ПРАВОВІ ЗАСАДИ ДІЯЛЬНОСТІ УКРАЇНСЬКИХ МАС-МЕДІА\nНазвание работы: ПРАВОВІ ЗАСАДИ ДІЯЛЬНОСТІ УКРАЇНСЬКИХ МАС-МЕДІА\nОписание: Нормою стали дотації і спонсорські вкладення у ЗМІ за так зване інформаційне забезпечення ангажованість видань і телерадіопрограм порушення етичних норм серед журналістів. Основна частина населення країни близька до того що незабаром буде позбавлена доступу до друкованого слова а отже і до інформації про соціальноекономічне політичне і духовне життя України про події за рубежем. Крім того у декларації зазначається що âзгідно зі ст. 19 Загальної декларації прав людини започаткування підтримка та зміцнення незалежної...\nПреса, радіо і телебачення України переживають глибоку кризу. Сьогодні в країні майже немає газет і журналів, телекомпаній і радіостанцій, які б отримали справжню економічну незалежність. Економічний успіх видання, теле- радіопрограми України — в силу діючого законодавства, існуючих правових і економічних регламентів ринку ЗМІ — майже зовсім не залежить від кількості передплатників (читачів, глядачів, слухачів). Ряд газет і журналів у рекламних цілях у кілька разів перевищують свої тиражі, публікують необ’єктивні рейтинги популярності. Нормою стали дотації і спонсорські вкладення у ЗМІ за так зване інформаційне забезпечення, ангажованість видань і телерадіопрограм, порушення етичних норм серед журналістів. Падіння тиражів газет і журналів, що почалося у 1991 році, не припинилось.\nОсновна частина населення країни близька до того, що незабаром буде позбавлена доступу до друкованого слова, а отже — і до інформації про соціально-економічне, політичне і духовне життя України, про події за рубежем. Ми змушені констатувати, що наша країна давно перестала бути “найбільш читаючою”. За рівнем насиченості періодичними виданнями на тисячу осіб населення вона значно (у 5-20 разів) відстає від інших країн світу. Порівняно з початком 90-х років, коли кожна українська сім’я передплачувала в середньому три-чотири видання, нині на сім’ю в середньому припадає 0,71 видання, що передплачено, а в Луганській області — 0,32.\nЗгідно з Віндхукською Декларацією (прийнята Генеральною Конференцією ЮНЕСКО у 1991 році та Міжнародною Федерацією журналістів у Монреалі в 1992 році), “Під незалежною пресою ми розуміємо пресу, незалежну від урядового, політичного або економічного контролю, а також від контролю матеріалів та інфраструктури, необхідної для виробництва та розповсюдження газет, журналів та періодичних видань… Під плюралістичною пресою ми розуміємо кінець будь-якої монополії та існування якомога більшої кількості газет, журналів та періодичних видань, що відображають якомога ширший діапазон поглядів у суспільстві”. Крім того, у декларації зазначається, що “згідно зі ст. 19 Загальної декларації прав людини започаткування, підтримка та зміцнення незалежної, плюралістичної та вільної преси є суттєвими для розвитку і сприяння демократії і економічного розвитку в країні”.\nУ Постанові Ради Європи — “ЗМІ у демократичному суспільстві” (прийнята на Четвертій європейській конференції з політики в галузі ЗМІ у Празі 7-8 грудня 1994 року) передбачається підтримка акцій, що забезпечують плюралізм та незалежність медіа, а також розвиток громадського телерадіомовлення. Але поглянемо на українські реалії.\nДрукованих засобів масової інформації на 1 квітня 1999 року зареєстровано 8500. Характерно, що більше половини — це видання з місцевою сферою розповсюдження, а 3654 — загальнодержавної, регіональної та зарубіжної сфери розповсюдження.\nПерше місце серед засновників новоутворених видань посідають комерційні структури. Друге — видання, створені приватними особами, і лише після них ідуть видання, засновані трудовими колективами підприємств, організаціями та установами, громадськими організаціями, Радами народних депутатів, іншими державними органами, установами. 381 видання засноване державними установами, 1779 — комерційними структурами, 262 — навчальними закладами, 371 — громадськими організаціями, 35 — політичними партіями, 296 — науковими установами, 129 — самими редакціями тощо.\nДомінуючу позицію в інформаційному просторі держави нині посідають електронні засоби масової інформації, хоча за кількістю об’єктів телебачення і радіо становлять лише 11,6 відсотка від загальної кількості об’єктів розповсюдження інформації — до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України внесено понад 900 телерадіоорганізацій (з них 28 — державних).\nЩораз відкритішою стає політична ангажованість окремих ЗМІ. Війна компроматів, маніпулювання громадською думкою, прихована реклама витісняють з екранів та сторінок об’єктивну інформацію, підмінюють свободу слова, переконань, гласність.\nЗначних фінансових труднощів зазнають регіональні теле- й радіокомпанії. Різко скоротилось вітчизняне відеовиробництво. Погіршується матеріальний стан журналістів, особливо — регіональних ЗМІ.\nЩорічно після закриття газет і журналів сотні журналістів залишаються без роботи. Одночасно посилюється тиск на журналістів політичними, економічними і адміністративними методами. Чиняться перепони у виконанні ними професійних обов’язків з боку владних структур, у тій чи іншій формі відроджується цензура. Переслідування журналістів ведуться і в судовому порядку.\nВзагалі, рамочні умови діяльності національної преси, радіо, телебачення є одним з найважливіших питань, які треба розв’язати для успішного розвитку демократичного суспільства в Україні. Слід відзначити, що в законодавстві України цій проблемі приділяється значна увага. Взагалі, Україна займає одне з перших місць в СНД за кількістю законів, присвячених діяльності мас-медіа. Але рівень використання цих законів на практиці, на жаль, залишає бажати кращого.\nГоловне досягнення наших законів — це законодавче скасування цензури. Ч. 3 ст. 15 Конституції так і стверджує “Цензура заборонена”.\nПроте в законодавстві України чимало суперечностей. Зокрема між ст. 32 і 34 Конституції України. Ч. 2 ст. 32 наголошує: “Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини”. Ці положення утруднюють виконання пресою своїх функцій, на яке дає право ст. 34. У ч. 2 цієї статті говориться: “Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб — на свій вибір”. Це право значно обмежується ч. 3 даної статті: “Здійснення цих прав може бути обмежено законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров’я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя”. Як бачимо, список обмежень досить таки великий. Крім того, недоладність у дусі Дж.Оруелла містить ч. 1 ст. 34 Конституції України. Вона, зокрема, гарантує право на свободу думки, що в принципі є внутрішньою справою людини.\nЩе більш утруднив діяльність журналістів коментар, який дав Закону “Про інформацію” Конституційний суд України. 6 листопада 1997 року він прийняв рішення у справі мешканця Дніпропетровська К.Устименка. Справа в тому, що у 1988-1990 рр. К.Устименко знаходився на психіатричному обліку, що обмежувало його право на працевлаштування, причому і суд, і прокуратура відмовили йому надати інформацію про причину постановки на облік і історію хвороби. Згідно з тлумаченням, яке дав у зв’язку з цим Конституційний суд, “забороняється не тільки збір, але й зберігання, використання і розповсюдження конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, передбачених законом, причому лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини”. До конфіденційної інформації, зокрема, відносяться відомості про освіту, сімейний стан, стан здоров’я, дата і місце народження, віросповідання, матеріальний стан особи тощо. Звичайно, таке тлумачення Конституційного суду істотно обмежує права журналістів, оскільки тепер можна притягати журналістів до суду ще й за опублікування конфіденційної інформації без попередньої згоди особи. Сам голова Конституційного суду І.Тимченко, заявивши, що тлумачення Закону “Про інформацію” не спрямоване проти журналістів, одночасно відзначив, що їм треба у кожному випадку, коли виникає сумнів, щодо законності збору інформації і ступеня її конфіденційності, консультуватися з “гарними юристами”. Однак такої можливості у більшості засобів масової комунікації України просто немає.\nНа жаль, дуже часто діяльність ЗМК стає предмет розгляду під час судових засідань. Інколи справи щодо захисту честі та гідності носять несумлінний характер. За даними Фонду захисту гласності, на території країн СНД 70 % необґрунтованих скарг, тобто — позови, спрямовані не на захист честі та гідності, а для: 1) приборкання преси шляхом її фінансового придушення, 2) отримання грошей, 3) з “ідейних” міркувань.\nЗ 4 березня 1995 року почала діяти постанова пленуму Верховного Суду за № 4 “Про відшкодування моральної шкоди”, в якій йдеться про механізм визначення розміру відшкодування моральних збитків, встановлення їх межі. Проте необхідно відразу зазначити, що здебільшого під час розгляду подібних справ на цей документ посилаються рідко.\nЧекає законодавчого розв’язання доцільність введення державного мита під час подання позову на відшкодування моральних збитків. Необхідно визначити його в розмірі 10 % чи хоча б 5 % від позовної суми. Видається, що в такий спосіб будуть зменшені астрономічні суми, які пред’являються журналістам та редакціям, і менше буде необґрунтованих скарг. Нині навіть якщо інформація необразлива, але не відповідає дійсності, подаються позови на велетенські суми. Підстави такі: я дуже страждав після опублікування матеріалу і це оцінюю в отаку суму. Отже, поки що позивачі платять невеличке мито і “розважаються” з газетами і телерадіокомпаніями. До речі, свого часу Верховний Суд України сам виходив з ідеєю про сплату державного мита у справах щодо захисту честі, гідності та ділової репутації відповідно до суми позову. На жаль, ця пропозиція, а також пропозиція про встановлення верхньої межі відшкодування не пройшли. Противники встановлення залежності мита від суми позову наголошують на тому, що вимога про компенсацію моральної шкоди носить немайновий характер, але позивач вимагає виплати йому певну суму грошей, таким чином вимога стає майновою незалежно від того, з якої підстави (майнової чи немайнової) вона виникла. Зараз же, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21 січня 1993 року з наступними змінами і доповненнями, позивач за справами щодо захисту честі, гідності та ділової репутації має заплатити як мито один неоподаткований мінімум доходів громадян, а якщо одночасно заявлені вимоги про відшкодування моральних збитків, то ще 0,05 неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Якщо справа — про захист від втручання в особисте чи сімейне життя, то мито за вимоги відшкодування матеріальної шкоди становить 5% від суми позову, а морально — ті ж самі 0,05 неоподаткованого мінімуму доходів громадян.\nСьогодні серед можновладців різних рангів є чимало прихильників підтримки тільки тих ЗМІ, які ведуть так звану державницьку політику. А від “незручних”, надто сміливих газет і окремих журналістів чиновники від влади та їх підручні намагаються у будь-який спосіб позбутися. Прикладів таких чимало, але головне (і це тривожно!), що ця тенденція існує ось уже кілька років і жодні закони поки що нездатні її зупинити. З огляду на таку ситуацію необхідно підкреслити, що нині має бути висока взаємовідповідальність органів влади і журналістів, преси і суспільства в цілому, по-перше, і, по-друге, незалежне економічне становище преси. У Законі “Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації” нарешті врегульоване питання взаємовідносин ЗМІ і влади: 1) діяльність владних органів висвітлюється тільки за плату, на кошти, які окремо мають виділяться у бюджеті, навіть якщо відповідні владні структури є засновниками того чи іншого органу ЗМІ; 2) якщо газети фінансуються з бюджету, то на висвітлення відводиться не більше 20 % газетної площі; 3) час на телерадіомовленні розподіляється до 3 % на гілку влади.\nЗалежність преси від влади є нонсенсом, ненормальним явищем. Преса має бути в конструктивній опозиції до влади. Але у сьогоднішніх умовах повне скасування такої підтримки неминуче призведе до загибелі більшості регіональних, особливо районних, видань. Закон “Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” забезпечує таку підтримку. Важливим є те, що ця підтримка йде не через укази, а на підставі закону. Вона розповсюджується на всі медіа, окрім: ЗМІ рекламного та еротичного характеру, тих, які засновані за участю осіб, до сфери діяльності яких входить виробництво і постачання паперу, поліграфічного обладнання, технічних засобів мовлення, заснованих міжнародними організаціями або іноземцями, в яких понад 50 % інформаційної продукції — зарубіжних ЗМІ. Кошти на ці пільги йдуть окремим рядком у Державному бюджеті. Вводять податкові, митні, орендні пільги для всіх ЗМІ. За законом тариф на доставку періодичних видань має не перевищувати 40 % від їх собівартості. Корисно й те, що в законі передбачена відпустка в 36 днів та деякі інші заходи щодо соціального захисту журналістів.