ЗА ПРОТЕЇНОМ НА ПОВНІЙ ШВИДКОСТІ — Велика рогата худоба - цікавий блог\nшвидкість усіх технологічних процесів:\nрозподілення в траншеї,\nЧасто спостерігаємо, що навіть за найменшої затримки будь-якого із цих процесів, керівники втрачають спокій та починають нервувати: «Ми не встигаємо…». Зупинка процесу відразу помітна власникам, які починають рахувати втрати від простоювання техніки та, зрештою, від затягування процесу заготівлі. Це одна із найголовніших швидкостей та отримані емоції під час спостереження за нею рівноцінні участі у перегонах по бездоріжжю.\nАле є й інші "швидкості". І дуже важливо враховувати їх усі та не жертвувати однією на користь іншої.\nЯкі це "швидкості"? На що вони впливають?\nПо-перше, це швидкість прив'ялювання – чим швидше пройде цей процес, тим менше втратимо цукрів під час "голодного обміну " в рослині. Як часто ми відчували хвилювання або тривогу, дивлячись одночасно на скошену масу та на похмуре небо, розуміючи, що ми втрачаємо цю швидкість та не встигаємо сьогодні, а це значить, що ми втрачаємо ще одну швидкість, про яку згадаємо нижче (табл. 1).\nВтрачаючи на швидкості прив'ялювання, ми втрачаємо суху речовину та енергетичну цінність корму. Як бачимо з результатів досліду, якщо порахувати сумарно, то за перші 24 години втрачається 7% енергії (суха речовина + поживність), а за 48 годин – 14%. Тільки на цьому етапі 14% наших площ можуть бути використані в пусту, та окрім того, що ми не отримаємо з них поживні речовини, ми ще витратимо кошти на закупівлю концентрованих кормів. Існує ще одна негативна новина: за 48 годин ми втрачаємо практично 50% цукрів, а це вже позначиться на співвідношенні цукру та буферної ємності та в кінцевому результаті – на якості майбутньої ферментації.\nДругий тип швидкості – це швидкість укриття, або швидкість герметизації місць зберігання. Поки є доступ свіжого повітря в масу, а воно може проникати на глибину до трьох метрів, – уся аеробна мікрофлора продовжує живитися, і їсть вона те, що призначене для наших корів. Занизьку швидкість герметизації, зазвичай, можна побачити в аналізах через кількість оцтової кислоти та спиртів. Високий їх вміст – це втрати поживності та накопичення шкідливих, антипоживних речовин після метаболізму небажаної мікрофлори. Також ці показники є відповіддю на наступні питання:\nчи потрібно робити проміжне укриття маси на ніч?\nчи потрібно збільшувати швидкість герметизації?\nАналізуючи ці втрати на прикладі наведеного досліду (рис. 1), ми повинні дивитись не тільки на втрати сухої речовини, хоча 5% за 24 години – це досить значний показник, але ще й на втрати цукрів. Адже це, як ми вже знаємо, також вплине на якість ферментації, особливо в культурах, бідних на цукри та з високою буферною ємністю (з високим вмістом протеїну та/або золи). Також, впродовж цього часу будуть розвиватися шкідливі аеробні макроорганізми, такі як гриби та дріжджі, та ми побачимо високий вміст небажаних продуктів ферментації в лабораторних дослідженнях. При цьому корисні молочнокислі бактерії будуть слабо активними в умовах доступу кисню, тому що для них краще анаеробне середовище, тобто пік їх зростання наступить пізніше, а ми в результаті втратимо ще в одній, наступній, швидкості.\nІснує швидкість, яка зовсім не помітна під час силосування, але яку можна побачити за наслідками. Тобто, слід аналізувати перед наступним сезоном та робити висновки на майбутнє. Мова йде про швидкість зменшення рН. І, хоча для класичного, сухого, сінажу це може виявитися не вартим уваги, оскільки консервація відбувається за рахунок фізіологічної сухості рослини, але давайте подивимося на реалії. Навіть сухий сінаж, з вологістю 50-55%, має рН біля 5,0 та містить 5-6% молочної кислоти. Тобто, все одно ми маємо зменшення рН та повинні звернути увагу на цю швидкість.