Проблеми годування примхливих дитей (реферат) - Медицина та здоров'я - Архів якісних рефератів\nПроблеми годування примхливих дитей (реферат)\n1. Проблеми годування примхливої дитини\n2. Наше чадо любить чіпси і жуйки.\n3. Правила зберігання продуктів\nУ численних рекламах діти із задоволенням їдять різні продукти - і кашу і суміші різноманітні. Процес годування дитини здається напрочуд легким, але в житті все, звичайно ж, зовсім не так. Малята з реклами захоплено їдять пластівці, йогурти, шоколадну пасту. Але насправді апетит у дітей не такий хороший. Це особливо актуально стосовно до каші - у дітей відношення до цієї їжі зазвичай негативне. Дуже часто діти починають вередувати, відсувають від себе тарілку і всіляко демонструють огиду до неї.\nАле нагодувати буває важко не тільки зовсім маленьку дитину, яка ще не розмовляє, але і дитину постарше. Малюк уважно слухає розповіді мами про користь того чи іншого продукту і, більше того, він з нею погоджується, але їсти її як і раніше відмовляється. Ті ж мами, які буквально впихають їжу дитині в рот, стикаються ще й з проблемою прибирання, оскільки багато дітей випльовують їжу, яку їх змушують їсти насильно.\nУ цій ситуації ні в якому разі не можна сварити дитину, карати її, бити. Адже в цьому випадку каша почне асоціюватися з негативними емоціями і тоді ця страва може стати ненависною назавжди.\nАле проблема стає небезпечною, якщо сам процес споживання їжі викликає у дитини негативну реакцію і неприємні асоціації. У цьому випадку складніше виправити ситуацію, тому що з дня на день прийом їжі стає для малюка справжнім випробуванням. У деяких випадках доводиться навіть звертатися до фахівця, щоб він допоміг вилікувати нервовий розлад, що виник у дитини на тлі проблем з харчуванням. Ще однією небезпекою в цьому випадку є ризик виникнення гастриту, особливо актуального зараз серед школярів.\nНеправильно також йти на поводу у дитини. Скажімо, він не любить кашу, але любить чіпси, тістечко, і ви дозволяєте йому їсти ці шкідливі продукти. Якщо ви поступите таким чином кілька разів, то в майбутньому дитина вже і не буде дивитися на кашу. Але їжа з круп (різні каші) необхідна йому для розвитку, адже в ній містяться найважливіші мікроелементи і вітаміни. Великою помилкою є потурання дитині в будь-якому питанні. Так і виростають егоїсти і маніпулятори. Потім за допомогою капризів дитина буде вимагати у вас іграшки, солодощі.\nДитину потрібно якимось чином зацікавити їжею, перетворити прийом їжі в гру. Найпоширеніший і знайомий нам всім спосіб - це популярні «за маму, за тата». До пори до часу це буде діяти, але потім потрібно придумати щось оригінальне.\nІснує багато казок і оповідань, за допомогою яких можна зробити їжу захоплюючою чарівною стравою. Тоді дитина буде чекати кожного нового прийому їжі з інтересом і цікавістю.\nПідлітковий вік не просто важкий, він деколи просто нестерпний. Різка зміна настрою, категоричні зауваження, неприйняття чужої думки. Що в цей момент потрібно від дорослого - любов, чуйність, розуміння. Ну а якщо немає цієї мудрості? Якщо у самого розхитані нерви і ти весь на взводі. Ось і виходить "вічний бій не заради слави, заради миру в нашій родині!". А тут ще глобальна проблема з харчуванням.\nОрганізм нашого улюбленого чада росте і розвивається ударними темпами. З яких цегл будинок збудуєш, таким він і буде. Або на вітрі буде гойдатися, або розсипається, як старий трухлявий пень, або встане міцним монолітом, який стоятиме багато років. Так і здоров'я наших дітей. Чим зараз нагодуєш, тим організм відгукнеться в дорослому житті. І в сотий раз читаєш про правильне збалансоване харчування. Білки, жири, вуглеводи, вітаміни і мінеральні речовини. Але, на жаль, життя показує інше.\nПідлітки не люблять вівсяну кашку і суп. Вони люблять дуже смажену курку з часником, люблять чіпси та солоні сухарики, які містять величезну кількість солі, жиру і консервантів. Під впливом хвилинного бажання купують кока-колу, пепсі, лимонад та інші консервовані напої, що містять велику кількість цукру та інших консервантів. Морозиво теж в числі улюблених страв. Але в морозиво зараз додають велику кількість рослинних жирів, воно дуже калорійне. У ковбасу, сардельки і сосиски виробники додають сою. Яка для хлопчиків зовсім некорисна, оскільки містить жіночі гормони. Ось і формується тип жіночої фігури. Жирок на животі та стегнах.\nУ хлопчиків з'являються комплекси з приводу надмірної ваги, та й дівчаток, які прагнуть до стрункості, це навряд чи влаштує. Ну що дорогі батьки, терпіння вам і наполегливості. Пояснюйте своїм дітям, розповідайте, що не завжди потрібно йти на поводу у своїх бажань. Кліматичні умови нашого середовища, особливо взимку, змушують споживати гарячу і м'ясну їжу. Ось чому 2-3 рази на день обов'язково треба їсти гарячі страви. Рідка гаряча їжа - свято для шлунка. Вдень, коли діти в школі, вони обов'язково повинні отримувати повноцінний обід.\nДеяким школярам в їдальні суп здається неапетитним, компот - каламутним. Вони відмовляються від обіду. Купують булки, плюшки і іншу всіляку випічку, запивають прохолодним соком і дуже залишаються задоволеними. Під час цього перекусу "на ходу" організм отримує дуже багато калорій. Адже в цих продуктах суцільні вуглеводи і чому то швидко настає голод.\nДавайте розберемося: час перебування будь-якої їжі в шлунку залежить від її температури. Якщо їжа гаряча, вона залишається в шлунку 2-3 години і повністю встигає засвоїтися. Але якщо їжа холодна, вона залишає шлунок в кілька разів швидше, не встигнувши нормально перетравитися. Ось і виходить, що запиваючи їжу холодними напоями, людина ніколи не зможе насититися. Голод настає знову і знову, а значить, хочеться перекусити ще і ще раз. У результаті підліток набирає зайву вагу і гладшає.\nДіти не тільки наше майбутнє, а й майбутнє нашої країни. Від їхнього здоров'я, яке ми зараз закладемо, залежатиме наше благополуччя. Завдання батьків, переконати улюблених дітей у правильному і здоровому харчуванні. Удачі, в такій непростій і складною місії!\nІдеально, коли на упаковці вказані дати виготовлення, а також умови і терміни зберігання. При порушенні обумовлених умов в продуктах починають розвиватися шкідливі мікроорганізми з космічною швидкістю, і саме вони призводять до гострих отруєнь, кишкових розладів і захворювань. Давайте спробуємо розібратися: що і як слід зберігати, щоб уникнути неприємних наслідків.\nРізноманітні крупи, борошно, цукор, макаронні вироби, чай – для всього цього набору відводиться сухе місце. Кухонний буфет підійде для цих цілей ідеально. Зберігати ці продукти найкраще в непрозорих скляних ємностях з щільними кришками. Великих запасів круп краще не робити.\nБагато продуктів не виносять впливу світла. Якщо зберігати картоплю на світлі, то в ній утворюється шкідливий для людини солонін, а морквина на світлі стає млявою. Овочі найкраще зберігаються в ящиках в коморі, але на худий кінець підійде і кухонна шафа. Ці ж правила діють і стосовно зберігання рослинної олії, а також домашніх заготовок. І заготовки, і рослинне масло, і овочі непогано зберігаються при температурі не вище 20 градусів. Тільки пам'ятайте одну істину: варення і компоти з кісточками не можна зберігати більше року - в них утворюється отруйна синильна кислота.\nДля зберігання продуктів в холодильнику теж є свої секрети:\nЯйця оптимально зберігати в спеціальних осередках тупими кінчиками вгору;\nБанани розділіть окремо і не зберігайте їх поруч з яблуками;\nТомати розташовуйте плодоніжками догори в овочевому ящику;\nРибні та м'ясні страви відправляйте в холодильник у спеціальних харчових ємностях;\nЗелень відмінно збережеться в закритій скляній банці хвостиками вгору, але перед закладкою в банку зелені листочки вимийте і висушіть;\nСирі продукти відразу ж обробляйте, складайте в пакети і відправляйте в морозилку.\nРеферат на тему: Проблеми годування примхливих дитей (реферат)\nОсобливості харчування школярів і студентів (реферат)\nДитяче харчування (реферат)\nОсобливості дитячого харчування (реферат)\nРоль мінеральних речовин у харчуванні дітей (реферат)\nВплив харчування на здоров'я дитини (реферат)


Безжальний чекіст Віхман на старість продавав у Львові мінеральну воду – новини ZIK.UA\nНовини » Суспільство 17 грудня, 2018, 13:20\nОдного із керівників Державного політичного управління при НКВС Михайла Віхмана потайки називали «Страховиськом ЧК». Чекіст, який залишив по собі криваві сліди на Одещині та в Криму, нагонив жах не лише на простих людей, а й на досвідчених працівників радянських спецслужб. Він не приховував: власноручно розстріляв понад 700 «ворогів» радянського режиму.\nУ квітні 1920 року молодого чекіста Михайла Віхмана направили працювати до Одеси. Він уже встиг відзначитися у кількох інших регіонах, тож аби викоренити політичних ворогів більшовицької влади, його відряджаються у припортове місто вже вдруге.\n«Він відповідав і за процедуру виконання смертних вироків на території саме Одещини. У цей період часу він придушував виступи німецьких колоністів на території Одещини і проводив тотальну чистку «неблагонадійного елементу», – розповідає кандидат історичних наук Олег Бажан.\nБезжальний вбивця з юних літ\nІсторик Вадим Золотарьов, який скрупульозно досліджував біографію Михайла Віхмана в архівах, каже, що репутацію безжального вбивці той здобув ще з молодих літ. Пройшов Першу світову війну, де отримав поранення, а після революції 1917 року одразу долучився до лав ЧК. Відтоді і розпочав свій шлях професійного ката.\n«Радянське суспільство підкреслювало, що ворогів потрібно знищувати не лише під час бою. Це сприймалося, я би сказав, як геройство. Тобто, нічого поганого в цьому не вбачали», – зауважує Золотарьов.\nМихайло Віхман не лише винищував бандитів, а й власноруч розстрілював безневинних людей, яких працівники держбезпеки підозрювали у контрреволюції. До того ж робив це, не приховуючи свого задоволення.\n«Вони не вимагали виконання наказів власноруч. Скоріше за все, це був поклик душі. У нього була класова ненависть і він, мабуть, тому стріляв», – припускає Золотарьов.\nТак саме в Одесі Михайло Віхман особисто стратив колишнього ректора Новоросійського університету Сергія Левашова, та розстріляв військового міністра Української Держави Олександра Рогозу. Той відмовився перейти на службу до Червоної Армії, за що і поплатився життям.\n«Як він писав у своїх спогадах, «рубав голову цій контрреволюційній гідрі» і виконував, власне, смертні вироки над контрреволюціонерами», – зазначає Олег Бажан.\nВіхман не лише страчував людей, а й ретельно занотовував подробиці кожного вбивства чи інформацію про кожну жертву. Щодня на його маузері з’являлись все нові насічки.