\nНормою ставлення до журналістів стає насилля. Почастішали випадки нападу на них, знущань і образ. На їх адресу лунають погрози, зростають факти жорстокої розправи над ними, доходячи до вбивств.\nТакі випадки ще раз підтверджують, що працівники ЗМІ відносяться до групи підвищеного професійного ризику і потребують спеціального правового захисту, незадовільно забезпеченого Кримінальним законодавством. Ще менш обнадійливою залишається практика органів правопорядку. Далеко не всі злочини, пов’язані з журналістами, розкриті. У слідчих органах досить часто намагаються знизити суспільну значущість таких подій і згладити їх гостроту, пропонуючи версії, що не пов’язані з професійною діяльністю жертви, зводячи справи до рядового криміналу, до “побутовщини”.\nЗгідно із Законом “Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів”, журналістів прирівняли до працівників правоохоронних органів за рівнем відповідальності за завдання шкоди, але це не вирішує проблеми.\nНе додало оптимізму у стосунки преса — влада і розпорядження Президента України N 419, видане у листопаді 1995 року, “Про координацію роботи прес-служб та інформаційно-аналітичних підрозділів органів державної виконавчої влади”. Практично була створена вертикаль прес-центрів, які мають “координувати з Прес-службою Президента України підготовку матеріалів, що передаються засобам масової інформації”. Розцінивши це як наступ на свободу слова, порушення прав журналістів і всіх громадян на інформацію, СЖ України, Комітет захисту свободи слова звернувся до Президента із закликом скасувати це розпорядження. Проте відповіді не одержали. Своєрідну відповідь дав парламент, подолавши вето Президента на Закон “Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації”. У цьому Законі чітко розписані обов’язки прес-служб бути провідниками, а не цензорами інформації.\nЩо потрібно зробити, щоб інформаційне законодавство було більш ефективним, щоб закони, які регламентують діяльність ЗМІ, реально працювали, захищали як права журналістів, так і права аудиторії? Як бачиться, в сьогоднішніх умовах необхідна кваліфікована юридична служба, яка б надавала консультації журналістам ще до судового розгляду їх справ. Варто б було збирати банк даних щодо порушення судових справ проти преси.\nХотілося б також зупинитися на проблемах дотримання авторського права в Україні. Було б помилково думати, що систематично порушуються права тільки іноземних митців та журналістів (хоча трансляція західних фільмів та відеокліпів є найбільш розповсюдженою формою порушення авторського права). Таким же чином, хоча і не в таких масштабах, порушуються права і власних громадян. І це проблема не тільки України, а й інших республік СНД. Коли я 1999 року виступав на міжнародній конференції в Грузії, до мене звернувся відомий грузинський композитор, якій розповів про те, що національне радіо постійно передає його музику та пісні, але майже жодного разу не послалося на нього, не кажучи вже про виплату гонорарів. Жодні звернення до судових інстанцій не допомогли через недосконалість законодавства. Отже, ми бачимо, що такі проблеми існують, і вирішувати їх треба у комплексі.\nНині в Україні склалася така ситуація, коли різноманітні владні структури знову хочуть приборкати засоби мас-медіа. Тепер вже не існує цензури в її старому вигляді, більш різноманітним став контингент засновників газет, радіо- і телекомпаній, тому діяти старими методами вже не можна. Але бюрократія вишукує все нові засоби впливу. Один із найрозповсюдженіших — судові позови на “незручних” журналістів чи органи масової комунікації. Треба зазначити, що часто журналісти самі дають привід для такого переслідування, оскільки тепер на хвилі демократизації у журналістику прийшло багато аматорів, котрі не вважають за потрібне суворо дотримуватися кодексу честі українського журналіста, часто дають матеріали без перевірки фактичних даних, принижують честь та гідність критикованих осіб.\nТа мовитимемо про інше. Часто владні структури під різноманітними приводами просто закривають газети, де їх критикують, чи намагаються зобов’язати їх через суд виплачувати такі гроші за моральні збитки, що просто дивуєшся, звідки могли ці цифри взятися. А деякі газети просто закривають, вилучивши все їх майно. Приклад — газета “Опозиція”.\nТреба відзначити, що сатиричні радіо і телепередачі, газети є невід’ємною частиною мас-медіа в усіх демократичних країнах. Спільне в них — карикатура, сатира на вищих посадових осіб, на тих, хто керує суспільством. Вважається загальновизнаним, що ті, хто досяг вершин влади, мають самовіддано витримувати все, що про них говорять та пишуть, як їх висміюють. До речі, більшість політиків вважає за аксіому: говори що хочеш, але тільки про мене. Тобто використовують навіть сатиричні передачі для самореклами. До речі, це пояснює популярність такої передачі, як “П’ятий кут”. Якщо про політика перестають писати та говорити, — він стає нецікавим, непотрібним.\nУ світовій практиці є гідні приклади ставлення політиків до сатири. Щоденно для Рейгана прес-служба готувала вирізки з газет з карикатурами на нього. З вивчення цієї папки Рейган починав робочий день. Колишній угорський комуністичний лідер Я.Кадар полюбляв ходити в кабаре, де був головним героєм сатиричних програм. Колишній лідер англійських консерваторів — лорд Теббіт якось заявив: “Якщо б мене не висміювали, то я б не досяг тих вершин, на яких опинився”. На двох каналах французького телебачення перед заключним випуском новин виходять дві сатиричні програми вже протягом десятиріччя. Про те, наскільки вони популярні, свідчить той факт, що останні секунди перед їх початком — найдорожчий рекламний час на телебаченні. За всі роки ніхто не наважився виступати проти авторів цих програм. На Заході це означало б політичну смерть. А у нас це вважають порушенням прав людини.\nЩе одним пунктом, у якому порушуються права журналістів в Україні, є порядок акредитації в державних органах. Якщо в Німеччині така процедура носить реєстраційний характер, то в Україні — дозвільний. Наприклад, у Німеччині для того, щоб отримати тимчасову перепустку до бундестагу, достатньо показати журналістське посвідчення, а для постійної перепустки — кілька матеріалів про роботу парламенту, причому як позитивного, так і негативного спрямування. В Україні та інших республіках СНД негативні матеріали, які, на думку відповідних владних органів, необ’єктивно висвітлюють їх діяльність, можуть служити підставою хіба що для ненадання акредитації. Перепона — Закон “Про висвітлення...” спрацьовує слабо.\nАле найсильнішим залишається не законодавчий, а економічний тиск на органи мас-медіа, які намагаються стати незалежними. У регіонах місцеві органи влади, як правило, є засновниками преси. І ці засновники активно втручаються в її діяльність. Якщо ж газета відмовляється від тісної співпраці з представниками цих відомств, — вони або пробують змінити редактора, або просто виходять з числа засновників. Для України, з її складною економічною ситуацією, коли газета не може існувати на засадах самоокупності, це часто фактично означає загибель. Ще один фактор тиску — відмова друкувати газети. У регіонах досі фактично ще існує монополізм на тиражування у міськрайонних друкарнях. Конкуренцію їм там складати нема кому. І коли ці друкарні відмовляються від тиражування газет, то тим самим ставлять їх у дуже скрутне становище. Так, в Україні було відмовлено у тиражуванні газетам “Прикарпатська правда” (Івано-Франківськ), “Нова газета” (Дніпропетровськ), “Вечерний Севастополь”.\nХоча, як я вже вказував, і газети вдаються до численних порушень. Це перш за все порушення етичного порядку. Вони пов’язані зі складним економічним становищем, в якому опинилися преса, радіо, телебачення. Найрозповсюдженішою є практика, коли реклама йде “під маскою” редакційного матеріалу.\nНазагал, аналізуючи ситуацію в Україні та порівнюючи її зі станом мас-медіа у розвинених країнах, слід відзначити таке. Українське законодавство нині ще не є досконалим, то ж потрібні зусилля як депутатів, так і журналістів для того, щоб створити для преси, радіо, телебачення, інших засобів масової комунікації придатні рамкові умови для роботи.\nГострою для суспільства є проблема інформаційної відкритості. Доступ журналістів до інформації все більш ускладнюється. Положення Закону України “Про інформацію” в частині права на отримання інформації і санкцій за відмову в ній практично не працюють.\nЗасоби масової інформації, виконуючи інформаційну функцію, є водночас і каналом вираження громадської думки, і засобом його формування, і інструментом соціального контролю громадськості над владою і державою. Тому право на інформацію і доступ до неї є життєво важливо не тільки для журналістів. Однак численні факти свідчать, що між правом на інформацію і реальним доступом до неї — все більш зростаюча дистанція. Укриття інформації в найвитонченіших формах і під різними причинами стало звичним способом дій усіх гілок влади, органів управління, чиновництва, суб’єктів, що господарюють, фінансових структур, деяких громадських об’єднань.\nЗгідно з Декларацією про свободу висловлювань та інформації від 29 квітня 1982 року (вона була прийнята Кабінетом Міністрів Ради Європи), влада повинна забезпечити плюралізм мас медіа, свободу висловлення думок і точність викладення новин. Журналісти, в свою чергу, теж мають дотримуватися певних норм. Деякі з них закріплені в резолюції № 2 Четвертої Європейської конференції з політики в галузі засобів масової інформації (Прага, 7-8 грудня 1994 року). Це — повага права громадськості бути точно поінформованою про факти та події, використання тільки чесних засобів для збирання інформації, уникнення невиправданого втручання у приватне життя, спростування неточної інформації, зберігання у таємниці джерела інформації, відсутність дискримінації за ознаками статі, раси, сексуальної орієнтації, мови, релігії, політики або інших думок, національного, регіонального або соціального походження.\nВзагалі, суспільству необхідно точно уяснити, що інформація — утіха небезкоштовна, а засоби масової комунікації — важливий економічний сектор, який повинен давати чималі прибутки своїм власникам. Індустрія інформації має ряд специфічних рис. Продукція ЗМІ швидко “псується”, втрачає свою цінність. Товарна цінність щоденного видання, за деяким винятком, зберігається протягом кількох годин, тижневика — протягом кількох днів. Обмеженість терміну життя інформації зумовлює дорожнечу її виробництва і розповсюдження, позначається на всій економіці ЗМІ. Фінансування виробництва інформації в усьому світі здійснюється переважно комерційним методом. Найбільші прибутки приносить продаж площі видань і часу рекламодавцям. На жаль, у нас через економічні труднощі це правило ще не діє. Останнє десятиріччя характерне виділенням серед журналістів нового прошарку. Це фахівці з питань управління і економіки підприємств, тобто менеджери. Сектор ЗМІ став настільки великим, що управління ним не може вестися іншими засобами, ніж менеджментом, причому — близьким до промислового.\nВ Україні, як у Східній Європі взагалі, ринок ЗМК пройшов кілька етапів свого розвитку. Для першого етапу змін був характерним “стихійний ентузіазм”. Це стосується розвитку незалежних видавничих ініціатив на регіональних ринках преси та організаційної перебудови у старих органах преси. Відбулося швидке зростання нових видань, з яких потім мало хто вижив. Дався взнаки спад кількості читачів, їх недовіра до нової пропозиції на видавничому ринку. Другий період — “уявної стабілізації”. Для нього характерне формування нового порядку на ринку преси і розширення пропозиції з боку електронних ЗМК. Поліграфічні видання у цей період поліпшили своє оформлення, деякі з них стали видаватися за кордоном. Знизився інтерес до суспільно-політичних видань, а також до релігійної та культурної преси. Новітнім етапом став етап “боротьби за ринок”. Тепер уже кожне видання змушене відбивати свій сегмент ринку від конкурентів. Які ж видання мають найбільший шанс вижити в умовах ринку? Тут, окрім багатьох рекомендацій, можна виділити три вимоги. По-перше, в них мають бути солідні кошти, котрі постійно поповнюються за рахунок меценатів чи власної комерційної діяльності. По-друге, володіння потужними джерелами свіжої інформації, сучасними засобами зв’язку і новітньою поліграфічною базою. По-третє, основним фактором, який визначає успіх видавництва, є кадровий склад його співробітників.