\nЩоб розібратися з цим питанням розіб'ємо його на два:\nУсі ми розуміємо, що зниження рівня рН впливає в першу чергу на активність небажаної мікрофлори: ентеробактерії, лістерії, клостридії та ін. Поки рН не знижено, вони активні та відбувається процеси розпаду, в тому числі розпад протеїну до аміаку. Саме за цим показником ми можемо побачити швидкість зменшення рН. Відсоток аміаку від загального азоту. Його вміст повинен бути в межах 10%, але треба розуміти, що з підвищенням вологи активність цього процесу буде вищою, тому більш сухі сінажі можуть мати і менше 10% аміаку, а більш вологі – трохи перевищувати цей рівень. Щоб побачити важливість цього показника, давайте уявимо, що ми заготовили сінаж з сухою речовиною на рівні 40%, сирим протеїном – 20% та аміаком – 13% від загального азоту. Тобто, в 1 т сінажу маємо 400 кг сухої речовини і відповідно 80 кг сирого протеїну, але, якщо рівень аміаку знизити до 10%, то кількість сирого протеїну підвищиться на цю ж різницю (на 3%) та будемо мати вже 82,4 кг сирого протеїну в кожній тонні сінажу. Різниця в 2,4 кг сирого протеїну – це всього лише перевищення на 3%, а аміак може скласти й 17%, а іноді – 20 і більше відсотків. Не важко порахувати, що в наведеному прикладі підвищення швидкості зниження рН призведе до економії понад 5 кг шроту (2,4 кг сирого протеїну) на кожній тонні сінажу.\nБільш наглядно ефект від швидкості зниження рН можна побачити за вмістом байпасного протеїну. Зменшується процес протеолізу та, відповідно, зберігається більше чистого протеїну рослини. І, якщо розглядати фракції протеїну, як ми бачимо на рисунку 2, за використання інокулянту та високої швидкості зниження рівня рН, фракції А (аміак, аміди, аміни…) стає менше, а кількість фракцій чистого протеїну (В1, В2, В3, С) зростає. Це нам дає більше протеїну, що не розщеплюється в рубці (байпасний протеїн) і відповідно економію на дорогих джерелах байпасного протеїну в раціоні (Рис 3).\nЄ ще одна важлива складова. Після скошування в рослині замість фотосинтезу відбувається процес розпаду поживних речовин. В основному це цукор, який ми втрачаємо під дією ферментів рослини. Це процес відмирання клітин, який ми називаємо "голодним обміном". Він супроводжується великими втратами енергії у вигляді тепла (термогенез). Під час голодного обміну вуглеводи розпадаються на вуглекислий газ та воду з великим виділенням тепла.\nОсновними каталізаторами цього процесу виступають волога, кисень та кислотність. Тобто, разом зі швидкою герметизацією для зупинки голодного обміну та відмирання клітин рослини також важлива кислотність та швидкість її зменшення.\nЩоб розібратися з впливом рН та швидкості його зниження на якість корму та зрозуміти як на максимальній швидкості наблизитися до бажаного результату, а це максимально можливе споживання сухої речовини коровами при зменшенні використання концентратів в їх раціонах, треба розібратися з одним базовим питанням.\nКоли ми кажемо про технологію заготівлі, то ми завжди маємо на увазі такі питання як трамбування, фаза скошування та продуктивність техніки. Але, як відмічалося раніше, усі "швидкості" повинні буди збалансовані та не випереджувати одна іншу. Силосування – це збереження поживної цінності рослин, максимальне запобігання псуванню. І це можна отримати завдяки швидкому синтезу молочної кислоти та швидкості досягнення необхідного рівня рН. Задля цього треба рахувати коефіцієнт ферментації, який завчасно відобразить на що ще треба звернути увагу. В розрахунку цього коефіцієнта використовується кількість цукрів, рівень сухої речовини в сировині та буферна ємність.\nЩоб зрозуміти, що таке буферна ємність, треба знати те, що однакова кількість молочної кислоти не приведе до однакового рівня рН в різній масі. Протеїн та зола будуть зв'язувати кислоти, іноді навіть використовується термін "кислотозв'язувальна здатність". Чим більше протеїну та золи в масі, тим більше треба молочної кислоти для досягнення безпечного рівня рН. А кількість молочної кислоти завжди лімітована кількістю цукру в рослині, який можуть використати молочнокислі бактерії. Тому в розрахунку коефіцієнта ферментації завжди враховується співвідношення буферної ємності (необхідна кількість молочної кислоти) та цукру (як сировини для її виробництва).