\n«Тобто, у нього дійсно були такі підрахунки, він був таким собі «бухгалтером смерті», який підраховував скількох знищив заради революції», – наголошує Бажан.\nІз кожним місяцем більшовик входив у смак усе більше. Зрештою, ані на його маузері, ані на карабіні місця для позначок уже не залишилось. Бували дні, коли відлік жертв не обмежується навіть десятками. За свою криваву діяльність Михайло Віхман навіть отримав прізвисько «Страховисько ЧК».\n«Страховисько ЧК» пов’язане з тим фактом, який пригадує комендант Одеського ГУБ ЧК Наум Мер. Він стверджував, що однієї літньої ночі 1920 року особисто Віхман розстріляв 250 контрреволюціонерів. Тобто, за шість годин він умертвив таку величезну кількість людей», – підкреслює Золотарьов.\nВіхмана боялись не даремно, бо ж під його гарячу руку міг потрапити будь-хто. До того ж кожен свій злочин він неодмінно прикривав ідеалами революції і боротьбою за комуністичне майбутнє.\n«Коли він заходив сам у камеру, то люди просто мліли», – зауважує Бажан.\nТотальні чистки у Криму\nЗгодом, залишивши по собі кривавий слід в Одесі, Михайло Віхман опиняється у Криму. Географія змінилася, завдання – ні. Він повинен знищити ворогів народу, які там мешкали. Йшлося про білогвардійців, що свого часу воювали з більшовиками. А це близько п’ятдесяти тисяч осіб.\nУ Криму Михайло Віхман входив до команди відомого організатора масових розстрілів Юхима Євдокимова. Кількість вбитих, яку вони з поплічниками залишили по собі, вражає.\n«Зберігся нагородний лист Євдокімова, де вказано, що в дуже короткий період часу чекісти розстріляли на території Криму близько 20 тисяч колишніх врангелівців. Серед них – 150 генералів, 30 губернаторів і 300 полковників», – розповів Бажан.\nВорогів радянської влади Михайло Віхман розстрілював власноруч. На його рахунку були уже сотні вбитих, та це його не зупиняло. Із кожним днем чекіст лише збільшував кількість випитого алкоголю, яким лікував розхитані нерви.\n«Йому закинули, що дуже багато вживає алкоголю саме на роботі. На це Віхман сказав: «Пив, п’ю і буду пити», – зауважує Бажан.\nКар’єра Михайла Віхмана стрімко йшла вгору. На початку 30-х років він займав керівні посади у Державному політичному управлінні – відомстві, яке було створене при НКВС. Отже, свого фаху ката він не забуває.\nКат став жертвою\nТа коли у 1937-му році в СРСР розпочинається Великий терор, система починає пожирати себе зсередини. Тоді ж успіх, який все життя супроводжував Михайла Віхмана, покидає його.\n«Колишніх організаторів масової ліквідації людей, також ліквідували. Революція пожирала своїх дітей», – зазначає директор Національного музею-меморіалу «Тюрма на Лонцького» Руслан Забілий.\nВідтак, у липні 1938 року у помешкання чекіста Михайла Віхмана несподівано навідались з обшуком співробітники органів держбезпеки. У нього вилучили чимало зброї та під конвоєм доправили у в’язницю. Тепер самого Віхмана підозрюють у причетності до антирадянської організації.\n«Від початку їм інкримінувалися досить серйозні злочини. Це, власне, державна зрада військовослужбовцями, тероризм і участь у контрреволюційній організації. Фактично, ці звинувачення мали закінчитися смертним вироком», – розповіла співробітниця державного архіву громадських об’єднань України Ірина Журжа.\nМихайла Віхмана мали б одразу розстріляти, натомість від нього вимагали зізнання у скоєному і піддали нещадним тортурам. У державному архіві громадських об’єднань України збереглися унікальні документи – скарги, які колишній чекіст писав керівництву держави. Це чи не перше документальне свідчення того, як радянська система вибивала зізнання.\n«До мене застосовували систематичні жорстокі побої, в результаті яких перетворили на каліку, позбавленого тепер ще й можливості самостійно пересуватись», – писав Віхман.\nУ скаргах чекіст згадував про свої колишні заслуги перед радянською владою. Саме з цих показів стає достеменно відома шокуюча кількість людей, яких він устиг знищити.\n«Таких ворогів я знищував тисячі. Особисто своєю рукою я розстріляв 702 контрреволюціонери. Ця цифра записана на моєму маузері і карабіні». Він подає це, як певну заслугу, пише, що «я завжди був відданий Радянській владі, знищував контрреволюціонерів, я вірно служив, а зараз потрапив у таку ситуацію», – зазначає Журжа.\nТа навіть понад сімсот жертв на каральну систему враження не справляють. Свого додають ще й постійні анонімні доноси, які продовжують надходити навіть у той час, коли Віхман перебуває у в’язниці.\nТож після численних тортур колишньому кату дивом вдається вижити. Той, хто власноруч позбавив життя понад 700 осіб, тепер сам перетворився на інваліда. Віхман уже не міг ходити, та репресивна система, у якій він пропрацював усе життя, ще й заслала його у Казахстан.\n«Його біографія обривається на тому, що він у пенсійному віці у Львові продавав мінеральну воду. Тобто, став людиною, яка була вже нікому не потрібною», – підкреслив Олег Бажан.\nІсторична правдановини Україникати НКВС\n2019-10-22 17:18 :34


Якщо у тебе росте маленький меланхолік, то дуже важливо знайти до нього правильний підхід. Психолог ділиться порадами, як виховувати меланхоліка, виходячи з його особливостей та поведінки.\nДитина меланхолік відразу помітна в будь-якій компанії. Вона тиха, задумлива і дуже чутлива, на його очах нерідко можна побачити застиглі слізки. Виховання дитини меланхоліка – досить складне завдання. Які особливості у вихованні меланхоліка потрібні саме твоєму малюкові, як розшифрувати поведінку меланхоліка, розповідає психолог.\nОскільки меланхоліки більше, ніж представники інших типів темпераменту, схильні до слухняності, покірності, слід розвивати в них незалежність думки, дій і поведінки. Меланхоліки – досить слухняні діти, які зазвичай не завдають батькам істотного клопоту, але з них виростають слухняні дорослі, якими легко керувати, нав'язуючи їм свою думку і волю. Незалежність дитини розвивається тоді, коли батьки з повагою ставляться до неї, її думок, бажаннь, демонструють довіру, дозволяють робити все, що не завдає шкоди життю та здоров'ю її та інших людей.\nОсобливості дітей меланхоліків\nемоційно чутливі, вразливі, а тому плаксиві;\nлегко засмучуються, навіть через дрібниці, а потім довго не можуть заспокоїтися;\nпостійно на когось ображаються, довго пам’ятають образи;\nшвидко стомлюються, виснажуються;\nнедостатньо комунікабельні, важко встановлюють контакт із новою людиною;\nдовго адаптуються до нової людини чи ситуації;\nрозмовляють тихо, в спілкуванні закриті;\nнадають перевагу спілкуванню тет-а-тет, ніж у великому колі людей;\nлегко переносять самотність, навіть прагнуть до неї, люди їх стомлюють;\nзавдання виконують довго, але якісно, часто роблячи перерви та перевіряючи зроблене;\nЧитай також: Повільна дитина: чому вона така і як поводитися батькам?\n1. На будь-яких дітей не можна кричати, та маленького меланхоліка це стосується у першу чергу. Негатив, спрямований на дитину-меланхоліка, миттєво викликає у неї страждання, що тримаються досить довгий час, а також породжує невіру в себе, нелюбов до себе. З такими чутливими до зовнішніх впливів дітьми потрібно розмовляти максимально коректно та врівноважено, щоб не похитнути в них базову довіру до світу, що дуже легко зробити.\n2. Ці діти активно реагують на похвалу, яка може стати основним методом виховання. Хваліть меланхоліка за будь-яку хорошу справу, не боячись перехвалити, оскільки немає такого поняття як «перехвалити» так само, як і «перелюбити». Хваліть його також в присутності інших людей, щоб дитина це чула, адже це посилить ефект від похвали.\n3. Якщо маленький меланхолік засмучений, плаче, то, скоріше за все, він не маніпулює вами таким чином, а реально страждає. Не можна залишати його в такому стані, а, тим паче, виражати своє невдоволення його поведінкою. Потрібно приголубити дитину, розпитати, що сталося, запропонувати свою допомогу. Ніжність, уважність, тактильний контакт – це бальзам для душі маленького меланхоліка. Як і дорослого.\n4. У меланхоліків слабка нервова система, через що вони не здатні тривалий час витримувати напруження і потребують перерв у навчанні, роботі та взаємодії із людьми. Вони полюбляють тишу та спокій, можуть гратися на самоті, не потребуючи інших людей. Виростаючи, вони не знають слова «самітність» у негативному його сенсі. Для них самітність – це можливість побути наодинці з найцікавішою для них людиною – із самим собою. Тому ні в якому разі не примушуйте дитину-меланхоліка, наприклад, іти гратися у компанію дітей. Дитина може піти, якщо сама цього захоче.\n5. Продовжуючи попередній пункт, варто зазначити, що діти-меланхоліки можуть мати проблеми з комунікацією. Оскільки вони не потребують інших людей, в них можуть не достатньо добре сформуватися комунікативні навички. Якщо батьки помітять, що дитина хотіла б спілкуватися із іншими дітьми, але в неї це не виходить успішно, їм слід допомогти дитині. Для цього рекомендується:\nграти з дитиною в «Знайомство»: взяти кожному по іграшці, які мають познайомитися одна з одною. Спершу батькам слід займати активну позицію у спілкуванні, щоб дитина засвоїла «процедуру знайомства»: «Привіт», «Як тебе звати?», «А мене звати …», «Ти звідки?», «Що ти робиш?», «В які ігри ти любиш грати?», «Хочеш пограти в якусь гру», «Які твої улюблені мультфільми?» «А я люблю такі мультфільми: …» тощо. Згодом батьки мають сказати дитині: «Тепер ти мене запитуй, а я відповідатиму», стимулюючи її тим самим займати активну позицію при знайомстві.\nякомога частіше розмовляти з дитиною на цікаві теми, а не лише на побутові (типу «Що ти будеш їсти?»). Можна, наприклад, піти з дитиною до лісу, показати їй різні дерева, пояснити відмінність між ними, порівняти їх листочки та кольором, розміром, формою тощо, а потім попросити дитину розповісти про цю цікаву подорож іншим членам сім’ї або друзям. Це позитивно впливає не лише на комунікативні навички дитини, але й на психічних розвиток в цілому.\nслухати дитину. Якщо дитина підійшла до вас з наміром про щось розповісти, відкладіть свої справи та нехай увесь світ зачекає. Слухайте її завжди уважно, щоб у дитини була установка: «усе, що я кажу людям, – важливо, має значення, а тому можна говорити впевнено».\nЧитай також: Як правильно слухати дитину? Рекомендації психолога відповідальним батькам\n6. Меланхоліки довго адаптуються до нової ситуації, людей, місця. Не варто їх квапити. Їм потрібен час, щоб освоїтися. Можна взяти дитину за руку та розпитати, як вона себе тут почуває, чи подобаються їй нові знайомі, чого вона зараз хоче тощо. Також можна підійти зі своєю дитиною до іншої дитини, яка їй ще не знайома, та завести з нею розмову. Так ви покажете дитині, як можна почати знайомство з новою людиною.