\nМожна констатувати, що реальні умови політичного і соціально-економічного розвитку країни викликають суперечності між потребами суспільства в розширенні вільного обміну інформацією і необхідністю збереження окремих обмежень на її розповсюдження. Адже в умовах інформаційної відкритості України створюються широкі можливості для використання інформаційного простору країни різними закордонними та вітчизняними організаціями у власних цілях. Їх комерційна та інформаційна діяльність часто не узгоджується, а інколи й суперечить національним інтересам України.\nБез урахування державних інтересів і національної безпеки відбувається комерціалізація сфери інформаційних послуг, куди без належного державного контролю вкладаються кошти як закордонних, так і вітчизняних політичних та ділових кіл.\nІнформаційна система, що утворюється українськими мас-медіа, має обмежений вплив навіть на території України, особливо у східних і південних регіонах, не кажучи вже про зарубіжні країни. Основні причини: інтелектуальна неконкурентоспроможність інформації та переважна орієнтація на традиційні носії інформації.\nАналіз сучасного стану пропагандистського забезпечення міжнародної підтримки соціально-політичних та економічних реформ в Україні свідчить про неспроможність відповідних органів на сучасному етапі виконувати на належному рівні поставлені завдання. З одного боку, простежується намагання пропагувати за кордоном досягнення України, звертати увагу на її проблеми на шляху до демократичного суспільства, правової держави та цивілізованої ринкової реформи, але воно є, як правило, безсистемно-епізодичним. З другого — наша інформаційна система часто не готова до відповідного реагування тоді, коли на замовлення тих чи інших сил країна піддається необ’єктивній критиці.\nПОЛІТИКА РАДИ ЄВРОПИ\nЩОДО ЗАСОБІВ МАСОВОЇ ІНФОРМАЦІЇ\nЦьогоріч минає п’ять років відтоді, як Україна приєдналась до Статуту Ради Європи. Входження України до Ради Європи було цілеспрямованим і поступовим. Від початків унезалежнення Україна будувала свою зовнішню політику — і в ширшому розумінні — свою незалежність на “поверненні до Європи” (7; 8).\nВідразу після референдуму, який підтвердив Акт проголошення незалежності України (грудень, 1991), Міністерство закордонних справ України звернулося до Генерального секретаря Ради Європи з пропозицією провести переговори про визначення сфери і форм співробітництва. З грудня 1991 року розпочався діалог молодої Української держави із Радою Європи. Парламентські делегації України відвідали Страсбурґ, керівники Ради Європи, експерти, члени комісій і комітетів Ради Європи відповідно побували в Україні. Вже у вересні 1992 року наша країна отримала статус “спеціально запрошеної країни” й була включена до програм цієї організації. Як асоційованого члена Україну прийняли до комісії “За демократію через право” (“Венеціанська комісія”) (8; 10). Восени 1995 року Парламентська Асамблея Ради Європи розглянула заявку України на членство в цій організації. За рекомендацією Комітету Міністрів Україна була прийнята до Ради Європи. Приєднання України до статуту Ради Європи закріплено у Законі “Про приєднання України до Статуту Ради Європи” від 31 жовтня 1995 року (№ 398/95 ВР), де констатовано: “Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна Рада України постановляє: приєднатися від імені України до Статуту Ради Європи (994 001)” (2; 287).\nЧленство України у Раді Європи визначило і пріоритети нашої держави. А саме: 1) розвиток демократії, 2) захист прав людини; 3) забезпечення верховенства права. У цьому контексті для України важливою є і діяльність засобів масової інформації, особливо у виробленні нових форм і засобів для популяризації та утвердження цих пріоритетів. Європейський вектор української політики висунув нові вимоги перед українськими ЗМІ. Вступ України до Ради Європи означає, що Україна мусить зважати на вимоги Ради Європи до засобів масової інформації та орієнтуватись на них.\nЗасоби масової інформації — важливий напрям діяльності Ради Європи. Від часу свого заснування організація працює над поширенням і зміцненням свободи слова та інформації, вільним обміном ідеями, розвитком загальноєвропейських політичних заходів, а також відповідних правових та інших документів — зокрема, підготовкою матеріалів, щоб законодавство та політика у сфері ЗМІ були на рівні технологічних, економічних та регламентаційних змін (6; 29).\nСьогодні робота Ради Європи у царині засобів масової інформації сконцентрована на трьох основних темах:\n1) засоби масової інформації та демократія (моніторинг за концентрацією засобів масової інформації);\nдослідження впливу нових технологій зв’язку на права людини та демократію; гарантія високого рівня захисту для власників; свобода інформації та ін.;\n2) вироблення стратегії для поглиблення зобов’язань щодо засобів масової інформації у загальноєвропейській перспективі;\n3) засоби масової інформації та права людини (захист джерел інформації журналістів, репортажі ЗМІ про розгляд справ у суді).\nРозвиткові, деталізації та конкретизації цих завдань сприяють Європейські конференції міністрів, які відповідають за засоби масової інформації. Ці конференції також постійно підтверджують зобов’язання щодо свободи ЗМІ, ухвалюють важливі стратегічні пропозиції та визначають орієнтири у подальшій роботі Ради Європи. Відбулося вже шість конференцій. Перша працювала у Відні 1986 року і була присвячена проблемам майбутнього телебачення у Європі. Друга конференція (Стокгольм, 1988) розглядала тему “Європейська політика засобів масової інформації у міжнародному контексті”. У підтемах конференції йшлося про європейську причетність до розвитку національних та мультинаціональних масмедійних систем, а також про міжнародну циркуляцію європейських аудіо-візуальних праць. Третя конференція міністрів (Кіпр, 1991) відбулася вже після радикальних змін на політичній карті Європи. Тому головною була тема “Передові напрями європейських мас-медіа у 1990-х роках”, а підтеми стосувалися економічного, політичного та культурного плюралізму у мас-медіа та нових каналів й засобів масової комунікації у Європі”. Серед результатів конференції — пропозиції щодо законодавчої реформи і підготовки професіоналів мас-медіа у країнах Центральної та Східної Європи, створення консультаційного пункту, рекомендація послідовно наближати та розвивати нові комунікаційні технології, нівелювати відмінності не тільки в одній країні, а й між державами серед різних соціокультурних груп.\nЗначно активніше ці та інші актуальні питання обговорювались на четвертій конференції міністрів у Празі 1994 року, головною темою якої була “Мас-медіа у демократичних суспільствах”. Підтемами — “Майбутнє громадської служби радіо” та “Журналістська свобода і права людини”. На цій конференції, зокрема, було проголошено, що Рада Європи зважаючи на своє специфічне призначення у сфері прав людини, особливу компетенцію у секторі ЗМІ, широку географічну базу, є інститутом, що найбільше пристосований для вироблення політики, спрямованої на розвиток діяльності ЗМІ у демократичному суспільстві. Конференція також прийняла рішення підтримувати демократичні реформи ЗМІ у країнах Центральної та Східної Європи, закласти основи тісної співпраці в царині ЗМІ у межах активної європейської інтеграції, забезпечити кращу координацію між різними ініціативами щодо надання допомоги особам, які приймають політичні рішення, і професіоналам ЗМІ цих країн. Конференція підготувала “План стратегічних дій щодо розвитку засобів масової інформації в демократичному суспільстві”, адресований Комітетові міністрів Ради Європи. У плані було сім пунктів: “Концентрація ЗМІ”, “Інформація і права людини”, “Нові комунікаційні технології”, “ЗМІ і захист власників прав”, “Звукове й аудіовізуальне піратство”, “ЗМІ і нетерпимість”, “ЗМІ та насильство”. Щодо засобів масової інформації в загальноєвропейській перспективі, то Конференція зобов’язалася сприяти різним заходам і процедурам, зокрема з обміну інформацією, підготовки кадрів, спрямованих на зміцнення демократичної реформи ЗМІ, розширення їхньої свободи у контексті європейської інтеграції тощо. Важливим пунктом у цьому документі є зобов’язання Комітету міністрів стежити за еволюцією концентрації ЗМІ у державах-членах Ради Європи і відзначати усі значні явища, що впливають на політичний і культурний плюралізм, а також випрацювати загальноєвропейські підходи до дискусій.\nКонференція прийняла резолюції про “Майбутнє громадського телерадіомовлення”, “Журналістські свободи і права людини”.\nУ документах П’ятої Європейської конференції привертає увагу передусім “Політична декларація”, у якій наголошено, що інформаційне суспільство у найближчі роки стане важливою рушійною силою економічних, соціальних і технологічних змін, матиме значний вплив як на функціонування суспільства взагалі, так і на стосунки поміж окремими людьми, групами і країнами на світовому рівні, надаючи широкі можливості зв’язку та обміну інформацією зокрема на транскордонному рівні, через глобалізацію широко доступних для суспільства мереж і служб.\nУ плані дій П’ятої конференції щодо розвитку свободи в межах інформаційного суспільства запропоновано:\n· інтенсифікувати роботу, спрямовану на вироблення західноєвропейського підходу щодо змісту і засобів впровадження універсальної соціальної служби, зважаючи на різні національні та регіональні умови й ресурси;\n· сприяти обмінам інформацією та досвідом на європейському і глобальному рівнях;\n· вивчати практичні та правові проблеми в боротьбі з поширенням закликів до ненависті, насильства і порнографії;\n· періодично оцінювати виконання державами-членами рекомендацій про відображення насильства в електронних ЗМІ (№ Р (97) 19), про висловлення в дусі ненависті (№ Р (97) 20) та про засоби масової інформації і розвиток культури терпимості (№ Р (97) 21), як і рекомендації, що стосується принципів поширення відеопрограм насильницького, грубого чи порнографічного змісту (Р (89) 7).\nКонференція прийняла також дві резолюції.\nУ Першій резолюції, зокрема, зазначено, що держави-учасники погоджуються сприяти поширенню європейських творів, особливо в сфері культури та освіти, щоб розширити знання і розуміння європейської культури.\nДруга резолюція присвячена переосмисленню нормативної основи діяльності ЗМІ (11).\nШоста європейська конференція з політики мас-медіа “Політика медіа завтра” (10) відбулася у Кракові 15-16 червня 2000 року. Генеральний секретар Ради Європи Вальтер Швіммер, відкриваючи конференцію, зокрема зазначив, що Рада Європи допомогла створити простір свободи висловлювання і свободи мас-медіа через міжнародні правові матеріали, що ґрунтуються на цінностях, зазначених у європейській конвенції прав людини, перевершивши межі державного регулювання (9). Однак Секретар висловив занепокоєння цензурою та обмеженнями щодо свободи висловлювання у таких європейських країнах, як Федеративна Республіка Югославії і Білорусь. Він також наголосив, що свободи нерозривно функціонують пліч-о-пліч з обов’язками й відповідальністю. А тому, щоб зберегти політичний і культурний плюралізм у нашому суспільстві, ми мусимо бути впевнені, що повідомлення передавали мас-медіа, які не втратили своєї відмінності. У Декларації цієї конференції було підтверджено роль Ради Європи у сприянні демократії та дотриманні прав людини, особливо щодо загальних принципів у площині законів про мас-медіа й політики, у контексті політичних, культурних, економічних і технологічних змін у секторі мас-медіа. Серцевиною цієї діяльності повинні бути людські та демократичні виміри, що зосереджуються на таких чотирьох аспектах:\n· баланс між свободою висловлювання, інформацією, інших прав і законних інтересів,\n· плюралізм служб мас-медіа,\n· сприяння соціальному єднанню,\n· пристосування виконавчої структури РЄ до діяльності мас-медіа у контексті поточних змін.\nУ Програмі дій конференції особлива увага зосереджена на загальній і якнайшвидшій орієнтації на Європу, активному формуванню плюралізму послуг і змісту. Зазначено, що комісія з вироблення регламенту щодо мас-медіа повинна: контролювати вплив нових комунікацій та інформаційних служб на плюралізм і розвиток демократії, досліджувати у цьому контексті важливість для плюралізму збереження таємності джерел інформації, вивчати стратегії для збереження принципів культурних відмінностей, працювати над використанням нових комунікаційних служб, щоб розширити їхній вибір та збільшити демократичний потенціал як засіб активних громадських змін інформації, думок, а також скласти план політики і масштабу, що допомагали б членам урядів розвивати громадські послуги міжнародних організацій відповідно до принципів Ради Європи. Як і на попередніх конференціях, цього разу йшлося і про освіту працівників мас-медіа.