\nКФ = СР + 8 × Цук / БЄ,\nде: КФ – коефіцієнт ферментації;\nСР – суха речовина в сировині;\nЦук / БЄ – співвідношення цукру та буферної ємності.\nЩоб культура силосувалася легко, коефіцієнт ферментації повинен бути вище 40-45.\nТаблиця 2. Співвідношення цукру та буферної ємності для деяких культур\nКультура Цукор Протеїн Буферна ємність Цук / БЄ СРмін. КФ\nЖито зелене 135-70 155 56 1,2-2,4 26-35 45\nЗерносінаж 60 110 40 1,5 33 45\nУ цій таблиці СРмін. позначена мінімальна ціль для прив'ялювання, з метою досягнення безпечного коефіцієнту ферментації (45). На цю ціль безпосередньо будуть впливати кількість цукру, втрати якого ми розглянули вище, кількість протеїну, яка може бути вищою, ніж наведено в табл. 2, та кількість сирої золи. Для жита кількість цукру 135 г/кг СР вказана для моменту скошування. Але враховуючи, що для прив'ялювання на початку травня треба більше часу, що суттєво підвищить втрати цукрів, рекомендація прив'ялювання до 26% СР є чисто теоретичною.\nЩоб вплинути на швидкість зменшення рН треба вибирати інокулянт з самими ефективними та стійкими бактеріями. Твердження, що всі бактерії однакові, таке саме безглузде, як і твердження, що усі тварини дають однакову кількість молока. В науковому середовищі є багато визнаних та неоднозначних речей. У чому науковці одностайні, так це в тому, що найефективнішими для ферментації є деякі штами Lactobacillus plantarum, які краще використовують цукри та ефективні в ферментації молочної кислоти. Але бактерії також повинні бути стійкими та активно розмножуватися в різних умовах.\nУ траншеї всі процеси відбуваються динамічно: зменшується рівень рН, зростає температура, також в широкому діапазоні коливається вологість та бактерії повинні бути осмостійкими, тобто бути активними при вологості нижче 65%. Бажано, щоб вони могли використовувати геміцелюлозу. Знайти такі штами дуже важко. Наприклад, науковці компанії ADDCON для виробництва інокулянту Кофасіл Лак відібрали з природного середовища біля 2000 штамів та після тестування на стійкість, швидкість ділення та використання широкого спектру цукрів і геміцелюлози, відібрали лише 2.\nОстання швидкість, а саме швидкість зменшення рН, потребує уваги не менше від інших. Тому для неї треба створювати умови, за рахунок інших "швидкостей", завжди балансувати між фазою скошування (це цукри та протеїн), часом прив'ялювання (за сприятливих умов) та цільовими показниками для прив'ялювання, розуміючи, що втрати зростають. Цю швидкість треба відстежувати за кількістю аміаку та робити правильні висновки про активність бактерій. Бо якщо в нас не вийде, то ми втратимо і в кількості корму, і в його якості, а далі – і в споживанні раціону та кількості концентрованих кормів у ньому.\nВалерій Алєксєєв, керівник проекту ТОВ "ТЕКРО"; технічний консультант ADDCON\nДІЗНАТИСЯ БІЛЬШЕ ПРО СИЛОСУВАННЯ ПРОДУКТАМИ ADDCON\nПрочитано 1347 разів\tВідредаговано Вівторок, 05 травня 2020 10:43\nБільше в цій категорії: « П'ятдесят відтінків силосу ЛЮЦЕРНА ВІД А ДО Я | ВИРОЩУВАННЯ ЛЮЦЕРНИ та особливості догляду | ПРИБУТОК на ЛЮЦЕРНІ | TEKRO 1ч »


"живопис". Усі новини, помічені "живопис" на Мета Новинах.\nПри цьому учасниці також продемонструють Холостяку свої фігури. Нагадаємо, дівчата перетворилися на тайських принцес заради Холостяка. У п'ятницю, 3 квітня, глядачі побачать новий випуск улюбленого шоу "Холостяк-10" на телеканалі СТБ. Макс запросить трьох дівчат на групове побачення в одному з…\nПісля карантину ми будемо раді вітати всіх у Національному заповіднику Софія Київська. https://www.instagram.com/sophia_of_kyiv/?hl=uk . З метою уникнення поширення коронавірусної інфекції COVID-19 в Україні запроваджено карантин. Відтак усі музейні заклади країни закриті. Колектив Національного… — 30.03.20 16:44\n11 Telegram-каналів про літературу, на які варто підписатися\nКому варто підписатися: шанувальникам нон-фікшн і знижок на книжки. Кількість каналів у Telegram невпинно зростає. Це стосується і тих, які присвячені літературі та видавничій справі. І не дивно, адже це зручний майданчик для читачів, авторів, літературних критиків, а також багатьох інших фахівців… — 27.03.20 12:00\n… рівні відзначається 120-річчя з дня народження видатної української художниці Катерини Білокур (1900-1961). Майстриня народного декоративного живопису, представниця наївного мистецтва народилася у селі Богданівка Пирятинського повіту Полтавської.