Що люблять дівчатка? Ляльок, красиві сукні і, звичайно, квіти! Дівчата і самі подібні квіточок. Пропонуємо вам влаштувати дівчинці чудовий квітковий день народження в саду — сьогоденні або штучному, розбитому спеціально до свята в приміщенні. тематика «квітковий день народження в саду»Підійде для святкування дня народження дівчинки до 7-8 років.\nДе провести день народження? Якщо погода дозволяє, то краще, звичайно, на свіжому повітрі. Дворик власного будинку, галявина, галявина в ліску, справжній сад, міський парк — місце обов’язково знайдеться. Якщо воно мало схоже на сад, знадобиться більше декору.\nЯкщо ж погода не сприяє святкування на вулиці, «розбийте сад» в приміщенні. Квітковий день народження можна проводити не тільки пізньою весною і влітку, але навіть лютої зими адже в цю пору року так не вистачає сонця і «різнобарв’я», а квітковий садовий свято дозволить зануритися з зими в літо.\nКвітковий день народження дівчинки: підготовка\nЗапрошення. Найбільш підходящі запрошення — у формі квітки. Можна зробити запрошення в формі різних квіток і попросити дітей захопити квітка-запрошення з собою на свято. Це дозволить провести на святі невелику лотерею: з одного кошика буде витягувати папірець з назвою квітки, а з іншого — папірець з назвою призу.\nПідписуючи запрошення, запрошуйте дітей на свято квітів в літній сад.\nДекор і оформлення. Для проведення свята на свіжому повітрі знадобиться садові меблі (якщо свято буде не біля будинку, то меблі повинна бути розкладний). Меблі, в тому числі розкладну, можна взяти в оренду. Виберіть літні скатертини яскравого кольору, можна в квіточку або в клітинку. Підійдуть і однотонні зелені скатертини.\nТак як свято квітковий, то основним декором будуть квіти. Їх можна зробити з паперу та / або тканини. Чим більше буде зроблено квітів — тим яскравіше і красивіше буде оформлено місце проведення свята. Частина штучних квітів можна купити в магазині. Гарний квітковий декор знайдеться в весільних салонах. Якщо свято на свіжому повітрі, прикрасьте гірляндами квітів дерева і кущі, а вдома розвісьте квіткові гірлянди на нитці вздовж кімнати — підвісьте їх на люстру, гардину, двері, меблі. Якщо є можливість, обов’язково прикрасьте приміщення хоча б одним букетом живих квітів.\nКрім квітів, як декор підійде все, що пов’язано з садом: лійки, садові рукавички в плетеному кошику, невеликі глиняні горщики, садовий інвентар в кутку, шпаківню, пташине гніздо і ін.\nРозкладіть на різних поверхнях жувальних черв’ячків на плоских зелених стравах або одноразових тарілках. Прикрасьте місце святкування паперовими або пластиковими метеликами, бджолами і бабками. Підвісьте музику вітру. На стіл поставте плетені кошики з плодами.\nЯкщо свято буде проходити вдома, скачайте звуки літньої природи і встановіть їх фоном.\nКвітковий день народження дівчинки: святкування\nВедучий свята — садівник у відповідному костюмі. Спочатку ведучий зачитує дітям фрагмент вірша:\nДітям подобаються квіти: Гоше — жоржини,\nТому що він — Георгій, і втому вся причина;\nРоза — ТРОЯНДИ обожнює, а Ліля любить ЛИЛИИ.\nЛюбить Ромка наш РОМАШКИ у величезному достатку.\nМіл Максимка червоний МАК, а ЖАСМИН — Жаннетт.\nЛюбить ІРИС Ірінкаольше всіх на світі.\nСимпатичний ЛЮТІКюбе, цветікСТРА — Асенько.\nЛёвкеіл квітка ЛЕВКОЙ, а ВАСІЛЁЧКІ — Вася …\nНу а Парасковія закохана в сині проліски,\nХлопчик Гія — в гіацинти в сонця яскравому блиску.\nЛюбить Аннушка АНЮТКИ — квіточки-трёхцветікі …\nЛюблять мами нас, дітлахів, адже ми для них — букетик!\nПісля цього потрібно запропонувати дітям підібрати назву квітки до імені кожного з присутніх. Швидше за все, знадобиться допомога дорослих. Запасіться енциклопедією квітів або просто знайдіть назви кольорів в інтернеті і роздрукуйте — так вам буде простіше визначитися. Домовтеся з дітьми, що, поки йде свято, вони будуть називати один одного по назві квітки, підібраного кожному під його ім’я.\nДалі ведучий просить учасників допомогти йому підготувати сад до свята:\nВи прийшли святкувати, але сад ще не зовсім готовий. У мене ще багато роботи, і мені потрібна ваша допомога. Потрібно заповнити сад сонечками, посадити ось ці насіння, полити ось ці клумби і розгадати назви деяких рослин. Один я довго буду це робити, але якщо ви допоможете, то разом ми впораємося набагато швидше. І як тільки закінчимо — відразу почнемо святкувати. Ну що, допоможете? Це добре. Для початку підкріпимося садовим коктейлем.\nДіти пригощається коктейлем, після цього вони допомагають садівнику з «роботою по саду». Проводиться кілька розваг під відповідними назвами.\nНаповнюємо сад сонечками. Для цього творчого завдання заздалегідь потрібно роздобути камені — підійде округла морська галька. Каменів потрібно стільки ж, скільки і учасників. Камені слід заздалегідь вимити, висушити і пофарбувати червоною фарбою. Дітям видати по каменю і по чорному маркера. Нехай вони намалюють «мордочку» і чорні точки сонечка, а знизу самі діти або дорослі підпишуть ініціали автора роботи. Потім камінчики, тобто сонечка потрібно розкласти в місці святкування. Коли свято закінчиться, діти можуть забрати своїх сонечок додому на пам’ять.\nСадимо насіння. Для гри знадобляться «насіння» — це можуть бути великі насіння соняшнику або боби. Необхідна якась ємність — наприклад, пластиковий контейнер. Діти отримують по однаковій кількості насіння і, вставши на певній відстані від контейнера, намагаються закинути в нього насіння. Хто з дітей закине в контейнер більше насіння, той і переможець.\nПоливаємо клумби. Цей конкурс краще проводити на свіжому повітрі. Потрібні дві порожні ємності (наприклад, невеликі відра), дві ємності з водою (наприклад, два великих тазу з водою) і дві лійки.\nЯкщо це командна гра (діти діляться на 2 команди), то вона проводиться як естафета: перший учасник бере лійку, біжить до ємності з водою, наповнює лійку, відправляється до порожньої ємності і виливає з неї всю воду з носика лійки. Потім він біжить до другого учасника, віддає йому лійку і встає в кінець своєї колони. Другий учасник проробляє все те ж саме і передає лійку третього. Гра ведеться до тих пір, поки порожня ємність не заповниться водою. Перемагає команда, що виконала це першою.\nМожна брати участь удвох чи втрьох: учасники наповнюють кожен свою ємність. Хто швидше наповнить, той і перемагає.\nВгадуємо назви кольорів. Варіант для дітей, які вже вміють читати, — квіткові анаграми. Їх потрібно записати на таблички і показувати дітям.\nЯкщо діти не читають, можна розділити їх на дві команди і попросити називати квіти по буквах алфавіту: спочатку команди згадують квітка на букву А, потім — на Б і так далі. Якщо команда згадала назву квітки на потрібну букву, вона отримує 1 бал. Яка команда до кінця алфавіту набере більше балів, та й перемагає.\nПісля цього садівник дякує дітей за допомогу і запрошує їх до столу. Після закінчення святкового обіду діти захочуть пограти ще. Пропонуємо кілька «садових» розваг.\nГра «Божа корівка летить на небо». Для гри знадобляться великі зелені пелюстки з паперу. Їх має бути стільки ж, скільки і дітей. Пелюстки розкладаються на підлозі. Ведучий включає музику, діти танцюють і зображують комаха (сонечко).\nКоли музика переривається, кожна дитина повинна встати на один з пелюсток. У перший раз всім вистачає пелюсток, але потім ведучий прибирає один пелюстка. Відповідно, коли замовкає музика, одному з учасників пелюстки не вистачає. Діти кричать йому хором: «Божа корівка, лети на небо!», і учасник вибуває. Кожен раз ведучий прибирає один пелюстка. Гра ведеться до тих пір, поки не залишиться один учасник. Як ви розумієте, ця гра аналогічна грі зі стільцями.\nГра «Садові дегустатори». Знадобляться різні фрукти і овочі, розрізані навпіл і складені в кошик. Можна взяти цибулю, огірок, яблуко, грушу, апельсин, персик і т.п. Також потрібно приготувати шарфик або маску для сну. Дітям потрібно по черзі зав’язувати очі або надягати маску і давати понюхати фрукт або овоч, запропонувавши за запахом вгадати, що це. За правильну відгадку — 1 бал. Хто набере більше балів — тому маленький приз.\nГра «Квіткова лотерея». Цю гру краще проводити в кінці вечірки. Якщо свято проходить на вулиці, потрібен крейда. Якщо вдома, то знадобиться заздалегідь приготовлений паперовий інвентар.\nМелом потрібно намалювати кола на доріжці, а в кола вписати різні назви кольорів. Ці ж назви повинні бути написані на листках паперу, складених в кошик.\nЯкщо свято вдома, потрібно заздалегідь вирізати кола з паперу й написати на них назви кольорів, приготувавши і папірці в кошику. Паперові кола потрібно розкласти на підлогу.\nПід музику діти танцюють навколо кіл, які не наступаючи в них. Коли музика замовкає, кожна дитина займають будь-який з кіл. Ведучий, не дивлячись, витягує з кошика папірець з назвою квітки і зачитує його. Хто стояв у колі з такою ж назвою, отримує маленький подарунок.\nЯкщо подарочков мало, то дитина, що отримав свій подарунок, вибуває з гри. При цьому паперове коло забирається (намальований крейдою стирається), а папірець з кошика з назвою цієї квітки викидається. Це дозволить отримати подарунки всім дітям — і тільки по одному на людину.\nЯкщо презентик багато, можна продовжувати грати в повному складі, знову і знову повертаючи папірця з назвою квітів в кошик і перемішуючи їх. У першому випадку лотерея буде безпрограшної, а в другому — азартної, тому що хтось може отримати кілька призів, а хтось — ні одного.\nЯкщо свято проходить на вулиці, можна зробити барбекю або шашлик. Приготуйте декілька різних фруктово-ягідних салатів і шашлички з фруктів. Деякі фрукти наріжте у формі квіток.\nТорт можна оформити квітами з крему або виконати його в формі квітки, сонечка, пенька і т.п. Відповідні напої — фруктово-ягідні свіжовичавлені соки, коктейлі-смузі і холодний фруктово-ягідний чай з медом.\nАвтор: Олена Коровіна\n© 2010 До уваги! Сценарій розроблений спеціально для сайту Празднодар: енциклопедія праздніков.олная Передрук матеріалу і його публікація на другіхеб-сайтах можливі лише з письмової згоди його автора і редакцііайта Prazdnodar.ru. Спроби несанкціонованого іспользованіяатеріалов в комерційних цілях є протизаконними і переслідуються судовому порядку.


Абонплату за газ поки не вводитимуть. Нацкомісія призупинила своє рішення : 04:04:2017 - vsim.ua\nАбонплату за газ поки не вводитимуть. Нацкомісія призупинила своє рішення\nНа сайті Нацкомісії, що здійснює регулювання в сфері енергетики (НКРЕ), з’явилося повідомлення, що абонплату не вводитимуть.\nПитання розглянуть на засіданні 10 квітня.\n«Без діалогу з людьми такі рішення не приймаються», - прокоментував рішення про запровадження абонплати на газ Петро Порошенко на офіційному сайті Президента. Таке повідомлення з'явилося сьогодні вночі, 4 квітня.\nДо цього вимагав переглянути розмір абонплати і прем’єр-міністр Володимир Гройсман. А вже зранку на сайті Нацкомісії оприлюднили інформацію про те, що дію постанови про абонплату призупинили. Офіційно питання винесене на засідання НКРЕ, що відбудеться 10 квітня, але голова Нацкомісії Дмитро Вовк запевнив, що його таки ухвалять.\nНацкомісія обіцяє додатково опрацювати постанови, аби вони не збільшували платіжки, також проведуть консультації з Кабміном у частині поширення субсидій на абонплату, в разі необхідності.\n"НКРЕКП ініціює додатковий період для адаптації споживачів із найменшими типорозмірами і перенесе введення окремої плати для цієї категорії споживачів до прийняття рішення щодо зниження тарифів на теплову енергію", - сказано в повідомленні.\nНагадаємо, що з 1 квітня мала запрацювати постанова Нацкомісії, якою встановлюється абонплата за газ. Відтак, тариф за блакитне паливо розприділили на дві частини - за приєднання до мережі газопостачання і за газ як товар.\nУ ПАТ "Хмельницькгаз" поки що ситуацію не коментують. Вже завтра, 5 квітня, для журналістів проведуть конференцію, де буде можливість з'ясувати як платити по рахункам за ці 10 днів.\nЭксперты боятся сказать, что это 100% вымогательство за непредоставленную услугу. Эсли это пройдет с газом, на очереди будет вымогательство за электричество, воду, тепло...\nВ Нідерландах абонплату платять лише ті споживачі, для яких безкоштовно проектували і робили підключення та розводку газу. А в нас все робили за власний кошт люди, том хто ком має плотити зайве!\nДрузі підписуйте петицію будь-ласка, щоб скасувати цю абонплату, за наступними посиланнями: https://petition.president.gov.ua/petition/35455 https://petition.president.gov.ua/petition/35447 https://petition.president.gov.ua/petition/35435 https://petition.president.gov.ua/petition/35369 ще тут можна підшукати: http://vsviti.com.ua/news/69575 також пишіть листи протесту на пошти: public.info@nerc.gov.ua pr@nerc.gov.ua (http://www.nerc.gov.ua/?id=6911)\nОб этом написал в Facebook эксперт по вопросам энергетики, экс-член НКРЭКУ Андрей Герус. http://news.finance.ua/ru/news/-/398540/krome-ukrainy-abonplata-za-gaz-dejstvuet-tolko-v-odnoj-evropejskoj-strane-ekspert