\nСеред інших, не менш важливих документів Ради Європи — Декларація Ради Європи про захист журналістів у напружених та конфліктних ситуаціях (1996), Рекомендації № (99) 15 Комітету Ради Європи країнам-членам щодо заходів з висвітлення засобами масової інформації виборчих кампаній, а також проект Рекомендації Ради Європи щодо права журналістів не розкривати своїх джерел інформації.\nОтже, цілеспрямована і послідовна політика Ради Європи щодо ЗМІ охоплює усі аспекти творення єдиного європейського інформаційного простору, але із збереженням національних культурних особливостей кожної країни. Організація особливу увагу звертає на підготовку фахівців високої кваліфікації для ЗМІ, іхній соціальний захист і професійне зростання. Починаючи з 1989 року, Рада Європи приділяє особливу увагу побудові “спільного європейського дому”. Організація започаткувала спеціальну програму “Демосфен”, у рамках якої передавала країнам Центральної та Східної Європи досвід, потрібний для побудови демократичного суспільства, в основі якого — верховенство права і захист прав людини (1; 58). Програми з прав людини спрямовані переважно на конституційні та законодавчі реформи, однак останнім часом головну увагу зосереджено на програмах професійної підготовки правників та працівників засобів масової інформації. Слід зазначити, що Рада Європи у царині засобів масової інформації співпрацює з іншими європейськими установами: з ОБСЄ, Європейським Союзом, а також з ООН. Рекомендації Ради Європи щодо засобів масової інформації доповнюють стратегію в галузі масової комунікаціїї ООН. У новому Середньостроковому плані ЮНЕСКО на 1990-1995 рр. — “Комунікація на службі людству” — так окреслено сучасні підходи до масової комунікації: “Нова стратегія для розвитку комунікації, яку підтримала 161 країна-член ЮНЕСКО, зокрема передбачає просування до ширшого і збалансованого поширення інформації, без жодних перешкод для свободи висловлювання, завдяки втіленню конкретних заходів, якими ЮНЕСКО може надихнути свободу преси і незалежність, плюралізм та різнобічність громадських, приватних та інших медіа” (3; 54).\nПлан ЮНЕСКО на 1990-1995 роки передбачав чотири мети.\n1. Інвестиції в інфраструктуру, збільшення та модернізація комунікативних мереж у країнах, що розвиваються. 2. Підготовка кадрів, пріоритети освіти, нових технологій та прикладних досліджень. 3. Підготовка праць з проблем соціокультурного впливу мас-медіа та нових технологій на культурну ідентичність народів. 4. Розвиток програм, спрямованих на освіту тих, хто користується мас-медіа, щоб навчити їх критично орієнтуватись в отриманій інформації, вміти її аналізувати, реагувати на можливі маніпуляції та захистити свої права громадян (3; 54).\nОднак реалізація цього плану, як і реалізація рекомендацій Ради Європи, ще не мають в Україні належної правової бази, а також правової традиції. За інформацією до травня 2000 р., Комітет інформації України спеціальної роботи у цьому напрямі не проводив. Небагато є наукових досліджень у цій царині. Правові аспекти, а також питання, пов’язані зі стимулюванням плюралізму в ЗМІ, плідно розробляє О. Кузнецова (5; 206-209), проблемами глобального розвитку систем масової комунікації і міжнародних відносин займається О. Зерницька (4), права та обов’язки журналістів у світлі Європейської концепції з прав людини розглядає В. Іванов (6), європейські інтеграційні процеси у сучасному інформаційному контексті досліджують Т. Петрів (7), І. Слісаренко (9). Діяльність у цьому руслі дуже потрібна для планування курсу, не тільки внутрішньої, а передусім зовнішньої політики нашої держави, її вільного і рівноправного входження у європейське та світове співтовариство. У контексті цієї політики вже упродовж п’яти років працюють й українські ЗМІ: розвивають нові технології, нові комунікаційні та інформаційні служби в інтересах свободи слова, обмінюються інформацією про різні культури, освіту, тобто поширюють європейський досвід, знайомлять громадськість з контитентом Європа і з Україною у її складі від найдавніших часів, з європейцями, в тому числі й з українцями. Сьогодні важливо, як справедливо зазначає О. Зерницька, не тільки відстоювати право на інформацію, але й право на комунікацію, які можуть стати одним з підмурків розвитку демократичного суспільства (3; 55).\nУ цьому напрямі потрібно виховувати майбутніх журналістів, журналістів з широким європейським світоглядом, які б затишно, впевнено й гідно почувалися у “європейському домі”, у фундаменті якого є чимало українських цеглин. А тому вивчення історії європейської цивілізації, її сучасного досвіду, документів Ради Європи, інших європейських міжнародних організацій мало би стати окремим предметом на факультеті журналістики або хоча б спецкурсом “Європеїстика”. Сьогодні системи засобів масової комунікації, їх вплив на міжнародні відносини, “наслідки та прогностичні аспекти цього впливу” є новим полем для наукових міждисциплінарних досліджень і повинні бути відображені у програмах, робочих планах факультетів журналістики.\n Національний реєстр не включає ресурси фізичніх осіб (наприклад http://it.ridne.net)\n Платність послуги включення у Національний реєстр не додає оптимізму власникам сайтів.\n Навряд чи буде повний безкоштовний доступ користувачів Інтернет до Національного реєстру. Підозрюю, що функція інтернет-каталогу в контексті Національного реєстру не розглядалась.\n Національній реєстр може з часом заповнитись “мертвими” ресурсами.\n1. Бюлетень Центру інформації та документації Ради Європи в Україні. — 1998. — Ч. 1.\n2. Відомості Верховної Ради (ВВР). — 1995. — Ч. 38.\n3. Див. зокрема: Кузнецова О. Рекомендації Ради Європи щодо стимулювання плюралізму в ЗМІ//Українська періодика: Історія і сучасність/Доп. та повід. шостої Всеукр. наук.-теорет. конф. 11-13 трав. 2000 р. — Львів, 2000; Кузнецова О. Правові гарантії незалежної преси//Українська періодика: Історія і сучасність/Доп. та повід. четвертої Всеукр. наук.-теорет. конф. 27-28 лист. Львів, 1998. — С. 381-384.\n4. Зерницька О. Інформація: вільний обмін чи взаємна залежність?//Політика і час. — 1995. — Ч. 6.\n5. Зерницька О. Глобальний розвиток систем масової комунікації і міжнародні відносини. — К., 2000. — 351 с.\n6. Іванов В. Журналістські права та обов’язки у світлі Європейської концепції з прав людини//Сучасна інформаційна політика. — К., 1999.\n7. Петрів Т.І. Проблеми європейських інтеграційних процесів у сучасному інформаційному контексті: Автореф. дис. ... канд. філол. наук. — К., 1997. — 14 с.\n8. Рада Європи. Діяльність та здобутки. — К., 1999.\n9. Слісаренко І. Мас-медіа і міжнародні процеси. — К., 1999. — 34 с.\n10. Україна і європейська інтеграція//Політика і час. — 2000. — Ч. 3-4.\n11. Шлях до Європи//Політика і час. — 1995. — Ч. 11.\n12. Media Ministers’ Conference: Walter Schwimmer stresses the need for freedom of information in a democratic society //http://www.dhdirhr. coe.fr\n13. The European Ministerial Conference on Mass Media Policy (Cracow, 15-16 June) //http://www.dhdirhr.coe.fr.\n14. The European Ministerial Conference on Mass Media Policy //Council of Europe activities in the media field. Strasbourg, 15 October, 1994. DH MM (94). — P. 36-41.\n15. Див. також: Media and Communication //http://www.coe.fr/eng/fct-e/emidicom.htm.\n16. Національний реєстр електронних інформаційних ресурсів. //http://it.ridne.net/ureginfres


Ми вирішили відповісти на самі поширені питання клієнтів\nМи вирішили відповісти на самі поширені питання клієнтів:\nПитання: Який термін доставки?\nВідповідь: Якщо все є в наявності, на протязі 1-3 робочих днів.\nПитання: Скільки коштує доставка?\nВідповідь: Ми працюємо тільки з перевізником «НОВА ПОШТА», тому тарифи доставки встановлюються згідно їх вимог, тобто від об’ємної ваги посилки. МИ не маємо жодного відношення до накладного платежу, за пересилку оплачуєте ви, нам ви оплачуєте тільки суму замовлення +7% упаковка.\nПитання: Чи не засохнуть саджанці під час транспортування?\nВідповідь: 7% від суми замовлення береться на упаковку, в яку входить мокра тирса і стрейч-плівка в які пакується коріння рослин з відкритим коренем. Що стосується рослин в горщику – посадковий матеріал підготовлюється до відправки максимум за добу, тому всі рослини їдуть у вологому стані.\nПитання: Яке мінімальне замовлення?\nВідповідь: Байдуже, головне, щоб загальна сума замовлення була не менше 300 грн. Обмежень по кількості немає.\nПитання: Чи існують знижки?\nВідповідь: Так, існує роздрібна система знижок, яку ви можете знайти на сайті zeleno.in.ua в розділі «ДОСТАВКА ТА ОПЛАТА».\nПитання: Як замовити?\nВідповідь: Замовлення можна зробити самостійно на сайті zeleno.in.ua або по телефону, які можна знайти на сайті. У мережі FACEBOOK, написавши в коментарях або в приватні повідомлення, де менеджер відповість на всі Ваші питання.\nПитання: Яка ціна?\nВідповідь: В кожній публікації вказані ціни, є посилання на сайт та детальний опис товару. Якщо у Вас виникли додаткові питання – пишіть у коментарях або телефонуйте за телефонами вказаними на сайті zeleno.in.ua або ось тут:


Газ -- ціною майбутнього?\n15 листопада Верховна Рада України ратифікувала три угоди між урядами України й Росії щодо поставок і транзиту природного газу. Що це означає для нас, українців? За офіційними формулюваннями приховано повсякденні клопоти кожного окремого громадянина, холод чи тепло наших осель, вигоди чи невигоди для цілої нації.\nЮлія Тимошенко -- один із небагатьох політиків, які професійно розуміються на питаннях паливно-енергетичного комплексу. У своєму інтерв'ю УНІАН того ж дня вона охарактеризувала цей крок Верховної Ради як «новий історичний етап втрати Україною своєї незалежності». І якщо провину за постійну потребу комусь підкорятися, котра переслідує українців протягом усієї історії народу, ми традиційно покладаємо на інші народи та історичні обставини, то зараз скидається на те, що нова залежність -- справа рук народних обранців.\nУ результаті ратифікації цих угод український борг перед Росією буде збільшуватися у залежності від того, як сплачуватимуть борги за газ користувачі. Тобто, починаючи з 2000 року, вперше в історії України кожна копійка, все, чого не заплатили приватні чи державні підприємства, включаючи й приватні господи, впаде додатковим тягарем на державний бюджет і доповнить загальний зовнішній борг України. Відповідно, витрати з бюджету на охорону здоров'я, освіту, пенсії, виплати «заморожених» вкладів населенню зменшаться. «Ми станемо заручниками неплатників за газ,» -- вважає Ю.Тимошенко. Крім того, оскільки все, що ми заборгували цілою державою Росії (тепер до цього долучаться ще й газові борги), оформлятиметься цінними паперами та єврооблігаціями, які зможуть брати участь у приватизації державної власності в Україні, то, на думку Юлії Володимирівни, ми найближчим часом ризикуємо втратити державну власність. Схема проста: зовнішній борг у залежності від несплати газовими боржниками рахунків за газ росте, розраховуємося ми за нього з державного бюджету, тими ж цінними паперами і облігаціями, за якими стоять українські підприємства і, відповідно, ці підприємства припиняють бути українськими. Ю.Тимошенко оцінює це як початок найпотужнішої тіньової приватизації і наголошує, що таким чином президент України Леонід Кучма «закладає бомбу» тому, хто замінить його на посту президента у 2004 році.\nБорги за газ на сьогодні складають 1 млрд 400 млн доларів. Ця катастрофічна сума накопичувалася за часів, коли національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» очолював Ігор Бакай, людина з оточення діючого президента. Навіть цей, вже існуючий на сьогодні, борг доведеться сплачувати з 2004 до 2013 року, відповідно, новому президентові. Крім того, може статися так, що «Нафтогаз України», не маючи грошей у 2004 році, розраховуватиметься своїм майном. Тобто майном тієї ж України. А його складають газотранспортні мережі, газосховища -- фактично те, що робить Україну державою на зовнішньому політичному й економічному просторі.\nЮлія Тимошенко оцінює дії Верховної Ради України як прямий шлях до втрати державної незалежності і чітко вказує причини, з яких ратифікація вищезгаданих угод призведе до цього.\nХвилювання опозиції збігаються з хвилюваннями кожного українця. Чому ж ця загроза нічого не означає для тих політиків, які офіційно представляють наші інтереси? Чому їх зовсім не хвилює навіть найближче майбутнє? Чому вони віддають це майбутнє під заставу, навіть не розраховуючи викупити назад? Відповідь може бути цілком проста: майбутнє народу і майбутнє офіційної влади -- це не одне й те саме. Владоможці це усвідомлюють, почувають себе цілком окремими, слід усвідомити це і нам. І теж відокремитися з тим, щоб ніхто і ніколи не ризикував нашим днем наступним.