\nZN.UA зібрало всі варіанти\nНаціональний музей у Львові імені Андрея Шептицького та філії Національний художній музей України (Київ) 12 березня в Україні ввели карантин, який попередньо повинен був тривати до 3 квітня. Але на засіданні Кабміну 25 березня було прийнято рішення продовжити його до 24 квітня , тобто,…\n… рівні відзначається 120-річчя з дня народження видатної української художниці Катерини Білокур (1900-1961). Майстриня народного декоративного живопису, представниця «наївного мистецтва» народилася у селі Богданівка Пирятинського повіту Полтавської.\nЗірка спробувала зайнятися живописом і, сходе, їй вдалося дуже непогано.\nЄгоров народився 25 березня 1925 року у Знам'янці Кiровоградської областi Грекова. Пiд час навчання в училищi Борис Єгоров визначився з жанрами художникiв. З 1951 року брав участь у багатьох обласних, республiканських та мiжнародних Кiровоградський обласний художнiй музей презентував вiртуальну… — 25.03.20 17:32\nКостромічова на карантині намалювала автопортрет\n… їй дарують її фани. Ведуча проекту "Топ-модель по-українськи" Алла Костромічова вирішила на карантині згадати те, чому її навчили на курсах з живопису. — 24.03.20 17:17\nМузеи мира создали бесплатные онлайн экскурсии на время карантина\nСвітовий карантин примушує людей не залишати домівки. Світовий карантин примушує людей не залишати домівки. І щоб поціновувачі живопису не сумували, перебуваючи в ізоляції, музеї зробили безкоштовний доступ до відомих експозицій.\nЦей тест створено не для перевірки знань - він розважальний. Подорожуйте історією та відкривайте чудові зразки зображувального мистецтва. Ми підготували для вас вже традиційний тест для вихідних. Цього разу вам треба впізнати, яку історичну подію зобразили на картині. Тут античність, нова й новітня… — 22.03.20 14:14\nНа індонезійському острові археологи виявили артефакти, яким близько 26 тисяч років\nНа індонезійському острові Сулавесі археологи виявили унікальну знахідку - кам'яні артефакти із зображеннями сонця та буйвола, яким близько 26 тисяч років. На індонезійському острові Сулавесі археологи виявили унікальну знахідку – кам’яні артефакти із зображеннями сонця та буйвола, яким близько 26… — 21.03.20 14:04\nНаталія Сіма-Павлишин - переможниця творчого конкурсу "Осяяні любов'ю"\nДнями було підбито підсумки всеукраїнського творчого конкурсу "Осяяні любов'ю. Наталія Сіма-Павлишин – переможниця творчого конкурсу "Осяяні любов’ю". Днями було підбито підсумки всеукраїнського творчого конкурсу "Осяяні любов’ю. Батьківство та материнство", організованого медичною компанією… — 20.03.20 18:32\nКропивницький: містян запрошують на віртуальну екскурсію до музею Осмьоркiна\nХудожньо-меморiальний музей Олександра Осмьоркiна, що у Кропивницькому, запрошує про талановитого художника, професора живопису Олександра Осмьоркiна, Художньо-меморiальний музей Олександра Осмьоркiна, що у Кропивницькому, запрошує всiх шанувальникiв образотворчого… — 20.03.20 15:14\nНа час карантину художньо-меморіальний музей Олександра Осмьоркіна в кропивницькому запрошує на віртуальні екскурсії. На час карантину художньо-меморіальний музей Олександра Осмьоркіна в кропивницькому запрошує на віртуальні екскурсії. Про це повідомляє міська рада Кропивницького. … — 20.03.20 10:54\nУ підсумку чіткі перспективи для продовження навчання сумчан у польських навчальних закладах. Цю ошатну будівлю на вулиці Псільській у Сумах добре знають городяни різного віку. Адже саме в цьому приміщенні у 1977 році одержала постійну прописку дитяча художня школа, в якій навчаються особливі діти … — 14.03.20 09:00\nВ портретах художник намагається осягнути глибокий внутрішній світ своїх героїв. Олександр Іванович уміло передає широкий спектр переживань та емоцій людської натури. 3 березня 2020 року Черкаський обласний художній музей презентував персональну виставку Мої улюблені образи художника з м.…