Главная Коллекция "Otherreferats" История и исторические личности Гетьман Павло Скоропадський\nПісля здобуття Україною справжньої незалежності і державного суверенітету ми нарешті маємо змогу по-новому подивитися на постать Павла Петровича Скоропадського -- останнього українського гетьмана. Він належить до тих дійових осіб історії, навколо яких завжди точилися нескінченні дискусії, створювалися міфи і легенди, Зі своїх майже 72 років життя Скоропадський гетьманував лише 7 з половиною місяців 1 якщо перші 45 років вважати передмовою до гетьманства, то останні 27 були тяжкою розплатою за ту недовгу мить влади над вируючою в пошуках виходу з соціальних експериментів Україною. А заплатив він сповна -- смертю маленького сина ще за часів гетьманування, поневіряннями на чужині, перебуванням під опікою німців у період фашистської диктатури. Початок життя Павла Скоропадського не віщував жодної з цих подій. То був типовий життєвий шлях російського аристократа -- адже половина петербурзького вищого світу мала українське коріння або українську маєтність. Народився син Петра Івановича Скоропадського та Марії Андріївни Миклашевської у травні 1873-го у Вісбадені, на німецьких мінеральних водах. Дитячі роки провів у родинному маєтку Тростянці, що на Полтавщині\nЗакінчення навчання у Пажеському корпусі не змінило найближчого оточення Павла Скоропадського. Він входить корнетом до Кінної гвардії -- Кавалергардського полку, найбільш привілейованої частини російської армії, у якому колись служив і його батько. Молодий блискучий гвардійський офіцер має більше вільного часу, ніж учень Пажеського корпусу, -- Скоропадський подорожує Європою і Туреччиною, довго живе у Франції, відвідує Сорбонну, історичні пам'ятки Італії та Греції. Шлюб він взяв у своєму колі, одружившися із стрункою красунею Олександрою, дочкою генерал-ад'ютанта Петра Павловича Дурнова і Марії Василівни, уродженої Кочубей, племінницею сумно відомого міністра внутрішніх справ Росії.\nВійськова кар'єра складалася вдало -- молодий гвардієць отримує чергові звання. Але настає 1904 рік, а з ним -- і російсько-японська війна на Далекому Сході. Велика відстань відділяє Петербург від Маньчжурії, тому жодна з частин гарнізону столиці не брала участі у війні. Молодий честолюбний офіцер Павло Скоропадський не може утриматися так далеко від театру бойових дій і переводиться до Забайкальського козачого війська. Як командир 5-ої сотні Читинського козачого полку він бере участь у боях з японцями і отримує за хоробрість золоту зброю. Після повернення до столиці Скоропадського призначають флігель-ад'ютантом царя, однак на цьому посту, який вимагав не хоробрості, а зовсім інших якостей, протримався недовго. Згодом він одержує чин полковника і стає командиром 20-го Фінляндського драгунського полку. Офіцери потім згадували його як пряму і чесну людину, що користувалася загальною любов'ю своїх товаришів. Під час російсько-японської війни П. Скоропадський 1904 р. вирушає на фронт на чолі сотні козачого Читинського полку, а повертається полковником і флігель-ад'ютантом, нагородженим золотою шаблею за хоробрість. Командує полком у Фінляндії, потім лейб-гвардії кінним полком; з 1912 р.--генерал-майор почту Його Величності. На початку 1-ї світової війни був удостоєний Георгіївського хреста IV ступеня. Невдовзі отримує чин генерал-лейтенанта і призначається командиром гвардійської кінної бригади, заступником командира гвардійського кінного, а згодом 8-го армійського корпусів. Усі, хто знав П. Скоропадського на фронті, характеризують його як надзвичайно хороброго й авторитетного воєначальника.\nМісто захопили більшовики, тому він мусив переховуватись у знайомих. Через місяць до Києва вступили німецькі війська, а з ними повернулася й Центральна Рада. Однак у безкінечних суперечках про націоналізацію землі та при анархії місцевих «отаманів» потонули всі державотворчі наміри 1917 р. Безлад, який панував у країні, викликав негативне ставлення до Центральної Ради її союзників -- німців та австрійців, котрі сподівалися, що цей уряд забезпечуватиме їх продовольством, тому й підтримували його. Зростало незадоволення і селянських мас. За обставин, що склалися, громадськість почала схилятися до встановлення сильної влади.\nДля справжнього батька-командира, яким він був для своїх товаришів по службі, тут вистачало роботи. Поповнювалися лейб-гвардійці за рахунок найаристократичніших представників золотої молоді, що зовсім не виявляла тяжіння до щоденної військової підготовки. Але завдяки праці свого командира Лейб-гвардії кінний полк став одним із найдисциплінованіших в армії, що довели вже серпневі бої у Східній Прусії на початку Першої світової війни. Будучи в авангарді армії» полк під командуванням Скоропадського прославив себе блискучою атакою під Краупішкіним, коли розпещені юнаки билися, як леви, й помирали, як герої. Він же прикривав і скорботний відступ генерала Ренненкампфа з Східної Прусії.\nЗа хоробрість, вмілі воєнні дії молодий генерал-лейтенант дістає високі нагороди та підвищення по службі -- послідовно командує 1-ою бригадою 1-ої гвардійської кавалерійської дивізії, 5-ою кавалерійською бригадою, всією 1-ою гвардійською кавалерійською дивізією. Остання під його проводом успішно захищала підступи до Прибалтики і в 1915 році зупинила наступ фельдмаршала Гінденбурга біля Двіни.\nСлід зазначити, що жодних точок зіткнення з українським рухом у цей 44-річний період життя Скоропадського поки що виявити не вдалося. Зрозуміло, що він не був і не міг бути "свідомим українцем" у тогочасному розумінні цього слова, однак констатувати, що Скоропадський виділявся серед інтернаціоналізованої петербурзької аристократії глибоким уявленням про свої українські коріння, безсумнівно, можна. Це взагалі слід вважати родинною рисою Скоропадських. Дід Павла, Ї.М.Скоропадський, який після передчасної смерті свого сина мав на Павла надзвичайний вплив, був передовою людиною свого часу, брав активну участь у громадській діяльності, в розробці селянської реформи. Родинний будинок в Тростянці мав велику колекцію української старовини, портретів гетьманів і видатних діячів України, серед яких був і портрет останнього виборного лівобережного гетьмана Івана Скоропадського. Рідна тітка Павла Єлисавета Іванівна, за шлюбом графиня Милорадович, своїм значним грошовим внеском заснувала Наукове товариство імені Т.Шевченка у Львові. З малих літ Павло Петрович знаходився в оточенні відомих українських діячів -- В.В.Тарновського, П.Я.Дорошенка, В.П.Горленка, П.В.Новицького, з багатьма близько приятелював...\n29 квітня 1918 року П.П. Скоропадський, гідний представник гетьманського роду, сміливий генерал, взяв владу на Україні, владу, що фактично упала з рук Центральної Ради та її Ради Міністрів, де провідну роль відігравали українські есери. Більшість партій та верств населення відмовили їм у підтримці, тому переворот пройшов майже без пострілів та крові. 29 квітня 1918 р. делегати з'їзду хліборобів проголосили Україну Гетьманською державою на чолі з Павлом Скоропадським. Згодом багато писали й говорили про те, що цей з'їзд було інсценовано, але сучасники бачили серед його делегатів лише незначну кількість людей у піджаках, основну масу становив натовп «дядьків у свитках», та й представляли вони вісім різних губерній. Того самого дня в Софіївському соборі єпископ Никодим миропомазав гетьмана, а на Софіївському майдані відслужено молебен. Переворот відбувся майже безкровне, лише в сутичці із січовими стрільцями загинуло троє вірних гетьманові офіцерів.\nВ умовах конспірації гетьманці не могли підшукати кандидата на посаду голови кабінету міністрів. Ним було призначено М. Устимовича -- близьку до гетьмана, але мало відому в українських колах людину. Він не зумів підібрати собі міністрів, бо деякі діячі, насамперед з партії соціалістів-федералістів, відмовилися прийняти його пропозицію. Не вдалося зробити цього й наступному голові уряду -- професорові історії та права М. Василенку. Як Із прикрістю писала пізніше Л. Старицька-Черняхівська, соціалісти-федералісти «побоялися забруднити свою соціалістичну чистоту», їм не вистачило патріотизму піднятися над своїми партійними амбіціями й об'єднатися в ім'я української державності. Від соціалістів-федералістів погодився увійти до кабінету М. Василенка лише Д. Дорошенко-- представник давнього старшинського роду, нащадок брата гетьмана Петра Дорошенка. Він став міністром закордонних справ. Показовим є те, що і наступний голова гетьманського уряду Ф. Лизогуб також походив із старовинного українського роду.\nГетьманська держава здобула широке міжнародне визнання, встановивши дипломатичні зв'язки з Німеччиною яку гетьман навіть встиг відвідати з офіційним візитом), Австро-Угорщиною, Болгарією, Туреччиною, Данією, Персією, Грецією, Норвегією, Швецією, Італією, Швейцарією, Ватіканом, а загалом де-факто із 30 державами. На жаль, Антанта, орієнтуючись на відновлення «єдиної і неділимої» Росії, не визнала Гетьманську державу.\nНа той час Україна досягла значних успіхів у галузі науки, освіти та культури, хоч гетьман П. Скоропадський був професійним військовим. Його універсалом створюється Українська Академія наук (що існує й досі; першим її президентом став В. Вернадський); засновуються два державні українські університети -- в Києві та Кам'янці-Подільському, 150 (!) українських гімназій, Національний архів. Національна бібліотека та інші навчальні й культурні заклади.\nВ силу своїх уявлень і міркувань Павло Скоропадський намагався дати Україні спокій, з'єднати соціально-творчі елементи, вивести ЇЇ на міжнародну арену. Але в умовах жорстокої класової битви, що охопила не тільки територію колишньої Російської імперії, а й більшість європейських країн, острівець ладу і безтурботності, навіть якщо б його і створили, був приречений. Листопадові революції 1918 року в Австро-Угорщині та Німеччині ліквідували зовнішню запоруку стабільності гетьманської влада. Цим скористалися російські більшовики, які через свою мирну делегацію у Києві слідкували за ситуацією в Україні, та національно-соціалістичні партії, що підняли повстання проти П. Скоропадського. З іншого боку, представники Англії, Франції, США та Італії обіцяли допомогу тільки за умови проголошення курсу на федерацію з білою Росією, який врешті-решт, так як і новий російський кабінет С.М. Гербеля, виявився самовбивчим для гетьмана. За допомогою політичних демаршів та воєнних дій майже всі національні сили, що сконсолідувалися, примусили його зректися гетьманства.\nЗа свідченнями очевидців, обставини цього були дуже трагічними. Коли делегація українських діячів висловила свої вимоги до гетьмана, він тільки й вимовив: "Це ж виходить отреченіє! Але що ж скаже історія?" Член делегації М. Славинський у запалі відповів: "Павле Петровичу! Історія вже сказала про вас1 усе, і більше вона вже про вас нічого не скаже! .."\nГ Майже весь 1919 рік Павло Петрович перебував у політичних сутінках, працюючи над своїми спогадами у Швейцарії. Але вже у 1920 році його ім'я знову починає згадуватисяу пресі -- прибічники Директорії УНР та Головного отамана С.В.Петлюри звинувачують Скоропадського у зносинах з російськими монархістами. Це свідчить, що певні сили побоювались появи колишнього гетьмана на політичній арені еміграції. 1 дійсно, незабаром Павло Скоропадський з'являється, цього разу як прапор руху гетьманців-державників. Його засновником стала Українська хліборобсько-демократична партія на чолі з В. Липинськйм та С. Шеметом, яка згодом оформилась як Український союз хліборобів-державників з центром у Відні.\nГ. Хліборобська партія існувала з кінця 1917 року, але її стосунки з П.Скоропадським у 1918-му були досить складними Слід зазначити хоча б, що з'їзд, який 29 квітня проголосив Скоропадського гетьманом, був не хліборобським, а з'їздом Союзу земельних власників". "Хлібороби" відокремились від них ще напередодні, 28 квітня, але вітали гетьмана, поставивши йому декілька умов: створення дійсно вільної, незалежної, народної Української держави; скликання Української народної ради; щоб уряд складався з людей, які довели вірність українській національно-державній ідеї та ін. Скоропадський прийняв це звернення, але майже всі вимоги виконані не були, а подальші з'їзди "хліборобів" -- заборонені. На початку листопада 1918р., коли поразка стала цілком очевидною, гетьман доручив С. Гербелю формування нового кабінету -- вільного від германофілів і зорієнтованого на Антанту. Однак Антанта допускала в крайньому разі лише федерацію народів колишньої Російської імперії. Під загрозою більшовицької навали та міжнародної ізоляції П. Скоропадський 14 листопада 1918 р. оголосив про федерацію України з «майбутньою», небільшовицькою Росією. Але того самого дня лідери українських соціалістичних партій створили у Білій Церкві новий уряд -- Директорію, яка розпочала повстання проти Гетьманщини. Ідея федерації відштовхнула від П. Скоропадського українських патріотів, однак не привернула до нього російських монархістів, з яких у Києві формувалася «українська» армія. На Київ наступали війська Директорії під командуванням С. Петлюри, розгортався махновський анархістський рух. Гетьман втрачав контроль над країною.\nІдеологом українського монархічного руху в еміграції був В. Липинський, відомий дипломат, історик та політик, який формулював цю теорію протягом 1920 -- 1926 років у своїх листах до "братів-хліборобів" Це була зовсім нова ідеологія, бо, власне кажучи, Українська держава 1918 року не була монархією, а перебувала в процесі становлення і могла перетворитися на будь-яку із політичних форм -- диктатуру, монархію, навіть республіку. Про останнє красномовно свідчить той факт, що вже після перевороту, 2 травня 1918 року, делегація лідерів українських соціалістичних партій -- В.К. Винниченко, А.Ф. Андрієвський, С.О. Єфремов, О. Салтан І.К. Лоський -- подала німецькому представникові у Києві проект конституції, де вказувалось: "Виконавча влада в республіці належить теперішньому президентові республіки, який носить ім'я гетьмана, і Раді Міністрів". Були також пропозиції і щодо складу уряду.\nОднак 1920 року гетьманський рух -- "беззастережно монархічний". Теорія В. Липинського проповідувала Українську трудову дідицьку монархію. За висловами сучасників, певні риси наближали її до італійського корпоративного фашизму Б. Муссоліні, але на відміну від останнього ідеї Липинського не випробувались втіленням в життя.\nСлід зазначити, що гетьмансько-державницький рух користувався певним авторитетом не тільки в Австрії, Німеччині, куди переїхав після Швейцарії П.