Чому закарпатських дітей не випускають за кордон? - Трибуна\nУ Західному регіональному управлінні Прикордонної служби України було зроблено аналіз не пропусків дітей – громадян України в пунктах пропуску через державний кордон. Так, з початку літнього туристичного сезону на ділянці відповідальності Західного регіонального управління було не пропущено 126 дітей, що свідчить про недостатню обізнаність громадян щодо порядку виїзду неповнолітніх громадян України за кордон. Найбільше не пропущених дітей проживає в Закарпатській області – 67, Львівській – 19, Чернівецькій – 12, Івано-Франківській – 9, інших регіонах 18.\nЗ метою попередження випадків торгівлі людьми, підвищення інформованості населення з питань пропуску дітей, а також щоб подорож дітей була комфортною, прикордонники вкотре нагадують і наголошують батькам та організаторам поїздок дітей про необхідність уважнішого ставлення до оформлення документів на них.\nОсновними причинами відмов у пропуску залишаються відсутність доручень від батьків, які потрібні у разі, коли дитину супроводжує лише один з батьків або уповноважена ними особа. Крім того, серед причин непропуску є недійсні документи для закордонних поїздок, відсутність документів на право перетинання кордону, відсутність фото дітей в документах батьків, закінчення терміну дії паспорта, технічна несправність документа.\nТакож нагадуємо, що відповідно до чинного законодавства України відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в’їзду в Україну громадян України», неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків. При цьому у паспорти батьків з 5-ти річного віку дітей вклеюються фотокартки.\n– якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини та який (яка) відсутній у пункті пропуску;\n–свідоцтва про смерть другого з батьків;\n–рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;\n–рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;\n–рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;\n–рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;\n–довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).\nПід час проведення «Євро – 2012 було започатковано попереднє інформування прикордонників про попередні списки груп туристів – шляхом надсилання списків на електронні адреси пунктів пропуску. Прохання усіх туристичних фірм використовувати цю можливість при організації туристичних поїздок за кордон.\nУжгородського гвалтівника спіймано!


У ЧНУ ім. Петра Могили відбулася нарада з директорами інклюзивних ресурсних центрів - Чорноморський національний університет імені Петра Могили - Чорноморський національний університет iмені Петра Могили\nУ ЧНУ ім. Петра Могили відбулася нарада з директорами інклюзивних ресурсних центрів\nВчора, 7 вересня, на базі ЧНУ імені Петра Могили було проведено нараду з директорами інклюзивних ресурсних центрів із усієї області, а також були запрошені представники об’єднаних територіальних громад і регіональних осередків Миколаївської області, які пов’язані з інклюзивною освітою.\nГоловувала на заході Олена Удовиченко – директор департаменту освіти і науки облдержадміністрації. Також на заході були присутні ректор ЧНУ ім. Петра Могили Леонід Клименко та представникиМиколаївського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти й обласного інклюзивного ресурсного центру. Під час заходу учасникам наради було представлено нове інклюзивне інтерактивне обладнання та презентовано методику моніторингу інформації про успіхи дітей, які будуть займатись за певними методами, освітніми програмами.\n«З першого вересня стартувала Нова українська школа, а в Миколаївській області оголошено 2018 рік роком інклюзивної освіти. Почали роботу і інклюзивні ресурсні центри. Наш науковий центр стане осередком, який буде розробляти рекомендації по роботі з найновішим інклюзивним обладнанням. На сьогодні це унікальний проект в межах України», – коментує захід директор навчально-наукового інституту післядипломної освіти ЧНУ ім. Петра Могили Ганна Норд.\nУ представників інклюзивних центрів виникало багато робочих питань. Директор департаменту освіти і науки ОДА Олена Удовиченко відповідала на них протягом наради. По закінченню наради учасники обмінялись думками та пропозиціями щодо подальшої робити. Також на останок Олена Удовиченко побажала представникам територіальних громад та директорам інклюзивних ресурсних центрів успіхів, плідної та продуктивної праці на благо своїх громад.


Активна речовина ХІФЕНАДИН (QUIFENADINUM) | Довідник лікарських препаратів Компендіум\nЛікарські препарати які містять активну речовину ХІФЕНАДИН\nпохідне хінуклідилкарбінолу, що зменшує вплив гістаміну на органи та системи; конкурентний блокатор Н1-рецепторів; активує ензим діаміноксидазу, що розщеплює 30% ендогенного гістаміну, чим пояснюється його ефективність у хворих, нечутливих до інших протигістамінних ЛЗ; погано проникає крізь гематоенцефалічний бар’єр та мало впливає на процеси дезамінування серотоніну у мозку, слабо впливає на активність МАО; антигістамінні якості хіфенадину пов’язані з присутністю циклічного ядра хінуклідину у структурі та відстанню між групою дифенілкарбінолу та атомом азоту; знижує токсичну дію гістаміну, знімає або послаблює його бронхоконстрикторну дію та спазмуючий вплив на гладкі м’язи кишечнику, має помірний протисеротоніновий, слабкий холінолітичний вплив, виражені протисвербіжні та десенсибілізуючі властивості; послаблює гіпотензивну дію гістаміну та його вплив на проникність капілярів, не впливає безпосередньо на серцеву діяльність та АТ, не має захисної дії при аконітинових аритміях; не має пригнічувальної дії на ЦНС, але можливий слабкий седативний ефект.\nполінози, харчова та медикаментозна алергія, інші алергічні захворювання, г. та хр. кропив’янка, набряк (ангіоневротичний) Квінке, сінна гарячка, алергічна ринопатія, дерматози (екзема, псоріаз, нейродерміт, шкірний свербіж), а також інфекційно-АР з бронхоспастичним компонентом.\nзастосовувати p/os; табл. по 10 мг: дітям 3-7 років — по 10 мг 2 р/добу, МДД — 20 мг; дітям 7-12 років — по 10 мг 2-3 р/добу, МДД — 50 мг; дітям від 12 років — 25 мг 2-3 р/добу, МДД — 100 мг; тривалість курсу лікування — 10-15 днів, при необхідності курс повторити; табл. по 25 мг та 50 мг: одноразова доза для дорослих — по 25-50 мг 2-4 р/добу; при полінозах добова доза менше 75 мг неефективна, МДД − 200 мг; тривалість курсу лікування становить 10-20 днів; дітям від 12 років — по 25 мг 2-3 р/добу, тривалість курсу лікування — 10-20 днів, при необхідності курс лікування повторити.\nпідвищена чутливість до хіфенадину або до допоміжних речовин ЛЗ.\nзапаморочення, головний біль, слабкий седативний ефект, що проявляється у вигляді слабкості, сонливості, уповільненні відповідних реакцій організму; сухість слизових оболонок ротової порожнини, диспептичні явища (нудота, блювання, гіркота у роті); чихання, ускладнене дихання; занепокоєння; протеїнурія, інтерстиціальний нефрит; біль у суглобах, сльозовиділення.


Святослав Вакарчук: У мене немає минулого життя, я не прокидався в один день знаменитим | Інтерв'ю з України\n← Наталія Степанова: Вартість статутного капіталу ПАТ НСТУ може бути визначено не раніше як 30 листопада 2016 року\nДмитро Белінський: Наша задача – знайти свій стиль в анімації →\n27.10.2016 · 4:33 pm\nСвятослав Вакарчук: У мене немає минулого життя, я не прокидався в один день знаменитим\nЦе інтерв’ю в певній мірі можна вважати випадковим. Олександр Стасов на зустріч зі Святославом Вакарчуком йшов із цілком конкретного приводу — цікавила прем’єра пісні «Не йди» і, звичайно ж, майбутній альбом «Океану Ельзи», який музиканти презентують в травні. Але трапилося так, що вгамувавши конкретний інтерес, питанням: «Що нового?» була розпочата розмова про справи, яких у Вакарчука буде побільше, ніж планів, у людей, які багато мріють. А з таким співрозмовником, як Святослав, за 20 хвилин, можна встигнути обговорити новинки музики, закони термодинаміки, інтелектуальні практики і роль культури в пост колоніальному суспільстві.\n— Режисер Ігор Стеколенко у роботі над кліпом «Не йди» шукав метафори, які б розкрили психологічну формулу стосунків героїв пісні. Йому це вдалося?\n— Я довіряю інтуїції Ігоря Стеколенка, він разом з братом Олександром свого часу зняли декілька відео, які стали культовими для нас («911», «Квітка», «Вище неба», «Я до тебе»). Я сподіваюся, що так буде і цього разу. Мені дуже подобається сама ідея і історія, вони дуже близькі до тексту пісні. Також подобається наше камео, яке в принципі було моєю ідеєю. Я йому сказав: «Ти колись знімав кліп, підірвав машину (ред. — кліп «911»), давай ми на схожій з’явимося. Це вже буде метафізичний зміст». Трохи шкодую, що ми не з’їздили в Грузії, де проходили зйомки кліпу. «Океан Ельзи» знімали в Україні, а всі зйомки відбувалися в Грузії.\n— Цього року можна відзначати повноліття відеографії «Океану Ельзи». Ви пройшли шлях від напіваматорських роликів до високобюджетного кіно.\n— Для мене завжди всі відеокліпи без винятку – мої, чужі, це рекламні ролики до пісень. Розумію, що це може образити багатьох режисерів, які серйозно до цього ставляться, але я завжди вважав, якщо первинною є пісня, то все решта для того, щоб привернути увагу до неї.\nМи можемо зараз дозволити собі кіношну історію, в якій нам самим не треба зніматися, бо впізнаваність уже не потрібна. Планувалося, що групи взагалі не буде в цьому кліпі, але потім з’явилася фішка з машиною і тому вирішили знімати і нас. Ми не вперше знімаємо кліп, де група грає другорядні ролі. Це розв’язує руки режисерам. Так було, у кліпі «Життя починається знов», «На лінії вогню», така історія була з деякими іншими попередніми відео. Що тут скажеш, класно, що за 21 рік ми дозволили собі знімати такі історії, а ще більш класно, що не випустивши альбом, ми вже зняли чотири відео на пісні, що будуть в альбомі (сміється).\n— Коли буде новий альбом?\n— Він вийде в травні, точну дату та назву скажемо пізніше. Зараз залишилося зробити ще дві пісні, я сподіваюся, що до кінця квітня, початку травневих свят ми це зробимо, а далі вже будемо готувати його реліз.\n— З ким ви працювали над альбомом?\n— Над альбомом ми працювали всією групою з нашим давнім партнером Віталієм Телезиним тут, в Україні. І так складається, що продюсерів в нього три – я, вперше вирішив, що після продюсування Христини Соловій можна займатися продюсуванням пісень «Океану Ельзи» (ред. — сміється), наш гітарист Влад Опсеніца і Віталій Телезин. Ми втрьох зробили цю роботу.\nНаперед можу вам сказати, поки ви не чули нових пісень, що альбом вийшов концертним і це мені дуже подобається. З часів альбому «Модель», це перший альбом, який має шанс повторити «концертність». Подивимося, як воно буде, зараз поки складно про це говорити. Але я не бачу пісень, які занадто концептуальні, щоб не грати їх під час концертів туру, тобто альбом простий. Таким прямим текстом.