Binance Liquid Swap додає пул ліквідності DUSK/USDT | Binance Support\nBinance Liquid Swap додає пул ліквідності DUSK/USDT\nМи раді оголосити, що Binance Liquid Swap відкрив пул ліквідності DUSK/USDT.\nДодайте ліквідність у пул ліквідності DUSK/USDT прямо зараз і отримаєте частку від 850 000 DUSK у винагородах за прибутковий фарм. Користувачі будуть отримувати регулярні винагороди за прибутковий фарм, коли будуть розподілені винагороди у розмірі 850 000 DUSK.\nПри додаванні коштів у пул ліквідності або видаленні коштів з нього, може стягуватися комісія за транзакцію. Додаткові відомості, будь ласка, перегляньте у посібниках нижче.


Про майбутнє Хмельницького університету управління та права - Незалежний громадський портал - Новини Хмельницького\nПро майбутнє Хмельницького університету управління та права\nОпубліковано: 01.02.2013 | 84 коментарі поділитись: Facebook або Tweeter\nРуслан Стефанчук. Фото з "Фейсбуку"\nЗ великою цікавістю ознайомився сьогодні із результатами прес-конференції шановного ректора Хмельницького університету управління та права О. М. Омельчука. Оскільки там доволі часто згадувалось моє ім’я, тому дозволю собі надати декілька ремарок, щодо цього палкого виступу.\nПочну із того, що я є випускником славетного Хмельницького університету управління та права. І де б я не перебував та які б високі посади не обіймав, мені завжди буде не байдужа його доля. Тим паче, що я є представником першого випуску і як ніхто інший, з своїми колегами, пройшов горнило становлення та несу моральну відповідальність за його майбутнє. Так сталось, що свого доля пов’язала мене на тривалі роки із цим навчальним закладом. І попри те, що сьогодні у мені інше місце роботи та проживання, мені звичайно не байдуже, що буде з моїм університетом. Адже в цьому виші залишились мої друзі, колеги та учні, із якими я підтримую теплі та дружні стосунки. І тому я завжди уважно відслідковую і цікавлюсь чим живе університет та колектив.\nЩо стосується офіційного листа (про зменшення кількості акредитації університету), який зворушив громаду після відкритого оприлюднення на моїй сторінці у Facebook, то невже Ви думаєте, що я, як людина, яка тривалий час напрацьовувала собі репутацію, можу спуститись до того, щоб розповсюджувати неперевірені речі. Після отримання цього документу я, в першу чергу, зв’язався із департаментом акредитації та ліцензування Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, де мені підтвердили правдивість цієї інформації. Крім цього 29.01.2013 року (за два дні до прес-конференції) я звернувся із офіційною заявою до Міністерства про надання мені особисто витягу, який передам усім заінтересованим особам щодо ситуації, яка склалась. Адже все в цьому житті я роблю відкрито, тому що вважаю, що благі речі слід робити із «відкритим забралом».\nТепер про саму прес-конференцію. На жаль, я так і не почув від керівництва жодного спростування цієї інформації. Усі палкі промови та заклики нічого не важать. Потрібно було просто витягнути інший документ, яким спростовується документ, що був поширений до того. І крапка. Але мабуть такого документа все ж таки не існує. І тому реальність все ж таки близька до тієї, яка описана у цьому документі.\nБентежить інше. Навіть якщо повірити, тій легенді, що ректорат не знав про таке рішення, то виникає принаймні декілька питань. Перше, чому вже пройшов місяць від засідання Акредитаційної комісії МОН (27.12.2012 р.), а ніхто навіть не поцікавився про її результати. Чи свідчить це про турботливість, чи бодай компетенцію керівника? Я згадую, що попередні ректори і В.К.Андрушко, і В.М.Олуйко місяцями не вилазили з Міністерства. А це в період, коли в Україні, провадиться абсолютно справедлива політика Міністерства освіти та науки на наведення ладу у вищій освіті та йде скорочення навчальних закладів, дозволити собі місяць не цікавитись долею своєї акредитації і, натомість, прибаюкуючи вводити усіх в оману, що в нас все добре – це, вибачте, фарисейство.