Ц. Скоропадський, але і в США, Канаді. Серед його прибічників цього періоду крім В. Липинського можна назвати С. Шемета, О. Скоропис-Йолтуховського, давнього українського діяча і засновника "Спілки визволення України", історика Д. Дорошенка, Б. Левицького, О. Назарука. Останній гідний окремих зауважень хоча б тому, що, будучи галіційським радикалом, у грудні 1918 року виступав проти гетьмана і був членом першого уряду Директорії -- міністром преси і пропаганди. Але життя в еміграції, роздуми над долею української державності привели його до гетьманського руху, і в 20-х рейсах він в Америці вже вдало агітує місцеві українські організації за приєднання до нього\nВідносини гетьмана з "товаришами по боротьбі" складалися не завжди рівно. У 30-х роках він розійшовся із В. Липинським, який претендував на особливу роль у гетьманському русі, і, навпаки, ще тісніше, ніж під час перебування на посту міністра закордонних справ Української держави, з ним порозумівся і заприятелював Д. Дорошенко Певна перебудова спіткала і гетьманський рух -- прибічники Скоропадського об'єдналися в "Союз гетьманців-державників", найбільші відділення якого існували в Німеччині та Америці. Слід підкреслити, що в еміграції колишній гетьман не йшов на компроміси із російським білим рухом, до чого, наприклад, схилявся В. Липинський. Гетьманці залишались окремим струмочком загального Українського руху на вигнанні, і Скоропадський був їх прапором. Досить привести характеристику, дану йому одним із визначних гетьманців, М. Тимофієвим: "Гетьман не є і не був політичним ідеологом. Він був і є активним політичним діячем, що має здібність відчути час і що має здібність сконцентрувати його, зреалізувати стихійні, часом неусвідомлені, але реальні, органічні вимоги мас".\nНайбільш драматичний період в житті Павла Петровича в еміграції настав після 1933 року, коли в Німеччині до влади прийшов Гітлер. Йому неодноразово доводилось публічно висловлюватись на його користь хоча б задля продовження існування "Союзу гетьманців-державників" та української громади у Німеччині, але ця організація і особисто Скоропадський ніколи не перебували на службі у гітлерівського фашизму. Навпаки, саме наприкінці 30-х років він послав свого сина і спадкоємця -- гетьманича Данила Павловича до Канади, де той налагоджував контакти з українською еміграцією і офіційними колами. І деякою мірою це можна розглядати як спробу перенести центр гетьманського руху на Американський континент і вивільнити його з-під німецького впливу, -- спробу, яка з-за певних об'єктивних обставин не вдалася\nІсторики-гетьманці (а слідом за ними і деякі наші сучасники) зазначають, що саме «Скоропадський починав працювати над створенням організації, яка в основу своєї діяльності доклала консенсус у соціальних питаннях». Насправді він не відігравав у цьому провідної ролі; спочатку його навіть не було серед кандидатів у диктатори (сам П. Скоропадський пізніше писав: «Мушу відверто сказати, що ще на початку березня я про гетьманство не думав»). Головним кандидатом українських кіл на роль монарха був Євген Чикаленко, видатний організатор національного життя, відомий меценат, до революції -- фактичний голова Товариства українських поступовців і видавець єдиної щоденної україномовної газети «Рада». Висувалася також кандидатура Миколи Міхновського, першого теоретика самостійництва на Наддніпрянщині. Однак окупаційне командування вважало, що під час громадянської війни на чолі держави не повинна стояти цивільна людина. А П. Скоропадський, авторитетний воєначальник і нащадок старовинного гетьманського роду, мав перед усіма іншими кандидатами очевидні переваги. Коли питання про майбутнього монарха було вирішене, політичні організації на чолі з «Українською народною громадою» почали готувати переворот.\nУ «Споминах» П. Скоропадський зазначав: «28 квітня після обіду я замінив свою звичайну військову черкеску на цивільне вбрання... вийшов з дому і візником поїхав до скверу, де стоїть пам'ятник Святому Володимирові. Мені хотілося на самоті обдумати те велике діло, що я звалював тепер на свої плечі; мені хотілося розібратися в своїх власних думках і намірах. Я почував, що переживаю дуже важливі моменти свого життя; усвідомлював... яка колосальна відповідальність ляже на мене і я вже змушений буду забути про особисте життя і особисті інтереси. Я наблизився до пам'ятника і сів на лавку... Переді мною чудово вимальовувався наш Дніпро, свідок не таких ще переворотів! Поза Дніпром розгорталася безмірна далечінь рідної мені Чернігівщини. Я довго, довго сидів, милувався краєвидом, образи минулого мого краю один за другим виникали перед моїми очима; я намагався уявити собі його майбутнє. Я відчував, що починаю якусь нову сторінку в історії мого народу, і хотілося усвідомити собі всі обставини цього початку. Хай буде, що буде, а йти на це діло я мушу. Потраплю врятувати мій край -- буду щасливий, не здолаю цього зробити -- буду мати чисту совість, бо не маю я особистих цілей».\n1921 р. П. Скоропадський разом з сім'єю (в нього було три дочки І син, гетьманич Данило, що помер 1957 р. у Лондоні) поселився у Ванзеє--мальовничому передмісті Берліна. Він бере активну участь в політичному та культурному житті української еміграції, зокрема засновує у Берліні Український науковий інститут. Працює над своїми «Споминами», листується із гетьманцями. До речі, його листи до В. Липинського спростовують твердження, що він буцімто не володів українською мовою. Інша річ, що рідною з дитинства йому була російська, якою вів свій і досі не опублікований щоденник.\nПочаток Другої світової війни вніс різкі зміни у життя колишнього гетьмана, -- він був поставлений перед необхідністю зробити вибір між двома коаліціями держав, що воювали Змушений зупинитися на німецькій орієнтації, гетьман вважав це одним із кроків до створення незалежної монархічної України -- мрії, що супроводжувала його останні 27 років життя і котрій так і не судилося здійснитися.\nреферат "Гетьман Павло Скоропадський" скачать\nДругие документы, подобные "Гетьман Павло Скоропадський"


Огляд It Takes Two - Чудова гра з одним недоліком Огляд It Takes Two - Чудова гра з одним недоліком\nІгриОгляди ігорОгляд It Takes Two - Чудова гра з одним недоліком\nОгляд It Takes Two – Чудова гра з одним недоліком\nЗробити гарну гру для двох – не таке вже й легке завдання, хоча прийнято вважати, що спільне проходження здатне «врятувати» навіть відверто провальний реліз. Провальною It Takes Two ніяк не є – багато в чому це одна з кращих ігор 2021 року, що приємно здивує не тільки шанувальників A Way Out – попереднього творіння Hazelight Studios – але і ненависників EA, чиє ім’я ніяк у нас не асоціюється з локальним мультиплеєром, та ще й сюжетним. Це гра протиріч, про яку дуже цікаво розмірковувати.\nВарто віддати належне розробникам – тему вони вибрали незаяложену, яку дуже рідко бачиш у відеоіграх. Як я розумію, у них так і свербіли руки зробити що-небудь отаке і довести, що A Way Out не тільки не була випадковим успіхом, але і лише трішки продемонструвала весь потенціал шведів. І в цьому сенсі It Takes Two запросто можна назвати флагманським релізом, який дозволив Hazelight дійсно розійтися на повну, довівши, що її впору вважати однією з провідних студій у цьому жанрі.\nУ центрі оповідання It Takes Two маленька дівчинка, чиї батьки хочуть розлучитися. На самому початку нам показують те, як вони сваряться і думають, як би піднести неприємні новини, і створюється відчуття, що випадково натрапив на дивно глибоку гру, розробники якої наважилися взятися за вельми важку тему, яка зазвичай іграми не висвітлюється. Чому батьки посварилися, що пішло не так, і що тепер чекає на бідну дівчинку, яка опинилася в ситуації, знайомій мільйонам дітей по всьому світу? Стільки потенціалу вже в перших трьох хвилинах, і… весь він виявляється розтрачений даремно.\nЯ схильний вважати, що якщо вже взявся за важку тему, то спробуй вже розкрити її як слід. Але розробники цього не роблять: подражнивши нас цікавою зав’язкою, вони пускаються у те, що можна назвати тільки маренням божевільного: підслухавши розмову батьків, дівчинка кидається ритися в своїх речах, знаходить дві ляльки і чарівну книгу доктора Хакіма, яка обіцяє виправити будь-які проблемні відносини. «Обіцяє» буквально, тому що вона оживлена, і… взагалі, подивіться на скріншот.\nЧитайте также: Обзор Spacebase Startopia — Рутина космических масштабов\nНе побоюся сказати, що книга доктора Хакіма – один з найгірших персонажів на моїй пам’яті. Кожна його поява на екрані супроводжувалося колективним зітханням розчарування.\nДесь через хвилину поганих жартів і зовсім дратуючих діалогів починаєш усвідомлювати дві речі: те, що книга доктора Хакіма – один з найгірших персонажів в історії відеоігор, і те, що It Takes Two – це, виявляється, комедія. Комедія про розлучення батьків – однак!\nЄ різні думки на цей рахунок, але я вважаю дурістю робити веселу та яскраву гру з елементами гумору і розповідати про розлучення. Хоча б тому що це вірний спосіб розладнати і навіть образити мільйони гравців, для яких ця тема не стає менш болючою навіть через десятки років. Не можеш потягнути тему – не треба за неї братися.\nРозлучення батьків – серйозна тема, яку слід піднімати, але тільки там, де це доречно. У мультяшній грі з розмовляючими тваринами вона не тільки заважає, але і викликає серйозний такий резонанс, коли абсолютно не розумієш, для якої цільової аудиторії взагалі створений тайтл.\nВзагалі, не дивлячись на вельми реальну життєву ситуацію, It Takes Two дуже далека від реалізму. По ходу пригоди наші два героя зіткнуться і з білками-командос, і з розмовляючими пилососами, і з іншими неймовірними жахами. Часом гра і справді забавна, але приємне враження від наративного елемента повністю перекреслює основна сюжетна лінія, яка раз у раз нагадує про себе і перериває розмірений темп ігрового процесу. З власного досвіду можу сказати, що сюжетні вставки в кооперативних іграх – штука взагалі часто зайва і тільки відволікає, і мало які ігри так сильно страждають від спроб їх творців вбити двох зайців, в рівній мірі приділивши увагу сюжету і геймплею.\nІ тим не менше, у гри відмінні оцінки, скажете ви. Ну, звичайно відмінні, адже це відмінна гра! І зараз я розповім, чому.\nЧитайте також: Огляд Biped – Веселощі та істерики на двох\nIt Takes Two – це кооперативний платформер-головоломка, в який не можна грати одному. Не можна – в сенсі неможливо. Друг може грати з вами або по мережі, або на одному дивані в режимі розділеного екрану. Більш того: навіть, якщо гру купили тільки ви, ви завжди можете поділитися нею з другом по інтернету без додаткових витрат. Здорово! Особливо якщо згадати, що ми говоримо про реліз EA.\nУ грі два персонажа – одружена пара Коди і Мей. Як я вже згадував, наратив полягає в тому, що вони просто зобов’язані передумати розлучатися і закохатися одне в одного заново завдяки зусиллям чарівної книги, що відправила їх в небезпечну пригоду по їхньому будинку і його околицях. Частково згадуються фільми «Дорога, я зменшив дітей» і «Пастка для батьків», або навіть гра Unravel Two теж від EA. Незважаючи на похмуру зав’язку, сама гра дуже яскрава і чарівна, з безліччю забавних чарівних персонажів і цікавих локацій.\nІгровий процес можна описати одним словом – круто. З другим гравцем в It Takes Two грати не тільки цікавіше (як і у випадку з Sackboy: A Big Adventure) — без нього тайтл взагалі не запуститься. Тут два гравці – це два різних персонажа зі своїми унікальними здібностями, які змінюються по ходу гри. Наприклад, в якийсь момент Коді може навчитися кидатися цвяхами, а Мей – орудувати молотком. Найчастіше наші герої борються разом, але іноді їм доводиться і розділятися тільки для того, щоб зустрітися в інший локації.\nВинахідливість рівнів і головоломок нагадує мені кращі творіння Media Molecule. У гри хороший темп, і ми ніколи не затримуємося в одному місці занадто довго. Локації постійно змінюються – як і ігрові механіки. Здається, фантазії розробників немає межі, оскільки ідей в It Takes Two так багато, що вистачить на десяток ігор. Ігровий процес просто не може приїстися, коли постійно змінюється все – і перспектива, і механіки, і локації. В один момент це платформер, в іншій – шутер, в третій – щось таке, що важко піддається поясненню.\nЯ грав у версію для PS5, і можу тільки сказати, що It Takes Two виглядає на ній просто чудово, хоча те, що весь час доводиться миритися з розділеним екраном при локальній грі, не радує. Дивно, що екран не об’єднується у випадку, якщо персонажі зовсім поруч – так робили ще ігри Lego десятирічної давності.\nЧитайте также: Огляд Unravel Two – Повернення в’язаного платформера\nІноді складно зрозуміти цільову аудиторію гри. Важкі теми змінюються інфантильними жартами, а милі персонажі можуть померти вельми жорстокою смертю. Мені здається, що розробники хотіли зробити гру «для всіх», але в підсумку повністю не догодили нікому.\nВтім, я не поспішаю нахвалювати версію для PS5 так, як це робили мої колеги. Гра відмінна – так, але особливого сенсу грати на новому залізі немає. Про це сказав і сам засновник студії Юсеф Фарес, який пообіцяв «кращу картинку і нічого більше». Якось негарно, адже використання можливостей контролера DualSense зробило б відчуття від гри набагато кращим. Та й було кілька моментів, коли мені вже бракувало карток з підказками – я вже починаю до них звикати. It Takes Two не так вже й добре направляє гравця, який застряг, і якщо ви раптово не знаєте, що робити далі, доведеться по-старому лізти в YouTube. З цієї причини я не можу високо оцінити конкретно цю версію, хоча все головне – стабільність, якість картинки (візуальний ряд неймовірно яскравий і соковитий, і дуже радує око) і так далі – на рівні. Скажімо так, заради цієї гри ви не побіжите купувати нові приставки.\nIt Takes Two – це чудова гра для двох, в якій знайшлося місце винахідливим головоломкам, і цікавим локаціям, і босам, які дуже запам’ятовуються. Але враження від прекрасного геймплея може бути зіпсовано дуже посередньою історією, подача якої залишає бажати кращого.\nОптимізація [PS5] (плавність роботи, баги, вильоти)\nIt Takes Two - це чудова гра для двох, в якій знайшлося місце винахідливим головоломкам, і цікавим локаціям, і босам, які дуже запам'ятовуються. Але враження від прекрасного геймплея може бути зіпсовано дуже посередньою історією, подача якої залишає бажати кращого.\nIt Takes Two - це чудова гра для двох, в якій знайшлося місце винахідливим головоломкам, і цікавим локаціям, і босам, які дуже запам'ятовуються. Але враження від прекрасного геймплея може бути зіпсовано дуже посередньою історією, подача якої залишає бажати кращого.Denis KoshelevОгляд It Takes Two - Чудова гра з одним недоліком