\n— Вдруге ви відважуєтеся виступити із сольним концертом на НСК «Олімпійський».\n— На щастя в групи «Океан Ельзи» багато прихильників. Іншого майданчика, на якому їх можна зібрати ми не знаємо.\n— Скільки триватиме «Світовий тур»?\n— Це дуже голосно сказано. Туром можна називати безперервні концерти, а можна і весь цикл концертів, зв’язаних з альбомом. У цього «Світового туру» буде українська частина, європейська, Кавказ, Середня Азія, Америка, Канада, Прибалтика. Може потім знову українська частина. Складно сказати скільки буде концертів, ми розраховуємо, що не більше ста, бо інакше ми з глузду з’їдемо. (сміється)\n— Скільки у новому альбомі «війни і миру»?\n— Більшість пісень в альбомі про вічні, я б сказав, про трансцендентні речі, такі як стосунки між двома людьми, але без відносно до соціальних подій. Я стараюсь писати в основному такі пісні. Винятком є пісні «Не твоя війна» та «Мить». Ще є одна пісня з яскравим соціальним підтекстом це «Еверест», яку ще не чули люди. Всі решта пісень не мають до цього ніякого відношення.\n— Як людина, яка багато аналізує та формулює, на якому етапі зараз знаходиться «Океан Ельзи»?\n— Ми просто робимо пісні. У термодинаміці є Цикл Карно. Ми перебуваємо на якійсь частинні цього циклу. Коли він розірветься, значить пора вже все закінчувати. Але це не означає, що ти крутишся по колу. Це як в машині двигун внутрішнього згоряння – поки бензин є, треба їхати.\n— З яким настроєм повернувся з Америки?\n— Я повернувся морально дуже просвітлений, а фізично дуже замучений. До сих пір не зовсім прийшов в себе. Я різко змінив спосіб життя, прочитав за чотири з невеличким місяці п’ятдесят книг знайомою і звичною мені англійською, але все ж не рідною мовою. Це викликало певне напруження, плюс зовсім інший спосіб життя, не було концертів, я багато займався інтелектуальною працею, тому трошки збився «приціл» фізично, але інтелектуально навпаки, все дуже круто.\n— Що цікавить і подобається в новій музиці?\n— З того, що тільки-тільки з’являється, я поки для себе нічого не відкрив, за винятком нового проекту, який ми самі будемо робити. Це буде наш другий проект після Христини Соловій, це буде дуже несподіваний хлопець..\nЗ вже достатньо відомих я дуже люблю Vivienne Mort, «Вагоновожатые». Мені подобаються деякі пісні Pur:Pur і «Один в каное». Я люблю драйв O.Torvald, при чому для мене більше задоволення їх слухати на концерті, ніж в запису. Я говорив про це з Женею Галичем, що їм треба з цим щось робити. Та вони круті.\n— Що цим музикантам треба зробити, щоб стати успішними?\n— Багато хто з них вже мають успіх. Якщо мається на увазі мірило масштабності успіху, то є одна фраза з курсу теології, який я проходив у Єльському університеті: «Відмінна ступінь є найсправжнішим ворогом Богу». Це така красива інтерпретація старої російської поговірки «Лучшее — враг хорошего».\nЦе означає, що не обов’язково міряти успіх матеріальними речами чи стадіонами. В кожного своє. Ми живемо в такий час в такому місці, що кожен з цих хлопців і дівчат робить свою справу. Хтось з них одного дня стане гіпер популярним, не факт, що це зробить їх щасливими. Просто треба займатися музикою, і любити її. Я ніколи не думав, що Гербі Генкок заздрить групі Rolling Stones.\n— Іноді від критиків української музики можна почути, що крім «Океану Ельзи» та ще кількох імен, вітчизняна музика не варта уваги.\n— Українській культурі складніше, оскільки ми дуже довго мали комплекс колоніальної меншовартості. Щоб стати «пророком в своем отечестве», ти повинен бути сильніше, ніж всі інші навколо. Нам, наприклад, треба було набагато більше і тяжче доводити свою значимість, важливість і потрібність для людей, ніж у свій час багатьом нашим колегам у Росії. Але це зіграло добру службу, бо в результаті ми стали тими музикантами, які сьогодні можуть робити все, що захочуть, тому що ми пробивалися через це. І ніколи не шкодували і не жалілися на дискримінацію і ще щось. Ми розуміли, що так є. Уяви собі, що українська культура перебуває в діаспорі, або у внутрішній резервації, або в культурному гетто в своїй же країні. Є багато народів, які довгий час жили в еміграції — євреї, вірмени, китайці в Chinatown та інші. Вони завжди працювали тяжче, більше викладалися, бо розуміли, що в них шансів менше і їм треба до останнього проявити себе. І тому ці люди ставали дуже успішними, вони постійно були, так би мовити, з напруженими мускулами. Тому я українським музикантам раджу не чекати, що впаде в один день мана небесна з повного сприйняття української культури де-факто і апріорі такою, як вона є і любов’ю до неї. Ви мусите пробиватися через терни до зірок, так як зараз будує себе вся наша країна.\nМузика чи культура, це одна з рефлексій з того, що відбувається в країні.\n— Чи є відмінність концертів «Океану Ельзи» в Мінську чи Вільнюсі, з тими, що відбуваються в Києві та інших містах України?\n— Для мене жодної різниці не існує між Києвом, Мінськом чи Нью-Йорком, тому що ми на сцені музиканти. Мені приписують певну соціальну місію під час концертів. Можливо поза виступами вона є, і я її не стидаюся, а навпаки гордий, що життя так склалося. Але на сцені ми завжди та сама рок-н-рольна група.\n— Російські прапори на концертах з’являються?\n— Вони сто раз з’являлися і після подій 2013 року. Люди живуть у вільному світі, вона в праві приносити ті прапори, які вони вважають за потрібне. Таке з’являлося скрізь в Білорусі, Фінляндії, Берліні, Нью-Йорку, можливо за винятком українських концертів по зрозумілих причинах. Я не збираюся придавати цьому зайву увагу, ми на сцені для зовсім іншого.\n— Я мав на увазі ситуацію, яка сталася з українським прапором на концерті Земфіри у Вільнюсі.\n— Я не збираюся оцінювати вчинки нікого, крім себе. За себе скажу так – я би так не вчинив.\n— За роки популярності життя суттєво змінилося?\n— От до прикладу: сьогодні зранку бігав по парку Слави, повз «Мистецький Арсенал», без окулярів чи інших засобів маскування ;)). В метро я зараз не їжджу, а по Хрещатику ходжу. До речі, в метро не їжджу не тому, що так страшно популярності боюся, а тому що я можу собі дозволити їздити на авто, бо мені так зручніше. Якщо треба, можу проїхати в метро – нема ніяких питань. Можемо для експерименту разом проїхатися, але я не хочу, щоб потім думали, що це якась pr-історія.\nУ мене немає минулого життя. Я не прокидався в один день знаменитим.\nFiled under "Океан Ельзи", Вакарчук Святослав (Океан Ельзи)


Наталя Полонська-Василенко (1884–1973) - 100 облич Української революції\nДружина академіка Миколи Василенко. Перша в Україні жінка - доктор історичних наук (1940 року). її двотомник "Історія України" чотири рази перевиданий вже в незалежній Україні. Популярні також її праці з історії Запоріжжя та заселення Південної України, спогади про Українську революцію та Українську академію наук.\nНародилася в Харкові в дворянській родині. Закінчила Києво-Фундуклеївську жіночу гімназію, київські Вищі жіночі курси, Київський університет святого Володимира, де з 1916 року – приват-доцент.\n1917 року ініціювала заснування Київського археологічного інституту, його вчений секретар (1918–1924 роки), викладач археології Росії та України. Завідувач музеєм старожитностей Київського університету (1918–1920 роки) і директор трудової школи № 56 (1921–1923-й). Із 1924-го – співробітник ВУАН. У 1930-х певний час була помічницею Агатангела Кримського. 1940 року захистила в Москві докторську дисертацію на тему: “Нариси з історії заселення південної України в середині ХVIII століття”. На початку Другої світової війни очолила Археологічний інститут, Київський центральний архів давніх актів.\nУ вересні 1943 року виїхала на еміграцію. Професор Українського вільного університету в Празі та Мюнхені, декан його філософічного факультету. Дійсний член Українського історичного товариства, Наукового товариства імені Шевченка, Міжнародної академії наук у Парижі. Автор майже 200 наукових трудів із археології, історії України й української церви, спогадів про визвольні змагання 1917–1921 років, громадських і наукових діячів. Головна праця – двотомна монографія “Історія України”.\nПомерла та похована в Німеччині.


Маніяк-душитель тероризує столицю: вижила розповіла про пережите. Politeka\nУ поліцію Москви надходять повідомлення про напад на дівчаток-підлітків невідомим душителем\nПравда, жертвам вдавалося врятуватися. Почерк злочинця в певних випадках збігається до деталей. Стосовно дій правоохоронних органів поки нічого невідомо.\n15 листопада про напад на свою 13-річну дочку написала в Facebook мешканка Москви Діна Малишева. За її словами, це сталося приблизно о 21:00 14 листопада в районі метро «Університет».\n«Вчора ввечері на мою дитину було скоєно напад в районі метро Університет. Просто підійшов чоловік і почав душити. Врятувало диво, випадковість, Бог! У дочки борозна від зашморгу і вся шия в синцях і саднах! »- заявила вона.\nЖінка додала, що невідомий накинувся на дочку вже на території двору житлового будинку 9/10 по проспекту Вернадського, коли дитина минула арку біля продуктового магазину. Перехожих в цей момент поруч не було. Нападник, накинувши зашморг, намагався відтягнути жертву вглиб двору, імовірно, до скидання сміттєпроводу. Дівчинка змогла вдарити його ключами, якими якраз відкривала хвіртку в арці, і втекти. Батьки звернулися до муніципального депутата і в поліцію. Дочці купили кишенькову сирену, але, за словами Малишевої, відпускати її ходити одною вони тепер не будуть навіть вдень. Дід дівчинки, як написала Діна Малишева, вечорами виходить на чергування у дворі, розраховуючи відлякати злочинця.\nУ соцмережах поширюється схоже повідомлення про напад, який трапився 12 листопада в районі Кунцево того ж Західного округу.\n«Близько” Синьогора “в районі 17 годин гуляла дівчинка 15 років з дрібною собакою. На неї напали і намагалися душити. Якщо хто бачив, відгукніться », – йдеться в повідомленні, яке розмістило співтовариство в Facebook« Планета Кунцево ».\nСудячи з посту, напад стався біля будинку №28 по вулиці Бобруйській. «Синьогора», про яку йде мова, це позашкільний навчальний центр за адресою вулиця Партизанська, 45.\nПід постом Діни Малишевої якась Катерина Андрєєва залишила ще одне тривожне повідомлення.\n«У лісовому містечку на мінському шосе п’ять дітей вбили у віці 16 років, і в Шульгіна на Рубльово-Успенському шосе одного хлопчика 16-ти років, ті ж мотиви, задушили», – написала жінка.\nУ відповідь на уточнююче питання, вона додала, що вбивство нібито сталося тиждень тому.