\nЧи знаєте Ви, скільки вдячних листів та відгуків отримав я після оприлюднення цієї інформації, та скільки додаткових друзів попросились до мене у соцмережах? Тому що людям потрібна правда, якою б гіркою вона не була, а не солоденька брехня. Інколи тільки хірургічне втручання може вилікувати невиліковно хворий організм.\nВи на прес-конференції стверджуєте, що ректорат університету першим повинен коментувати ці рішення. Але як же їх коментувати, коли Ви про них не знаєте самі, чи, не хотілося б у це вірити, утаємничуєте від громадськості, від обласної ради та адміністрації, від колективу, від студентів. Я переконаний, якби обласне керівництво було проінформовано про таку проблему, то воно б надало усю можливу допомогу у сприянні щодо вирішення цього важливого для розвитку освіти регіону питання.\nБуду відвертим. Стан на сьогодні в університеті, на мою думку, катастрофічний. Але цей стан ніхто не привніс зі сторони. Це результат Вашої бездіяльності! На сьогодні ми стоїмо на тому ж рівні, як і вісімнадцять років тому. Тоді ще в далекому 1995 році, коли інститут, тільки починав спинатись на ноги, у штаті з права був тільки один доктор юридичних наук, професор, мій дорогий вчитель Р. І. Кондратьєв. Так залишається і зараз. Це тому, що інших докторів юридичних наук за основним місцем роботи просто немає. Незрозумілі амбіції керівництва змусили їх перейти у інші вищу навчальні заклади та наукові установи, де їх поважають та цінують. Окремі із докторів юридичних наук, які знаходяться в університеті сумісниками, також висловлюють своє бажання попрощатись із університетом. А без докторського колективу, який є основою будь-якої акредитації та збирався по крупицях, не буде ні акредитації ні ліцензування. Ось це реальність. Все решта – вигадка!\nЗрозумійте, не треба шукати ворога зовні, як ви це намагаєтесь по-дитячому представити громадськості. Як говорив професор Преображенський з булгаківського «Собачого серця»: «Розруха, вона не в туалетах, вона у головах людських». Тому найлютіший ворог університету це власна некомпетентність та фарисейство окремих із його керманичів. Пора дорослішати та брати відповідальність на себе. Адже є час збирати розкидати каміння, а є час його збирати. І кожен отримає по заслугам його.\nІ тепер про післясмак, який в мене залишився після перегляду цієї прес-конференції. Я не буду зупиняти свою увагу на тому, як фаховий юрист із легкістю дозволяє собі оприлюднювати будь-які персональні дані інших осіб, з порушенням усім вимог чинного законодавства, а також рішення Конституційного Суду України у справі Г.К.Устименка. Думаю, що тут повинні свою оцінку надати відповідні компетентні органи та звірити поведінку шановного колеги із вимогами закону про захист персональних даних. Але точно знаю, що якби цю енергію та на виконання своїх прямих обов’язків, то результат був би кращий.\nОкремо тільки я хотів би відреагувати на репліку щодо мене та моєї родини. І хоча це доволі особиста тема, але все ж таки я відповім. Формування університету було не простим. І тому в ХУУПі завжди існувала така традиція – працювати по декілька членів з однієї сім’ї. Переважно, це були фахові люди, які відповідали своїм займаним посадам (доктори та кандидати наук). Такі вже були часи та традиції.\nТа особливо мені приємно, що Олег Миколайович продовжує ці традиції, працевлаштовує в університеті свою сестру та маму, дочок двох проректорів, своїх кумів та знайомих, подекуди встановлюючи окремим із них доплати та надбавки, яких чомусь не мають інші працівники університету. І це при тому, що у вишах завжди були проблеми із навантаженням для штатних працівників.\nІ замість висновків. Будучи оптимістом, мені все ж таки здається, що вихід завжди є. Я думаю, що керівництво області, яке я знаю щиро опікується станом освіти в регіоні, повинно вжити низку невідкладних заходів.