Народна Воля » Наталія Мандзюк із Молодкова стала «Дитиною року» і «Дитиною покоління Z»\nНаталія Мандзюк із Молодкова стала «Дитиною року» і «Дитиною покоління Z»\n4 грудня 2020, 11:42 | Рубрика: Ми - українці, Творчість Версія для друку 1,539 переглядів\nНещодавно у Києві у Музеї становлення української нації відбулася традиційна IV щорічна премія «100 успішних українців», яка об‘єднує народних героїв України, волонтерів, благодійників, людей бізнес-сфери, лікарів, громадських та культурних діячів, акторів, дизайнерів, юристів і талановитих дітей.\nДуже приємно, що серед учасників-переможців Премії серед вокалістів стала й наша юна краянка, молодківчанка Наталія Мандзюк. Своїм милозвучним і дзвінкоголосим співом, любов`ю та проникливістю вона зачарувала столичних членів журі. І ті не забарилися – вручили їй найпрестижніші нагороди: статуетку «Дитина року» і диплом «Дитина покоління Z» та подарунки.\nЩирі слова вітань 14-річній талановитій красуні адресували рідні, друзі, знайомі, а також Молодківський сільський голова Степан Івасик, вручивши їй вдома розкішний букет троянд.\n«Наталочка Мандзюк – це голос щирості й добра, мудрості, відданості та любові! Це наш карпатський діамант! Дорога Наталочко, дозволь привітати тебе з черговим твоїм здобуттям «Дитина року» та «Дитиною покоління Z»! Твій талант, твоя майстерність, твій успіх – це здобуття для цілої Надвірнянщини! Адже, для того щоб досягнути таких висот, потрібно не тільки мати красивий голос, необхідно й надзвичайно багато працювати. Тішить, що твоя юність, краса і талант знайшли вже в такому юному віці заслужене визнання! Наталю, я Тобі хочу побажати тільки добра, радості, міцного здоров’я, успіху у всіх твоїх починаннях. Щоб Матір Божа охороняла Тебе і усіх твоїх рідних. Будь щаслива і співоча, творча та чарівна, примножуй свої успіхи й пам’ятай: ти – надзвичайно талановита!», написав на своїй сторінці у FB Надвірнянський міський голова ОТГ Зіновій Андрійович.\nНагадаємо, що Наталія Мандзюк цьогоріч стала «Вокалісткою року» за версією команди журналу «UKRAINIAN PEOPLE» за участь у 4-ій щорічній Енциклопедії дитячих талантів «НАЙВИДАТНІШІ ДІТИ УКРАЇНИ». У червні 2020-го здобула перше місце у проекті «Школа має талант-2020» й отримала грант на безкоштовне навчання в Університеті Короля Данила.\nВона – учениця вокальної школи «Crystal Voicе» (керівник і викладач Ірина Шабан), професійно займається вокалом два роки, лауреат і переможниця багатьох міжнародних та всеукраїнських конкурсів і фестивалів. У 2019-му в Яремчі на її власну авторську композицію «Край» відзняли відеокліп.\nВИБОРИ, Тема дня\n100-літній ювілей у Царика Гаврила Гавриловича\nЮні художники із Пасічнянської громади – переможці конкурсу «Лінія і Я»\nПнівський замок отримає стратегію розвитку спадщини до 2027 року\nКубок пам’яті героїв «Небесної Сотні» – у ФК «Надвірна»


Фрикадельки з підливою: прості рецепти з фото покроково\n23 март 2019 1 227\nСмачні, соковиті ароматні фрикадельки, политі ніжною підливкою – блюдо, від якого не зможе відмовитися жодна людина. Готується така страва дуже швидко, і з ним немає жодних складнощів. Всі продукти доступні та прості і їх легко можна купити в будь-якому магазині.\nРецепт приготування страви покроково\nфаршу - 0,3 кілограма\nборошна - 10 грам\nаджика - 15 мілілітрів\nтоматна паста - 20 мілілітрів\nсметани - 100 мл\nЧас приготування: 45 хвилин Калорійність на 100 грам: 223 Ккал\nНа сковороді можна приготувати багато простих, але дуже смачних страв. Фрикадельки, приготовлені таким способом виходять м'якими, ніжними, а підлива надає їм чарівний аромат.\nУ миску викласти фарш, додати до нього порізану кубиками цибулину, аджику, трохи солі і яєчний білок, перемішати, сформувати фрикадельки;\nДругу цибулину нарізати у вигляді півкілець, перець очистити від насіння і порізати соломкою, моркву натерти, викласти овочі на сковороду і обсмажити до готовності;\nВлити до овочів сметану, гарячу воду, покласти томатну пасту, борошно, сіль, приправи, перемішати і довести до кипіння;\nВикласти в сковороду фрикадельки, накрити кришкою і готувати 25 хвилин на повільному вогні.\nТаке блюдо ідеально доповнить різні гарніри – каші, макарони, пюре. Подавати фрикадельки з підливою найкраще в гарячому вигляді і доповнити овочевими салатами.\nКурячі фрикадельки з рисом з білої підливою\nДля приготування фрикадельок з рисом, краще всього використовувати куряче м'ясо, яке відрізняється ніжністю, легкістю і ідеально поєднується зі сметанною підливою.\n0,3 кілограма курячого фаршу;\n0,25 літра вершків;\nсухий базилік і кріп.\nКалорійність на 100 грам: 153 ккал.\nРис відварити, дати йому трохи часу охолонути, перекласти його до фаршу, додати білок, сіль, перемішати і зліпити невеликі фрикадельки;\nЦибулю дрібно нарізати, викласти його в сковороду і обсмажити до м'якості, дати трохи охолонути, змішати з вершками, сметаною, сушеними травами, приправами, поставити на вогонь, закип'ятити;\nКульки з м'яса і рису покласти в соус, накрити кришкою і тушкувати 35 хвилин.\nВершково-сметанна підлива додасть страві незвичайний смак, зробить його більш соковитим, ніжним.\nМ'ясні тефтелі з томатною підливою в духовці\nЯкщо виникає питання, що можна швидко і без зайвого клопоту приготувати на вечерю, можна скористатися цим простим рецептом. Блюдо виходить соковитим і на нього йде зовсім небагато часу.\n0,7 кілограма фаршу;\nтоматна паста – 4 столові ложки;\nКалорійність на 100 грам: 177 ккал.\nРис промити, викласти в миску і налити туди ж 300 мл окропу, щоб крупа запарилась, залишити на 20 хвилин, злити зайву рідину;\nФарш перекласти в миску, додати до нього перебитий на блендері цибулю з часником, додати трохи води, спеції, яйця, 4 столові ложки рису і перемішати, зробити невеликі кульки;\nЗмастити деко або форму маслом, викласти на нього фрикадельки;\nУ каструлю налити олію, підігріти його, всипати борошно і обсмажити її трохи, викласти томатну пасту, перемішати, влити воду і дати соусу закипіти, вимкнути, додати сметану, приправи, зелень.\nПолити кульки соусом, а залишки вилити у форму;\nГотувати в духовці 35 хвилин при 180 градусах.\nФрикадельки виходять дуже красивими і смачними, а як гарнір можна приготувати все, що завгодно.\nМаринад для свинини для запікання в духовці — кілька рецептів від простого гірчичного, до вишуканого лимонного.\nЧитайте як приготувати смачні консерви з карася — рибка виходить незвичайно м'якою і соковитою.\nСпробуйте приготувати салат з куркою, яблуком і сиром — оригінальний смак закуски вам сподобається.\nЩоб нагодувати сім'ю ситним та смачним блюдом, завжди можна приготувати фрикадельки з підливою в мультиварці. Готувати їх набагато простіше, ніж котлети, а завдяки тому, що вони гасяться, а не обсмажуються, виходять більш корисними.\nЖирний, хороший фарш викласти в ємність, додати до нього приправи, цукор, трохи солі, жовток, перемішати, відбити його і сформувати кульки;\nВикласти фрикадельки в чашу, по її краях;\nНарізати півкільцями цибулю, перець – соломкою, зелень подрібнити і викласти всі овочі в центр мультиварки;\nЗалити в чашу воду, додати томатну пасту, акуратно перемішати, готувати півгодини в режимі «гасіння».\nТакі фрикадельки з підливою ідеально підходять до макаронів і свіжим овочам. Щоб вони стали більш ароматними, до фаршу можна додавати мелений перець, хмелі-сунелі, паприку.\nЩоб фрикадельки вийшли більш смачними, готувати їх краще всього з мішаного фаршу. Для цього необхідно взяти яловичину, курку, свинину і навіть баранину, перекрутити на м'ясорубку з цибулею, а також часником. На 450 грам м'яса потрібно також додати 50 грам хліба, вимоченого в молоці.\nБільш повітряними і легкими фрикадельки будуть у тому випадку, якщо фарш перекрутится через м'ясорубку не один, а два рази і додати до нього трохи вершкового масла.\nДрібно посічену цибулю в готовому блюді зовсім не відчувається, але при цьому надає йому ніжний аромат і м'яку, приємну консистенцію. Його можна обсмажити на маслі або ж використовувати в сирому вигляді.\nЩоб фрикадельки під час приготування не розпадалися, до них досить часто додаються яйця, але з-за них, консистенція страви може стати більш жорсткою. Щоб цього не сталося, можна використовувати тільки білок або жовток. А якщо м'ясо пропущене через м'ясорубку кілька разів, то тоді фрикадельки збережуть свою форму.\nПри бажанні, фаршу можна надати еластичність, для цього він відбивається про дошку, а потім з нього формуються кульки, які викладаються на сковорідку чи форму. Їх розмір не повинен бути більше волоського горіха, щоб вони рівномірно приготувалися і не залишилися всередині сирими.\nСмак готового блюда в чому залежить від якості інгредієнтів. М'ясо повинно бути приємно, рожевого кольору, з легким характерним запахом. Сметана і вершки повинні бути свіжими.\nПриправи можна використовувати абсолютно різні, від їх кількості залежить смак страви. Мелений перець, сушений базилік, кріп, паприка, часник додадуть йому більш оригінальні нотки.\nКотлети з підливою: на сковороді в духовці, в мультиварці\nСпагетті з фрикадельками в томатному, вершковому соусах\nЗ фаршу Фрикадельки і ситний суп з ними: рецепти з фото\nФрикадельки в томатному соусі на сковороді і в духовці\nЯк правильно приготувати тефтелі з підливою: рецепти


Нас більше не сприймають, як кумедних персонажів, що їдять борщ, п'ють горілку та балакають недорікуватим варіантом російської мови, – Луканов\n14.10.2018, 12:29 • 4015 • 9\nНас сприймали як таких собі кумедних персонажів, які варять і їдять густий борщ, п'ють міцну горілку з перцем, закушуючи салом і солоними огірками, співають сентиментальних пісень і танцюють гопака. Балакають недорікуватим варіантом російської мови на зразок Сердючкіного. Коротше, в їхніх очах ми були простакуватими дурниками, котрі через власне глупство проголосили 1991 року незалежність – вони досі насміхаються з цього.\nЧитайте також: Якими вулицями пройдуть учасники маршу УПА в Києві\nВласне, з самого початку було майже так, як вони прогнозували. Ми просто психологічно не було готові воювати, бо ніби ж брати. А хіба брати можуть ось так загнати ножа в спину? А потім ми зрозуміли, що це серйозно, що вони прийшли нас вбивати. І ми уперлися. Тисячі добровольців створили свої загони. Тисячі волонтерів почали забезпечувати військо всім необхідним. В процентному відношенні таке забезпечення було значно меншим, ніж державне, але воно показало воїнам, що народ їх підтримує – воно піднесло дух воїнства. Та й неоковирна державна машина теж заворушилася і таки налагодила підтримку армії. Ми добряче заїхали їм по пиці, показавши, що без бою свою країну не здамо\nТепер песиголовці продовжують з нас іронізувати, правда, виходить не дуже переконливо – з-за іронії вигулькує зненависть. Власне. і ненависть у чистому вигляді вже кипить-шкварчить на їхніх отруйних язиках. Вони лютують, а зробити нічого не можуть. Україна вистояла. Коштувало це нам тисячі загиблих і перетворення добродушної, не злої спільноти у войовничий народ, який навчився ненавидіти і не дозволяє себе ображати. Наша мова, співуча і солов'їна, стала мовою воїнів. І рано чи пізно ми виженемо їх к бісовій матері.\nТож, честь нашим Захисникам, честь всім причетним, які забезпечили решті країни мирне життя. Забезпечели наше існування.\nОгляд блогосфери від UAINFO. 22 червня 2020\n"Жиган-лимон". У соцмережах активно коментують "допомогу" нардепа Тищенка постраждалим від вибуху будинку на Позняках\nДело не в кадрах. Главная проблема реформы образования


IP відеодомофон. Що це таке? | Киевская Ассоциация Домофонных Компаний\nIP відеодомофон. Що це таке?\nСучасні технології систем безпеки перейшли кордон жорсткого поділу, і сьогодні ми спостерігаємо відмінний симбіоз систем контролю і управління доступом (СКУД) з охоронним телебаченням в відеодомофонії. Але і це ще не все. Інтерес і любов користувачів забирають на ринку мережеві пристрої. Розглянемо, що таке IP відеодомофон - чому його вибирають, що він може, і навіщо цьому пристрою широкі можливості цифрових мереж.\nПочнемо від зворотного - відповімо, чому відходять в минуле аналогові системи? Через обмежені можливості роботи з додатковими пристроями. Ми не говоримо, що ці можливості відсутні, просто їх реалізація стає невиправдано дорогою для покупців.\nЯк працює IP відеодомофон - на базі IP мереж. Оскільки вони народилися набагато раніше, то домофон «ввібрав» в себе кращі їхні послуги. Наприклад, цифровий домофон дуже легко об'єднується з іншими цифровими ж пристроями, які належать до систем «Розумний будинок», СКУД, відеоспостереження і т.д.\nАле сама цікаве навіть не те, як підключити IP відеодомофон в комплексну систему безпеки, а то, що всі дані в рамках мережевої домофон передаються і зберігаються в цифровому вигляді. А значить, їх можна обробляти програмним шляхом!\nЩо це дає користувачеві? Вбудовану в відеодомофон аналітику і реагування на ситуацію перед об'єктивом відеокамери (в панелі виклику або додаткової)!\nОсь перелік можливостей цифрового домофона, який точно буде вам до смаку:\nдетекція руху в кадрі;\nзапис в автоматичному режимі спрацювання детекції руху;\nзбереження відеозаписів і фотографій візитерів (підтримка карт microSD-пам'яті);\nробота відеодомофона через додаток для смартфонів;\nпідключення бездротових додаткових відеокамер;\nробота з різними форматами відеосигналу від відеокамер (CVBS, AHD, CVI, TVI, IP);\nквадратор (можливість на екрані відеодомофону бачити зображення від 4-х відеокамер);\nадресне звернення за умови організації в будинку интеркома (системи з декількох домофонів);\nмультимедійні можливості (зміна звуку виклику, фоторамка, віджет погоди)сенсорний екран і ін.\nЗавдяки широкому функціоналу видеодомофонов їх можна застосовувати на різних об'єктах:\nкотеджне містечко і т.п.\nТак-так, ми включили в цей перелік і котеджне містечко тому, що мережева домофон - легко масштабується.\nІ роз'яснимо один нюанс, який у вас виникне при відповіді на питання, як вибрати IP відеодомофон. Як ви вже знаєте, існують аналогові і цифрові (мережеві) відеодомофони. На сьогоднішній день ціна у них дуже різна. Виробники, щоб «пом'якшити» цю різницю, запропонували ринку гібридний варіант - аналогові відеодомофони з WiFi модулем, який фактично їх перетворює в цифрові з усіма їх перевагами.\nА значить, в будь-якому випадку ви можете стати власником сучасного пристрою контролю і управління доступом з кращими рисами систем відеоспостереження!\nЯк швидко ця система запрацює на вашому об'єкті? - 044 490 71 11!