Інфляція: суть, причини та соціально-економічні наслідки\nНазвание работы: Інфляція: суть, причини та соціально-економічні наслідки\nОписание: КУРСОВА РОБОТА З дисципліни: Політична економія На тему: Інфляція: суть причини та соціальноекономічні наслідки І. Вступ Перехід нашої економіки на ринкові відносини різко підвищив значення грошей. Проблеми грошового господарства с\nНа тему: Інфляція: суть, причини та соціально-економічні наслідки\nІ.І Сутність та форми інфляції\nІ.ІІ Причини інфляції.\nІ.ІІІ Типи інфляції.\nI.V Інфляція пропозиції\nI.VI Види інфляції\nДеякі економiсти побоюються, що помірно повзуча інфляція, що може спочатку сприяти пожвавленню економіки, потім, наростаючи як сніговий ком, перетвориться в більш жорстоку гіперінфляцію. Цей темп зростання інфляції виявляє руйнівний вплив на обсяг національного виробництва і зайнятість. Справа в тому, що коли ціни поволі, але постійно зростають, населення і підприємства прилаштовуються до їх подальшого підвищення. Тому, щоб їх невикористанні заощадження і поточні прибутки не знецінились, тобто щоб випередити передбаченні підвищення цін, люди повинні витрачати гроші зараз. Підприємства поводяться так само, купуючи інвестиційні товари. Дії, диктовані iнфляційним психозом, підсилюють тиснення на ціни, і інфляція починає годувати сама себе. Більше того, оскільки вартість життя збільшується, робочі вимагають і одержують більш високу номiнальну заробітну плату. А профспілки прагнуть до такого підвищення заробітної плати, якої вистачило би не тільки на те, щоб покрити торішні підвищення цін, але і компенсувати інфляцію, що очікується у той період, коли новий колективний договір буде ще в силі. Зарплата і підвищення цін підгодовують одне одного, і це допомагає повзучій інфляції перейти до галопуючої.\nКрім руйнівних наслідків для перерозподілу, гіперінфляція може прискорити економічний крах. Жорстока інфляція сприяє тому, що зусилля направляються не на виробничу, а на спекулятивну діяльність. Підприємствам стає всі більш та більш вигідним накопичувати сировину і готову продукцію в передбаченні прийдешнього підвищення цін. Але несумісність кількості сировини і готової продукції попиту на них веде до підсилення iнфляційного тиснення. Натомість, щоб укладати капітал в інвестиційні товари, виробники і окремі особи захищаючись від інфляції, набувають невиробничих матеріальних цінностей. Ювелірні вироби, золото і інші дорогоцінні метали, нерухомість і таке інше.\nВ надзвичайній ситуації, коли ціни підстрибують різко і нерівномірно, нормальні економічні відносини руйнуються. Власники підприємств не знають, яку ціну на товари слід призначити і промислові підприємства здебільшого переходять на інші, значно менш ефективні форми розрахунку, наприклад - бартер. Споживачі не знають, яку ціну сплачувати. Постачальники сировини бажають одержати реальні товари, а не гроші, що хутко знецінюються. Кредитори намагаються уникати своїх боржників, щоб не одержувати повернутий борг в дешевих грошах. Гроші фактично гублять ціну і перестають виконувати свої функції в якості міри вартості і засобу обміну. В окремих випадках з'являються паралельні валюти, сильно зростає роль іноземних валют. Виробництво і обмін зі скрипом посуваються до зупинки і в кінцевому підсумку спромагається наступити економічний, соціальний і, дуже можливо, політичний хаос. Гіперінфляція прискорить фінансовий крах, депресiю і суспільно-політичні безладдя. Вона звичайно пов'язана з нерозумною політикою уряду.\nII Стан України в період інфляції\nII.I Особливості кризи в Україні\nII.II Гiперiнфляція в Україні.\nIII Антиінфляційна політика та основні засоби боротьби з інфляцією\nIII.I Непрямі засоби\nIII.II Прямі засоби.\nIII.III Першочергові антиiнфляційні засоби.\nIII.IV Економічні і соціальні наслідки інфляції\nЯсiн І. Із прірви кризи вибратися можна. //Діло №2, економічний додаток до газети "Російські вісті".\nТовари та місяці контактів, що використовуються при обчисленні індексу ф’ючерсних цін CRB США\nБерезень, травень, липень, вересень, грудень\nБерезень, травень, червень, липень, серпень, листопад\nЛютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень\nБерезень, травень, липень, жовтень,\nБерезень, травень, липень,грудень\nКвітень, червень, липень, жовтень,\nРівень прихованої інфляції в окремих регіонах України за 2003 рік\nІСЦ до коригування на диференціаіцію населення за доходами,% ,%\nІСЦ після коригунанпя на диференціацію населення за доходами,%\nРівень прихованої інфляції, інфляції.%\nІндекси споживчих цін зa окремими групами товарів і послуг у 2004—2005 pp., % *\nу середньому :за місяць\nМіський та автодорожній транспорт\nІндекси цін виробників продукції за окремими промислової\nгалузями промисловості у 2004—2005pp., %*\nУ середньому па місяць\nУ тому числі: видобування енергетичних матеріалів\nвидобування неенергетичннх матеріалів\nУ тому числі: виробництво коксу та продуктів нафтоперероблення\nвиробництво будматеріалів і скловнробів\nвпробництво та розподілення електроенергії, газу та води\n* Індекси цін виробників промислової продукції у 2004— 2005 роках (Цжерело: littp:// www.ukratat.tfou.ua ).\n** Дані на 10 місяців.\n1. Перелік країн, котрі використоіують таргетування інфляції\nДата запровадж. таргенування інфляції\nПоточний ціновий рівень\nТемпи приросту реального ВВП, %\nТемпи приросту (зниження) індексу споживчих цін, %\nТемпи зміни реального ВВП і споживчих цін у провідних країнах світу в 2003-2005 рр.\nТемпи приросту реального ВВП\nТемпи приросту споживчих цін\nКраїни з розв. економ.\nДовгострокові цільові орієнтири для інфляції в окремих країнах\nКраїни, в яких застосовується інфляційне таргетування\nЗміни фактичного рівня інфляції відносно цільового показника у країнах, котрі застосовують таргетування внфляції\nСтандартне відхилення від цільового показника, % пункт\nЧастота відхилення, %\nСтабільні цільові плказники інфляції\nЦільові показники дезінфляції\nКраїни з ризиком, що формується\nТемпи зростання пропозиції, індексу споживчих цін і реального ВВП в Україні у 1992-2005 рр.\nІндекс споживчих цін (грудень до грудня попереднього року),%\nТемпи зростання грошової маси (МЗ), %


Українці масово беруть кредити в ломбардах під 250% річних | NewsMarket - Новини України та світу\nУкраїнці масово беруть кредити в ломбардах під 250% річних\nНовини України. 23 липня. Поки кредитні спілки занепадають, ломбарди – розквітають: вони нарощують свій кредитний портфель.\nУкраїнці кинулися до ломбардів\nПри цьому середня ставка по ломбардних кредитах в 10 разів більше, ніж у кредитних спілок: торік вона становила 250% річних, в поточному ж році незначно, але знизилася – до 216% річних.\nПро це заявила заступник голови Держкомісії з регулювання ринків фінансових послуг Валентина Левченко.\nЯк розповіла Левченко, обсяг позик, виданих кредитними союзами, скоротився з 6 млрд грн. в 2008 році до 2,6 млрд грн. за підсумками першого кварталу 2011 року. Що стосується ломбардів, то в 2008 році обсяг їхнього кредитного портфеля склав 2 млрд грн., в 2009 році – 3,5 млрд грн., в 2010 році – 5,5 млрд грн. За підсумками I півріччя 2011 року кількість ломбардів збільшилася до 444.\nПредставник Держфінпослуг констатувала, що на сьогодні кредитні ставки в кредитних спілках впали. Разом з тим вивести середні параметри по ринку проблематично через строкатість пропозицій у різних групах учасників ринку. За словами Левченко, у разі локальних структур, що працюють в межах невеликої адміністративно-територіальної одиниці, де дійсно діють принципи кооперації, взаємної довіри, є кредити зі ставкою і до 20%.\nЗа даними заступника глави Держфінпослуг, середня ставка по ломбардних кредитах у минулому році становила 250% річних, в поточному ж році вона незначно, але знизилася – до 216% річних за підсумками I кварталу.\n«Відсоток регулюється попитом і пропозицією. На ці відсотки громадяни йдуть. Специфіка кредитів – короткостроковість. Грає роль також їх доступність і простота оформлення», – зазначила Левченко.\nЗа словами Левченко середній розмір кредиту в ломбардах – 600 грн. Погашення кредитів за рахунок заставного майна відбувається рідко – в 2010 році таким чином гасилися кредити лише на 450 тис грн.\nНорвезькому терористу загрожує лише до 21 року ув’язнення\nКиївських кондукторів змусять вивчити англійську мову


Юніори «Ворскли» вдома розгромили «Десну» – 5:1 / Центральний\nЮніори «Ворскли» вдома розгромили «Десну» – 5:1\nПід Полтавою на Крутому Березі, на стадіоні «Лтава», відбувся матч 25-го туру юнацької першості України з футболу серед команд U-19 між командами полтавської «Ворскли» та чернігівської «Десни».\nПолтавська команда вже після першого тайму вела у три м’ячі, а у другому хоч і пропустила, та все ж довела матч до розгрому – 5:1. Авторами забитих м’ячів у складі полтавців стали Леон Гладковський, Євген Павлюк, Андрій Ямполь та Конате Салія Черіф. Також Даниїл Пусь зрізав м’яч у власні ворота.\nОлександр Омельчук, тренер «Ворскла» U-19\n- Як ніколи стільки було травм і по хворобі, і через коронавірус, дуже було важко, на хлопців дійсно лягло велике навантаження – на два фронти грали, і за дубль. Не знаєш, хто вийде сьогодні, завтра, але завершаєм. Сьогодні хотіли перемогти, остання домашня гра. Хотіли з позитивом закінчити, я думаю, нам це вдалося.\nЄвген Павлюк, капітан «Ворскла» U-19\n- Нам тренери сказали, що граємо останню гру дома в цьому сезоні, тому сказали – отримати задоволення від гри, ми грали з самовіддачею, один одного підтримували, тому все вдалося сьогодні.\nА вчора відбувся матч основних складів команд у Полтаві на стадіоні «Ворскла» імені Олексія Бутовського. Полтавцям не вдалося переграти «Десну» – гра завершилася бойовою нічією 1:1. У ворсклян голом відзначився півзахисник Олів'є Тілль.\n6 травня 2021, 11:50 368


НБУ закрив одеський Інвестбанк - портал новин LB.ua\nГоловна — Економіка — Фінанси — 16 грудня 2016, 09:40\nДержава поверне вклади 98% клієнтів банку.\nПравління Національного банку України від 15 грудня визнало ПАТ "КБ "Інвестбанк" неплатоспроможним.\nЯк повідомляють на сайті регулятора, після зарахування Інвестбанку до категорії проблемних акціонери фінустанови не вжили достатніх заходів для приведення розміру статутного капіталу у відповідність до вимог законодавства.\n"У зв'язку із цим статутний капітал Інвестбанку на 15 грудня 2016 року не відповідав вимогам законодавства щодо мінімального розміру статутного капіталу у 120 млн грн, який банки зобов'язані були забезпечити до 17 червня 2016 року", - йдеться в повідомленні НБУ.\nРегулятор уточнює, що 98% вкладників Інвестбанку отримають свої вклади в повному обсязі: їхній розмір не перевищує гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми у 200 тис. грн.\nГоловний офіс Інвестбанку розташований в Одесі, більшість відділень працювали на території міста й області. Кілька відділень також відкрили в Києві й області.\nСтаном на 7 червня 2016 року основними власниками Інвестбанку були громадяни України Олексій Котковський (41,25% акцій), Олександр Незвинський (19,96%), Тамара Незвинська (2,35% акцій) і ТОВ "Баб-Інвест" (24,05% акцій). Котковському належить мережа ресторанів швидкого харчування McFoxy.\nІнвестбанк, згідно з даними НБУ, на початок жовтня цього року за розміром активів (410,2 млн грн) займав 76 місце серед 100 банків, які діяли на той момент. Його заборгованість перед фізособами становила на той момент 143,6 млн грн, у тому числі в іноземній валюті - 73,54 млн грн, перед юрособами - відповідно 15,9 млн грн і 0,91 млн грн.