\nНасамперед, мені видається, слід вирішити питання із керівництвом, яке, я переконаний, підвело обласну владу, не справилось і поставленою перед ними задачею, займалось утаємниченням від влади, колективу та громадськості суспільно важливої інформації.\nДругим етапом, могло б стати заведення в університет фахового «кризового менеджменту», який би запропонував конкретну програму виходу університету із кризи. Щодо конкретних осіб, то я переконаний, що мудрість та досвід керманичів дасть можливість віднайти на Хмельниччині достатньо потужних фахівців-освітян, які мають достатньо натхнення та бажання і могли б сьогодні врятувати університет.\nНа останок, цей план (програма) повинні бути ретельно вивчені та погоджені на рівні керівництва області та Міністерства освіти і науки, а також втілений в життя. Але в основі цього всього повинна бути каторжна та щоденна праця усіх, хто причетний до долі нашого навчального закладу.\nЯ щиро хотів би, щоб моя Alma mater зростала та розвивалась, щоб ще довгі роки випускники нашого університету пишались своєю дотичністю до духу його стін, цінили знання та Вчителя, щоб ця сторінка була перегорнута та на зміну їй прийшла нова ера розвитку Хмельницького університету управління та права.\nДокладатиму до цього усіх свої сил, як випускник та як патріот свого університету.\nвипускник Хмельницького інституту регіонального управління та права, доктор юридичних наук,\nпрофесор, член-кореспондент Національної академії правових наук України,\nЕкс-мер Нетішина Омельчук влаштувала антиагітацію “клона”-домогосподарки – ФОТО\nПитання самостійності Хмельницького університету управління та права винесуть на збори колективу\nРектор хмельницького вишу розголошує персональні дані “невловимого месника” – ВІДЕО\nТеги: Омельчук, Стефанчук, Хмельнциький університет управління та права\nPingback: Студент 3 курсу\nPingback: 4 УЕ\nPingback: Батьківський комітет ХУУП\nPingback: Юрфак КНУ!!!\nPingback: кінець спору\nPingback: болгарский перец\n69 queries in 0,078 seconds.


Архіви КДБ: Хто поширював антирадянські листівки на Мелітопольщині - останні новини Мелітополя Depo.ua\nАрхіви КДБ: Хто поширював антирадянські листівки на Мелітопольщині\nНа Запорізьку область час-по-часу клеять ярлик ледь не "заповідника комунізму". Спростувати це нескладно\n9 липня 2017 13:00\nПортал Depo.Запоріжжя за допомогою архівних документів радянських спецслужб вже неодноразово досліджував так звані "антирадянські прояви" на території Запорізької області, зокрема у другій половині ХХ століття. Попри роками нав'язувану думку, що цей край ледь не "заповідник комунізму", архіви радянських спецслужб доводять абсолютно протилежне. Цього разу вивчаємо документи, що стосуються поширення антирадянських листівок у Мелітополі, - найбільшому місті області після Запоріжжя.\nЗа півтора роки по закінченню німецько-радянської війни, у жовтні 1946 року, у Мелітополі зафіксували черговий прояв "антирадянщини": на території місцевого насосно-компресорного заводу хтось двічі розкидав листівки із загадковим підписом "РМП". Вони були написані від руки друкованими літерами, автор закликав населення міста до протестів проти радянського уряду.\nЕмдебістські нишпорки кинулися розшукувати сміливця, але марно, жодний з агентурно-оперативних заходів результатів не дав. Лише дізналися, що листівки обидва рази знаходили на доріжці від прохідної заводу до насосного цеху. Тож емдебісти припустили, що автор листівок працює саме у цьому цеху. Однак виявилося: у відділі кадрів підприємства відсутні особові справи працівників цеху, де мали б бути документи зі зразками почерків, які можливо звірити з почерком на листівках.