РОЗДІЛ II КОСМЕТИЧНЕ ВИРОБНИЦТВО 2.1. Будова та типи шкіри : Технологія парфумерно-кометичних продуктів : Бібліотека для студентів\nПризначення косметики — збереження краси та здоров’я шкіри, волосся, зубів — досягається завдяки утриманню їх у здо-ровому стані.\nДля того щоб використовувати косметичні продукти, необ-хідно розглянути будову шкіряного покриву людини.\nШкіра є посередником між організмом людини та зовнішнім середовищем. Через центральну нервову систему вона захищає від переохолодження, перегрівання, надмірної дії сонячного про-міння, від деяких інфекційних захворювань. Площа шкіри людини середнього зросту має 1,5–2,3 м2, товщину — від 0,5 до 4 мм, вагу — 17–20 кг. Шкіра не тільки відображає нашу індивіду-альність, але й є найкращим і найбільш чутливим органом тіла. Будучи природнім захисним покривом, шкіра підтримує водний баланс та температуру тіла. Шкіра виконує також роль провідни-ка, виділяючи шкіряне сало та піт через спеціальні залози.\nКількість потових залоз у людей становить 2–5 мільйонів залежно від місцевості, в якій вони проживають, віку, статі та раси. У жінок потових залоз більше, ніж у чоловіків. Розміщені потові залози по шкірі нерівномірно, більше всього їх на шкірі долонь (400–500 одиниць на 1 см2) та ступнях ніг (431 од.), а та-кож на лобі (192 од.) та грудній частині (174 од.). Вони мають екринні та апокринні залози. Перші розподілені по всьому тілу, а апокринові — тільки в зонах вторинного оволосіння.\nПоходження екринних залоз пов’язане з епідермісом (верх-нього шару шкіри), а апокринових — з волосяними фолікулами; тому вихідні протоки в перших відкриваються на поверхню шкіри, а в других — у фолікулу волосся. Друга важлива різниця: екринні залози починають функціонувати з дня народження, а апокри-нові — тільки з восьмирічного віку.\nШкіра виконує роль провідника, виділяючи шкіряне сало і піт. Екринні залози рівномірно розподілені по всьому тілу і реагують\nна будь-які зміни температури. Апокринові залози виділяють інди-відуально для кожної людини свій запах і реагують тільки на емо-ційне подразнення: стрес, радість, біль, сексуальне збудження. Потові залози виділяють воду і солі (NaCl, KCl), а також аміак, молочну кислоту, сечовину.\nПіт, випаровуючись із поверхні тіла, забирає в шкіри багато тепла, тим самим охолоджуючи її. При високих температурах у людини може виділятися до двох літрів поту за годину. Сальні залози виділяють за день 15–40 г шкіряного сала, яке складаєть-ся з вільних жирних кислот (олеїнової, пальмітинової), холесте-рину, білків та екстрактивних речовин.\nВиділення сальних і потових залоз є своєрідним мастильним і зволожувальним матеріалом, що робить шкіру здоровою, м’я-кою, еластичною. Шкіряне сало утворює захисну плівку, що об-межує випаровування вологи з поверхні шкіри і таким чином запобігає висиханню рогового шару.\nУ поперечному розрізі шкіряний покрив складається з трьох шарів: зовнішнього — епідермісу, власне шкіри (дерма, або корі-ум), та підшкірної жирової тканини — гіподерми (рис. 5, 6).\nРис. 5. Будова епідермісу шкіри (схема): 1 — роговий шар; 2 — блискучий шар; 3 — зернистий шар; 4 — шипо-подібний шар; 5 — базальний шар; 6 — власне шкіра (дерма)\nРис. 6. Будова шкіри (схема): І — епідерміс; ІІ — дерма; ІІІ — гіподерма; 1 — нервові рецептори; 2 — волосина; 3 — м’яз, який підіймає волосся; 4 — потова залоза; 5 — волосяний сосочок; 6 — волосяна цибулина; 7 — сальна залоза; 8 — кровоносні судини\nЕпідерміс — зовнішній шар, товщина якого 0,1–0,2 мм. Він складається з п’яти шарів: зовнішнього рогового, блискучого, зернистого, шипоподібного та базального.\nТовщина епідермісу неоднакова. На шкірі підошви ніг вона най-більша — 1,5 мм, а на шкірі повік — найменша, всього — 0,03 мм. У середньому вона становить 0,1–0,2 мм. Зовнішній шар епідер-місу — роговий. Він складається з ороговілих клітин, які постійно злущуються з поверхні шкіри та замінюються молодими, які над-ходять з глибоких шарів епідермісу. Повне оновлення епідермісу\nна підошві ніг триває близько місяця, а на лікті 10 діб. Людина середнього віку кожної години втрачає 600 тисяч частинок шкіри, що за рік становить 600–900 грамів. У найглибшому шарі епідер-місу розміщені меланоцити — клітини, що виробляють пігмент меланін. Від кількості цього пігменту залежить колір шкіри: чим його більше, тим шкіра темніша. Утворення меланіну підсилюєть-ся дією ультрафіолетових променів. Частинки шкіри відлущують-ся нерівномірно. Найбільше відлущення — на шкірі голови: один шар клітин за два дні. Це приблизно 6–14 г за добу.\nШиподібний шар — найтовстіший в епідермісі. Його внутріш-ню частину складають тільки що утворені клітини, котрі, можли-во, будуть ділитися ще раз. Нові клітини, які йдуть з базального шару, підштовхують верхні, раніше утворені, до зернистого шару. У цьому шарі є ще живі клітини, але є вже й відмерлі.\nБлискучий шар зовсім тонкий, він має три-чотири шари мер-твих клітин. На обличчі його немає, він є лише на деяких части-нах тіла.\nВ нижньому базальному шарі відбувається безперервний поділ клітин. Необхідно, щоб при цьому утворювалося якомога більше нових клітин. Чим більше їх, тим товстіший шар епідер-місу, а відповідно — він більш життєздатний. З віком людини він зменшується. Тому необхідно використовувати креми, які містять вітамін А, котрий сприяє утворенню нових клітин у базальному шарі. Проходячи послідовно всі шари клітини, крем з вітаміном А потрапляє в роговий шар, який постійно оновлюється, оскільки старі клітини внаслідок лущення видаляються з епідермісу, посту-паючись місцем новим клітинам. Призначення рогового шару — захищати шкіру від зовнішніх шкідливих впливів; це своєрідний захисний бар’єр, утворений ороговілими клітинами, щільно з’єднаними одна з однією.\nКоріум (дерма) — середній шар між епідермісом та підшкірно-жировою тканиною (див. рис. 6). Всі основні біохімічні процеси протікають саме в цьому шарі; він надає шкірі еластичності та міцності, є постачальником клітин у базальний шар епідермісу. Коріум пронизаний кровоносними судинами, в ньому знаходять-ся чутливі тільця, які забезпечують відчуття тепла, холоду та болю.\nШар дерми безпосередньо під епідермісом утворює чисельні випирання, які називаються сосочками. Відповідно до розміщен-ня сосочків на шкірі (пальців, долонь, ступні) видно нерівні різні лінії, що складаються в неповторний візерунок, який не змінюєть-ся протягом всього життя. У сосочковому шарі знаходяться пуч-ки клітин гладких м’язів, які кріпляться до волосяних цибулин. Коли нам холодно, ці мікроскопічні м’язи скорочуються, волосся піднімається, стягуються верхні шари шкіри і утворюються пухирці, так звана «гусяча шкіра». Під сосочковим шаром дерми розташо-ваний сітчастий шар. Еластичні волокна саме цього шару нада-ють шкірі пружності, а колагенові волокна — міцності. В сосочко-вому шарі дерми знаходяться сальні залози. Жировий секрет, змішаний із секретом потових залоз, утворює на поверхні шкіри тонку плівку — «водно-жирову мантію», яка виконує дуже важли-ву функцію — захищає шкіру від шкідливого впливу вітру, холо-ду, сонячних променів і мікроорганізмів. Крім того, вона затри-мує випаровування вологи із шкіри, зберігаючи її від пересихання.\nГіподерма (підшкірна жирова тканина), розташована під дер-мою, це шар сполучної тканини, який виконує роль теплоізолю-ючої прокладки; він також пом’якшує механічний вплив на внутрішні органи. Товщина гіподерми коливається від 2 до 10 мм. Підшкірна жирова тканина складається з колагенових, еласти-нових і ретикулінових волокон, а також клітин жирової тканини і потових залоз.\nРечовини, що виділяються потовими та сальними залозами, є змащувальним та зволожувальним матеріалом, який надає шкірі здорового вигляду, робить її м’якою та еластичною. Підшкірний жир складається з ацилгліцеринів вищих жирних кислот (С16, С18) та ряду супутніх речовин; він також регулює необхідну вологість у шкіряному покрові. Жирова тканина здорової людини здатна виділяти до 40 г/добу шкіряного жиру. Залежно від цього розріз-няють чотири типи шкіри: нормальну, суху, жирну та змішану (комбіновану).\nРоговий, блискучий та зернистий шари є бар’єрною зоною епідермісу. Вони виключають або ж утруднюють проникнення в живі шари шкіри сторонніх небажаних та шкідливих речовин зовні, а також втрати води зсередини організму. В той же час ця зона є огорожею на шляху деяких активних компонентів косме-тичних виробів, даючи дорогу тільки маленьким молекулам і в невеликій кількості. Лише декілька років тому вчені знайшли\nшляхи до вирішення проблеми постачання корисних речовин у нижні шари шкіри, підживлюючи та зволожуючи її.\nІ останнє — на поверхні шкіри є тонесенька кисла мантія, кот-ра покриває її з зовнішнього боку епідермісу. Вона утворюється при емульгуванні шкіряного сала потом та продуктами рогового шару і являє собою тонку суцільну плівку водно-жирової емульсії. Ця емульсія відіграє значну роль у запобіганні сухості шкіри, ство-рюючи буферний розчин з кислотними властивостями. Величи-на рН здорової шкіри на різних місцях різна — від 4,5 до 6,5 одиниць залежно від взаємодії продуктів рогового шару, виділень сальних та потових залоз.\nНормальна шкіра гладенька, еластична, пори її малопомітні і незабруднені. Вона має опірність до різних шкіряних захворю-вань та гарний тонус. Вологість нормальної шкіри — 60–70 % (у неороговілих клітин, у ороговілих, мертвих клітин — 10%); рН такої шкіри становить 5,2–6,2 одиниці, при потиранні промокаль-ним папером на ньому залишається легкий жировий слід. Прак-тично така шкіра буває тільки в молодих людей. Жіноча шкіра тонша, ніж у чоловіків, і легше втрачає вологість, тому потребує щоденного догляду.\nДенний догляд за нормальною шкірою включає ранкові про-цедури (вмивання холодною водою або холодною настоянкою трав, або протиранням шматочком льоду), вечірнє очищення обличчя лосьйоном або нанесенням на ніч зволожувального рідкого крему.\nЖирна шкіра блищить, часто має блідий колір і грубу струк-туру, в якій вивідні протоки сальних залоз, або пори, особливо помітні. Блиск шкіри є причиною підвищеної секреції сальних залоз. На промокальному папері залишається жирна пляма. І хоча у період статевого дозрівання жирна шкіра часто покри-вається прищами і вуграми, вона має одну перевагу — надли-шок шкіряного сала запобігає висиханню шкіри. На жирну шкіру частіше, ніж на суху потрапляють пил і бруд. Так що ідеальний спосіб очистити таку шкіру — вмиватися водою за допомогою мильного крему і очищувальних брикетів. Підвищена жирність шкіри може бути викликана різними причинами — порушенням\nфункцій ендокринної системи, кишковика та іншими захворю-ваннями.