Скільки коштує утеплення багатоповерхівки у Житомирі?\nЩоб не мерзнути взимку, оплачуючи опалення за новими тарифами, житомиряни активно утеплюють свої помешкання. Втім, якщо раніше мешканці багатоповерхівок намагалися берегти тепло, замінюючи вікна та утеплюючи стіни виключно своїх квартир, то нині вони об’єднуються і підходять до цієї справи комплексно.\nПовне утеплення будинку потребує значних коштів, але завдяки державним програмам та кредитам, які надають банки, тепломодернізація стала більш доступною.\nДе взяти гроші на утеплення?\nАналітики ГО "Український центр європейської політики" вважають, що перший досвід програм підтримки населення щодо утеплення будинків показав високий попит, однак на їх реалізацію бракує коштів та системності.\nУ жовтні 2014 року Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України (Держенергоефективності) запустило першу системну програму "теплих кредитів".\nМеханізм співфінансування для домогосподарств полягає в отриманні цільової позики на придбання енергоефективних матеріалів та обладнання в одному з 3-х державних банків: "Ощадбанку", "Укргазбанку" чи "Укрексімбанку", а також компенсацію з боку держави частини кредиту від 20 до 40%\nЩе більшому здешевленню вартості позик сприяло залучення місцевих органів влади, які відшкодували частини відсотків/тіла кредиту за рахунок коштів місцевих бюджетів.\nОднак зростаюча популярність «теплих кредитів» призвела до браку бюджетного фінансування.\nНа 2017 рік у державному бюджеті передбачили 400 млн грн на фінансування програми «теплих кредитів», втім цієї суми замало, адже Держенергоефективності заявило, що на ці потреби буде необхідно щонайменше 1,9 млрд грн.\nТакож в Україні з квітня 2016 року діє програма ЄБРР з підтримки енергоефективної модернізації житла "IQ energy".\nПрограма IQ Energy налагодила співпрацю з трьома комерційними банками - «УкрСиббанк», «ОТП Банк» та «Мегабанк». Позичальники-фізичні особи можуть отримати позики орієнтовно під 20% річних та отримати 20% компенсації тіла кредиту за рахунок коштів програми. Але важливо дотримуватися умови, що досягнута економія енергії буде становити 20% і більше від початкового рівня.\nМісцеві програми утеплення\nУ Житомирі нині діє програма підтримки енергоефективних проектів (ОСББ та ЖБК), згідно з якою з міського бюджету ОСББ відшкодовують 100% з обслуговування «теплих кредитів». Тобто місто погашає відсотки відповідних кредитів.\nНа сайті Житомирської міської ради розміщена детальна інструкція, як отримати «теплий кредит» зі зразками заяв і контактами банків.\nЗ 2015 року міською програмою скористалося 11 ОСББ, які взяли 12 кредитів. За даними міського голови фінансування проектів ОСББ за рахунок кредитних коштів склало 2,7 млн. грн. Близько 80 тис. грн. відсотків по цим кредитам оплатило місто.\n«Зараз темпи по «теплим кредитам» ще невеликі, але, в принципі, є вже перші результати. Зараз ми готуємо зміни за цією програмою, будемо пропонувати можливість ОСББ обирати: отримати компенсацію на оплату частини тіла кредиту, або компенсацію відсотків. Різні є ситуації. Іноді людям психологічно легше взяти кредит, коли вони розуміють, що з міського бюджету буде додатково погашено 20 або 30% по тілу цього кредиту. Міська програма працює, перші 10 ОСББ вже взяли кредити, кілька ОСББ йдуть на комплексне утеплення будинків, і я думаю, в наступному році, коли вони це зроблять, платіжки в будинках будуть зайвим підтвердженням ефективності цієї програми».\nЕфективність «теплих кредитів» житомиряни перевіряють на ділі\nДоки одні ОСББ обдумують, чи брати кредит, мешканці ОСББ «Київська-52» двічі за цей рік скористалися можливістю зробити свій будинок теплішим. У січні мешканці замінили вікна у під’їздах своєї 5-поверхіки, результатом лишилися настільки задоволені, що у листопаді взяли кредит на комплексну теплоізоляцію.\nГолова ОСББ Людмила Галліна розповідає, ця програма стала справжнім порятунком для будинку, адже впродовж багатьох років мешканці потерпали від холоду.\n«Будинок дуже холодний, особливо торцеві стіни будинку. У деяких квартирах взимку температура не піднімалася вище 8 градусів. Було дуже холодно. Щороку "Теплокомуненерго" приходили, намагалися з'ясувати, в чому причина, десь розбалансування системи. Але справа навіть не в розбалансуванні системи. Справа в тому, що будинок старий, йому 55 років. Система опалення промивалася в останній раз ще в період радянський. В будинку у нас на сьогоднішній момент 17 систем автономного опалення встановлено в квартирах. І люди, які встановлюючи ці системи, зрізали батареї, свідчать, що стояки забиті настільки, що в них не можна просунути туди сірникову коробку. Яке опалення може давати така система?» - говорить Людмила Галліна.\nУтеплювати свій будинок мешканці почали з під’їздів. Вартість проекту складала 53 тис. 331 грн.\n«Від цієї суми держава нам повернуло майже 25 тис грн. ми фактично виплачували лише половину кредиту. Місто оплатило відсотки, в той раз ще й область допомогла - 15% від вартості проекту заплатила область. У нас залишилося платежів близько 20 тисяч. Ми розділили цю суму на 65 квартир в нашому будинку, загальна сума кредиту на кожну квартиру вийшла 311 грн. Кредит брався на 5 років. Тобто люди повинні були платити протягом 5 років по 6 грн на місяць за вікна. Фактично з 4 місяці той кредит погасили. Ми фактично беремо позику у банку безпроцентну і платимо тільки половину. Заміну вікон в під'їздах ми проводили в лютому, коли було дуже холодно, і температура в під'їздах завдяки вікнам відразу піднялася буквально на кілька градусів. Крім того стало набагато тихіше», - розповідає Людмила Галліна.\nНа цьому мешканці не зупинилися - встановили енергозберігаючі тамбурні двері і провели утеплення фасадів вартістю 835 тис. грн.\n«Питання утеплення будинку ми обговорювали на трьох зборах. Ця цифра здавалася абсолютно непідйомною. Але коли з банком розрахували, якою буде сума виплат на одну квартиру після отримання грошей з державного бюджету, повернення коштів за цією програмою, виявилося, що ця сума підйомна абсолютно для всіх. Навіть для тих, хто отримує субсидію на оплату комунальних послуг. Звичайно, вартість утеплення для кожної квартири буде розраховуватися окремо, тому що утеплюється різна площа, від цього залежить вартість утеплення. Але люди зрозуміли, іншим шляхом йти не можна. На одних з перших зборів, коли ми приймали рішення про участь в програмі з кредитування, ми вирішили, що в того поки ми платимо кредит, вартість внесків на утримання будинку мінятися не буде і залишиться на рівні 2 грн 6 коп. Це люди сприйняли дуже добре, тому нам було дуже легко розмовляти з кожним мешканцем нашого будинку», - розповідає голова ОСББ.\nЗараз утеплення будинку по Київській, 52 – на фінальній стадії. Мешканці вже відчувають, що тепловтрати суттєво знизились. Навіть при морозній погоді температура повітря у під’їздах тримається на рівні 18 градусів. Голова ОСББ розповідає, скільки мешканцям довелося заплатити за свій комфорт.\n«Утеплення нашого будинку коштувала десь 830 тис грн. З них 750 тис. грн. - це утеплення фасаду, а решта - це двері. Ми поміняли вхідні двері, поміняли двері в підвали, і поставили енергозберігаючі тамбурні двері. Цей кредит узятий на 10 років, грошей з державного бюджету ми ще не отримали, але приблизно знаємо, що державно нам повинно повернути близько 49% вартості матеріалів. Ми розраховували, що нам залишиться платити на кожну квартиру залежно від площі утеплення від 30 грн до 180 грн.», - пояснює вона.\nАби утеплення приносило реальну економію фахівці радять встановлювати теплові лічильники а ще краще - індивідуальні теплові пункти. Але на Київській, 52 такий варіант не розглядають. Причина – все ті ж старі, засмічені системи.\n«У будинку лічильника немає. Колись дуже давно в 90-і роки він стояв, але дуже швидко став непридатним. "Теплокомуненерго" лічильник зняло. Лічильник ми можемо ставити лише якщо замінимо систему опалення. В іншому випадки ефекту від установки лічильника не буде. У перспективі ми плануємо відключити будинок від центральної системи опалення взагалі. Тому що будинок у нас не має підвалу, системи подачі тепла в квартири проходить через магазини, підлоги в яких на 1,5 метра опущені. Система забетонована і до неї немає доступу. Тобто навіть провести капітальний ремонт системи неможливо. Тому у нас один вихід - піти в автономку і тоді всі відчують не тільки тепло, а й економію», - посміхається Людмила.\nПроаналізувавши світову практику, аналітики ГО "Український центр європейської політики" зазначають, для того, щоб залучити до таких інвестицій максимально можливу кількість громадян, держава має надати підтримку у вигляді відносно дешевих і «довгих» кредитних ресурсів, щоб зробити строки інвестування та окупності проектів з енергоефективності прийнятними для середньостатистичного власника житла. Держава та донорська спільнота в Україні почали розвиток таких програм, що давно довели свою ефективність в Європі, однак для повноцінного масштабування цих ініціатив необхідне залучення набагато більшого і стабільнішого фінансування, забезпечення якісної технічної складової та побудова стандартів для нового в Україні ринку послуг у сфері енергоефективності.\nЗ липня 24 тисячі пенсіонерів Житомирщини отримають підвищення до пенсій\nУ Коростені родини загиблих бійців АТО та ООС звільнили від оплати за компослуги\nКомпанія-перевізник отримала рекордний штраф 6,6 тис євро за порушення вагових параметрів вантажівки\nЕксперт порахував скільки хліба можуть купити жителі Житомирщина на зарплату\nЖитомирських водіїв габаритних авто контролюють: за перевантаження штрафи у гривнях та євро\nО преимуществах установки роллетных ворот из стального профиля в Каменском рассказывают vorota24.com.ua\nГолова Житомирської ОДА підписав розпорядження щодо проведення II Регіонального форуму\nЯк клан Вілкула захоплює Житомир і Хмельницький


Як завантажити музику в Однокласники | Hi-Tech\nЯк завантажити музику в Однокласники\nУ популярній мережі Однокласники, можна не тільки шукати друзів, родичів, знайомих, обмінюватись з ними повідомленнями. Тут ви також можете цікаво проводити свій вільний час: дивитися фільми, грати в ігри, слухати музику.\nСьогоднішня стаття буде присвячена саме музиці. Ми розберемося, що потрібно зробити, щоб завантажити музику в свій профіль в Однокласниках, і як можна поставити цікавий музичний трек в статус або на свою сторінку.\nНа сайті також є стаття, як скачувати музику з Однокласників. Перейшовши за посиланням, ви зможете її прочитати.\n1 Додати музику в Однокласниках в плейлист\n2 Як додати музику в Однокласники з комп’ютера\n3 Як поставити музику в статус в Однокласниках\n4 Додати музику на сторінку в Однокласниках\nДодати музику в Однокласниках в плейлист\nЯкщо ви хочете додати пісні в розділ «Моя музика» на своїй сторінці в Однокласниках, то зробити це можна різними способами.\nНатисніть на кнопці «Музика» вгорі. Далі, ліворуч виберіть розділ «Найкраще, нове і цікаве».\nШукати пісні можна або використовуючи пошук, або переглядаючи збірники. Внизу будуть показані різні вкладки, перейдіть по них, може, знайдете що-небудь цікаве.\nЩоб додати потрібну пісню в свій плейлист, наведіть на неї мишкою і натисніть на плюсик в правому куті.\nВсі композиції, які ви додасте, будуть відображатись в розділі «Моя музика», на вашій сторінці.\nДодати музику в Однокласниках можна і зі сторінки свого друга. Перейдіть в меню «Музика» вгорі. Зліва ви побачите розділ «Музика у друзів», в якому буде показаний список ваших друзів. Навпроти кожного ви побачите число – це кількість пісень в профілі певного одного.\nКлікніть по імені потрібної людини, у вікні посередині відобразиться список його пісень. Щоб додати їх собі, натискайте навпроти потрібної на плюсик.\nМоже бути і так, що пісню, яку ви хочете додати, у вас знайти так і не вийде. Тоді переходимо до другого пункту.\nЯк додати музику в Однокласники з комп’ютера\nОтже, якщо потрібною вам пісні на сайті не виявилося, то потрібно завантажити музику в свій профіль в Однокласниках з комп’ютера. Відкриваємо соціальну мережу і клікаєм по кнопочці «Музика» у верхньому меню.\nУ списку ліворуч виберіть пункт «Завантажити музику» і клацніть по ньому.\nВ наступному вікні натисніть кнопку «Вибрати файли».\nЗнайдіть папку на комп’ютері, де знаходиться потрібний трек, виділіть його та натисніть «Відкрити».\nДля того щоб виділити кілька пісень відразу, затисніть Ctrl і клікайте по них мишкою.\nДочекайтеся, коли музика буде завантажена. Перейдіть в розділ «Моя музика», там ви знайдете завантажені файли.\nЯк поставити музику в статус в Однокласниках\nЯкщо ви хочете поставити певну пісню в статус на своїй сторінці, то обов’язково потрібно, щоб ця пісня була у вас в розділі «Моя музика». Як її туди додати, ми вже розглянули вище.\nТепер відкрийте головну сторінку свого профілю і клацніть по полю «Про що ви думаєте».\nУ наступному вікні натисніть на значок ноти.\nВиберіть пісню, натиснувши навпроти неї на знак плюс. Тут можна виділити кілька пісень відразу. Після цього натисніть «Додати».\nУ полі зверху можна написати коментар до запису. Зверніть увагу, навпроти поля «В статус» повинна стояти галочка. Натисніть «Поділитися».\nОбрана музика буде відображатися в статусі на вашій сторінці в Однокласниках.\nТакож її будуть бачити ваші друзі на своїй стрічці.\nДодати музику на сторінку в Однокласниках\nЯкщо потрібно просто додати музику в стрічку в Однокласниках, зробіть все те ж саме, як було описано вище, тільки перед тим як додати нову замітку, приберіть галочку з поля «статус».\nПісля цього ви побачите повідомлення, що у друзів ваша замітка буде показана на стрічці, а ви її можете подивитися на своїй сторінці. Для цього або перейдіть за посиланням «переглянути», або клікніть по своєму імені.\nНа цьому все. Шукайте цікаві і улюблені пісні і додайте їх до себе в Однокласниках.