінальне провадження передали слідчим ДБР.\nКолишньому заступнику командира військової частини повідомлено про підозру у недбалому ставленні до військової служби (ч. 2 ст. 425 КК України).\nТехнік роти підозрюється у порушенні експлуатації спеціальної машини, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження (ч. 1 ст. 415 КК України), та у пошкодженні бойових припасів, що заподіяло тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 412 КК України).\nЙому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі від 2 до 5 років.\nПроцесуальне керівництво здійснює Одеська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону.\nКрім того, цього року ексзаступник командира потрапив у в поле зору слідчих ДБР в іншій справі. Він намагався за 10 тис. доларів США продати посаду у Державному бюро розслідувань. Слідчі Бюро затримали його під час отримання половини зазначеної суми. Розслідування триває.


Найбільша Швейцарська фондова біржа створить свою криптовалюту - LDaily\nГлавная › Новини › Найбільша Швейцарська фондова біржа створить свою криптовалюту\nSIX Swiss Exchange розробляє власний стейблкоін, ціна його буде прив’язана до місцевої валюти. У другій половині 2019 року Швейцарська фондова біржа хоче запустити засновану на блокчейні біржу цифрових токенов. На даний момент SIX Swiss Exchange не може підтвердити, чи буде там присутній стейблкоін, який зараз розробляється.\nУ компанії SIX Swiss Exchange в планах запустити свою власну площадку для торгівлі цифровими активами з нативним токеном і послугою первинної цифрової пропозиції (IDO).\nЗі слів голови відділу цінних паперів біржі Томаса Зееба, до SIX вже звернулося чимало компаній, які хочуть запустити токенізовані інструменти на зразок традиційних цінних паперів, приватних часток або фондів.\nТому біржа серйозно розглядає можливість створення свого токена в якості платформи для таких ініціатив.\nТестування цієї площадки повинно розпочатися вже цього літа, а сам запуск запланований на 2020 рік.