\nЩоденний догляд за жирною шкірою передбачає особливо ретельне її очищення. Не рекомендується вмиватися гарячою водою, тому що діяльність сальних залоз від того тільки підви-щується. Гарячу воду достатньо використовувати 2–3 рази на тиждень, в інші дні слід вмиватися холодною водою, яка тонізує шкіру, поліпшує її живлення, звужує пори і зменшує жирність. Ко-рисно протирати шкіру льодом з настоянок звіробою, календу-ли, м’яти, кореня змієголовика, листя горобини. При жирній, пористій шкірі корисні маски: білкові, білково-лимонні, білково-камфорні, плодоовочеві, дріжджові та з перекисом водню.\nДогляд за змішаною, або комбінованою, шкірою залежить від типу шкіри на різних частинах обличчя: для жирних частин вико-ристовуються креми для догляду за жирною шкірою, для сухих — за сухою.\nСуха шкіра насправді виглядає сухою, іноді лущиться і часто здається натягнутою. Через недоліки захисного шару шкіряного сала вона сильно реагує на перепади температури. У людей, у яких капіляри розташовані близько до поверхні, шкіра часто буває сухою, це сприяє більш швидкій втраті вологи. На сухій шкірі рідше, ніж на жирній, з’являються прищі, вона легше лопається і грубішає (особливо на вулиці). Суха шкіра обличчя при ще більшому пересушуванні рано старіє. Тому її не слід перегрівати на сонці, та використовувати спеціальні препарати для надання шкірі штучної засмаги, а також застосовувати косметичні засо-би, які містять значну кількість етилового спирту. Протипоказан-ням для сухої шкіри є як гаряча, так і дуже холодна вода. Навіть погодні умови, сильний вітер, негативно впливає на суху шкіру. Один раз на тиждень для «підживлення» шкіри бажано наклада-ти маску з жирних кисломолочних продуктів, наприклад, із сиру (жирного), сметани.\nДобре освіжає суху шкіру вмивання холодною водою з дода-ванням натурального молока. Для спеціального догляду рекомен-дується протирати шкіру з ранку льодом з настоянки звіробою, календули, м’яти, кореня змієголовика, листя горобини. Для пом’якшення пористих частин слід користуватися рідкими кре-мами або кремами для жирної шкіри. Два-три рази на тиждень\nдобре робити маски з дріжджів та перекису водню або молока, білково-жовтково-лимонні чи овочеві. Раціон харчування має певний вплив на суху шкіру. Тому необхідно включати в їжу зе-лень, овочі та фрукти, які містять такі вітаміни, як А, С, E, D, F. Їжа повинна бути різноманітною, поживною, але не тяжкою.\nНайчастіше трапляється змішаний тип шкіри обличчя з жир-ною центральною частиною, включаючи лоб, ніс, підборіддя, і сухою шкірою на щоках, навколо очей і на шиї. При змішаній шкірі рекомендуються диференційовані засоби та методи догляду за нею. При жирній шкірі корисне вмивання, а при сухій — ні. Але, якщо різниця між сухими й жирними ділянками не дуже велика, то простіше користуватися для всього обличчя очищувальним мо-лочком. Тонік для сухої шкіри повинен бути більш рідким, ніж той, яким користуються для жирної центральної ділянки обличчя. Добре використовувати контрастне умивання: теплою і холод-ною водою. Живлять і зволожують комбіновану шкіру креми на-півжирні або гідратуючі.\nКрім наведених типів шкіри, лікарі-косметологи виділяють ще один — це старіюча шкіра. Вона може бути як сухою, так і жир-ною або змішаною. З роками старіє весь організм, а відповідно і шкіра втрачає свій колір, пружність, еластичність, стає змарнілою, знежирюється і зневоднюється. Виникають зморшки, як дрібні «гусячі» або «курячі» лапки навколо очей, так і глибокі: носо-губні та лобові. Старіюча шкіра потребує як підвищеної уваги, так і дог-ляду, а косметичні процедури і засоби можуть тільки дещо подо-вжити її «молодість». Насамперед, слід берегти шкіру від пере-грівання (сильної засмаги), від морозу, вітру. Корисно накладати компреси з цілющих трав, таких як розмарин, шавлія, м’ята, ме-ліса, рум’янок, столітник, хвощ, петрушка, квітки липи та ін. По-всякденний догляд за будь-якою шкірою необхідний для вирішення трьох завдань: її очищення, пом’якшення та захист від шкідливого впливу зовнішнього середовища. В процесі цього зі шкіри вида-ляються частинки її власної життєдіяльності, пил, декоративна косметика, створюються оптимальні умови для всіх її життєво-важливих функцій: дихальної, теплообмінної, захисної та інших. Очищення необхідне будь-якій шкірі в різному віці. Найпоширені-ший спосіб очищення — вмивання водою, але вона містить хлор, солі та інші небажані речовини. Тому необхідно вмиватися один\nраз, бажано вранці. Для очищення шкіри ввечері рекомендовано використовувати лосьйони, рідкі креми, олії та соки. Не слід часто користуватися милом або мильним кремом, які сушать шкіру. Для шкіри дуже корисна короткочасна дія холодної води і протирання її льодом (але тільки вранці — холодні процедури на ніч можуть спричинити безсоння); систематичне вмивання теплою або гаря-чою водою прискорює старіння шкіри, розширення пор, збільшен-ня сухості при сухій шкірі та жирності при жирній.


Ліжко Венеція Люкс від української фабрики меблів Естелла. Огляд продукції.\nЯк і ліжко моделі Венеція, Венеція люкс – це розкіш, шик і зручність в одному флаконі. У неї є, мабуть, тільки один недолік: з такою ліжка зовсім не хочеться вставати. Тахта Венеція люкс – це те, про що Ви давно мріяли. Багатство кольорів і відтінків порадує навіть найвибагливішого цінителя вишуканих і якісних меблів.\nЛіжко «Венеція Люкс» є більш розкішною, люксовою версією моделі «Венеція». Дизайн витриманий в строгих тонах, при цьому збережені плавні вигнуті лінії, що разом надає цьому ліжку особливий шарм, шик і елегантність.\nУ порівнянні з «Венецією», в «Венеції Люкс» більш висока спинка і низьке підніжжя. Модель виконана з натурального дерева, представлена в різних відтінках і розмірах.\nПалкість романтики й буржуазний шик – «Венеція Люкс» стане родзинкою Вашої спальні.\n«Венеція Люкс» комплектується гнутими ламелями з букової фанери товщиною 8 мм. Завдяки особливій зігнутої формі, ламелі забезпечують додатковий ортопедичний ефект і комфорт. Кількість ламелей на одне спальне місце Ви можете дізнатися з таблиці:\n+80 мм\t+60 мм\t820 мм


Від радянського Станіслава до українського Івано-Франківська. 1944-2013 (1958 рік) - 22 Серпня 2013 - НСКУ: Івано-Франківська обласна організація\nГоловна » 2013 » Серпень » 22 » Від радянського Станіслава до українського Івано-Франківська. 1944-2013 (1958 рік)\nВід радянського Станіслава до українського Івано-Франківська. 1944-2013 (1958 рік)\nМузика і квіти\nСтаніслав у ті часи мав вельми насичене культурне життя. До прикладу, взимку у місті гастролювали солісти Закарпатської обласної філармонії, а також Азербайджанської філармонії. Приїжджали сюди й київські та московські виконавці, а також гості з Білоруської РСР.\nПрихід весни у Станіславі зустрічали поетичними рядками, а по області – початком сільськогосподарських робіт.\nВлітку ж на сторінках «Прикарпатської правди» визначали претендентів на звання власника найкращого квітучого балкону.\nЛітаком – у Дрогобич!\nЗ 7 лютого відкрито регулярне повітряне сполучення між Станіславом та Дрогобичем. Політ тривав 35 хвилин, коштував 40-45 карбованців, а літак вміщував 10 пасажирів. О 10:00 відбувався виліт зі Станіслава. Літак прибував у Дрогобич о 10:35. Виліт з Дрогобича – о 10:55, прибуття до Станіслава – об 11:30.\nА з 13 липня щоденно почав курсувати експрес-автобус ЗИЛ-127 за маршрутом Київ-Станіслав через міста Ровно – Львів. Автобус відправлявся зі Станіслава о 20:25 і прибував до Києва об 11:00 наступного дня. В автобусі було 32 місця. Для багажу – окреме місце. Вартість квитка 97 крб. 60 коп.\nПоки ж Станіслав насолоджувався благами цивілізації та можливостями транспорту, у Вовчинцях ніяк не могли провести електричне світло.\nКоли зародилась ідея Палацу спорту?\nУ 1958 році у Станіславі заговорили про необхідність доставки хлібобулочних, молочних продуктів і навіть кулінарних виробів на дім. Оскільки в обідній та післяробочий час біля прилавків збирались дуже великі черги. Ускладнювалось все і тим, що при великій кількості прилавків присутніми були тільки декілька продавців. Нічим не нагадує нинішні каси у супермаркетах?\nА ще на сторінках газети «Прикарпатська правда» піднімалось питання про необхідність будівництва Палацу фізкультури в Станіславі. Фатальне питання. Здається, воно не вирішується у нашому місті десятиліттями.\nПочатки музично-драматичного театру\nУ 1958 році у «Прикарпатській правді» з’явилась публікація про спорудження музично-драматичного театру. Поки що то був тільки проект, опис якого дещо відрізняється від театру, який ми маємо сьогодні. Принаймні, точно бракує колон:\n«Приміщення театру проектується спорудити з цегли, облицьованої місцевим білим вапняком Доброводського родовища, цоколь буде з сірого граніту. Головний фасад матиме вигляд шестиколонного портика з лоджією за колонами. Віконні прорізи в глибині лоджії передбачається заповнити вітражами з кольорових прозорих пластмас або кольорового скла. Тема вітражів – побут, праця і мистецтво українського народу.\nЗал для глядачів розрахований на 800 місць. Він матиме партер, два яруси балконів, фойє, виставочні приміщення, вестибюль, кулуари навколо залу.\nСцена передбачається механізована, обладнана електроапаратурою. В залі для глядачів постійно підтримуватиметься режим повітря відповідної температури, для цього буде встановлене спеціальне обладнання».\nВід гуртожитку партійної школи – до Духовної Семінарії\nА ще 1958 – рік, коли Станіслав отримав приміщення теперішньої Духовної Семінарії, що на вулиці Василіянок. Тоді вулиця носила назву Панфіловців, а сама будівля мала слугувати гуртожитком радянсько-партійної школи.\nЗа матеріалами газети «Прикарпатська правда» (1958 рік)


Транспорт в Україні можуть знову зупинити - Шмигаль » Слово і Діло\nШмигаль допустив повторну зупинку громадського транспорту\n27 червня 2020, 00:02\nРобота громадського транспорту в деяких регіонах України може бути знову заборонена на тлі зростання нових випадків коронавірусної хвороби.\nПро це заявив прем'єр-міністр України Денис Шмигаль, передає BBC News Україна.\n«Є зростання кількості хворих. Щодо закриття транспорту - це можливо в деяких містах і областях. Не виключено, що в окремих містах чи областях доведеться за рішенням місцевих комісій повернутися до закриття транспорту», - зазначив він.\nШмигаль також додав, що рішення про закриття транспорту в Києві залежить від місцевої влади.\nРаніше стало відомо, що влада Києва розглядає питання можливості повернення жорсткого карантину в столиці.\nКарантин Транспорт Денис Шмигаль Коронавірус в Україні