\nЧому доблесні нишпорки не вигадали привід, аби негайно відібрати у робітників зразки почерків, – загадка. Але вони терпляче чекали близько двох з половиною років, допоки на заводі розпочали підписувати чергові договори про соціалістичне змагання. Тоді, а це вже був 1949 рік(!) й отримали рукописні папірці, підписані співробітниками насосного цеху\nТаким чином емдебісти встановили автора листівок, ним виявився токар Анатолій Порій, 19-тирічний комсомолець (відповідно, у 1946-му йому було лише 16). Коли надійшло підтвердження від графологів, молодика заарештували. Під час слідства він визнав власне авторство. Причиною виготовлення й поширення листівок, за словами молодого токаря, були матеріальні труднощі, мовляв прагнув змінити життя на краще. Також він розшифрував абревіатуру "РПМ", над якою ламали голови спецслужбісти. Це значило – "Робітнича молодіжна партія", її Анатолій Порій мав намір створити ще 1946 року. Але побачив, що його співпрацівники на листівки майже не реагували (скоріше за все боялися репресій з боку МДБ), тому від цієї ідеї відмовився. Щире зізнання не врятували молодого протестувальника від засудження.\nЩе один епізод "антирадянщини", стався 7 листопада 1962 року, у чергову річницю "жовтневого" перевороту. Того сакрального для усіх комуністів дня, у Мелітополі розповсюдили аж 74 листівки із критикою на адресу тодішнього керівника СРСР Микити Хрущова. Гебісти за почерком встановили, що автор листівок у різний час направляв листи із "брехнями" на адресу Ради Міністрів СРСР, редакцій газет "Правда", "Ізвєстія" та "Правда України".\nНевдовзі автора знайшли. Це був Іван Гербич, 1912 року народження, уродженець села Новоданилівка Мелітопольського району, член комуністичної партії з 1945 року. У тексті доповіді, що з КДБ надійшла на адресу ЦК КПУ, фразу про партійність затриманого хтось із посадовців кілька разів підкреслив червоним олівцем. Пан Гербич мешкав у Мелітополі, мав незавершену вищу освіту і працював інженером з техніки безпеки на заводі "Металонікель".\nКоли гебісти отримали його характеристику з роботи – здивувалися, бо вона виявилася ледь не ідеальною: на гарному рахунку, обирався членом партійного бюро й головою заводського комітету профспілки.\nУ виготовлені анонімних документів Іван Гербич зізнався та розповів, що впродовж 1948 - 1962 років написав до різних компартійних та держустанов 12 анонімних листів. Визнав й поширення більше ніж сімдесяти листівок в ніч на 7 листопада. Звичайно, критичні листівки проти совєтського режиму Іван Гербич писав, бо розумів його брехливість та антилюдяність. Але ж ця сама система зламала і його, тому на допитах причини своєї діяльності він пояснив "політичною незрілістю" й "впливом західних радіостанцій".\nОсь так про це йдеться у звіті КДБ: "Я вдавався до написання анонімних листів і розповсюдження листівок у зв'язку з тим, що болісно, в силу цілого ряду особливостей складу свого характеру, реагував неправильно на події, що відбуваються, часто в своїх діях виходив з суб'єктивних поглядів і на них грунтував свої вчинки. Я хочу відверто сказати, що останні 2-3 роки на зміцнення моїх неправильних поглядів надавало деякий вплив прослуховування радіопередач зарубіжних радіостанцій "Голос Америки", "Бі-бі-сі" та інших."\nЧитайте також: Як комуністи і піонери в Запоріжжі антирадянські листівки поширювали\nЧитайте також: Як чекісти на Запоріжжі малих партизанів відловлювали\nМітки: #архіви #КДБ #історія #Мелітополь #Запорізька область #листівки\nЯк комуністи і піонери в Запоріжжі антирадянські листівки поширювали\nПопри широко тиражовану у СРСР картинку загального "одобрямсу", документи радянських спецслужб свідчать геть про інше\nЯк чекісти на Запоріжжі малих партизанів відловлювали Листівки, здебільшого рукописні, спрямовані проти радянської влади, були одним із найпоширеніших проявів опору впродовж всього часу її існування


Шиба зізнався, хто був з ним у машині під час смертельної аварії (Відео) - «Волинь» — незалежна громадсько–політична газета\nБогдан Шиба наголошує на тому, що величезну підтримку в цей нелегкий час отримав від рідних і близьких людей.\nЛюдина і суспільство 08.10.2020, 11:37\nШиба зізнався, хто був з ним у машині під час смертельної аварії (Відео)\nКандидат на посаду Луцького міського голови Богдан Шиба розповів усю правду про трагедію, яка трапилася в 2006 році – автомобільну аварію, в якій загинуло чотири людини\n12 липня 2006 року неподалік Клеваня сталася летальна автотранспортна пригода за участі тодішнього мера Луцька Богдана Шиби. Автомобіль, в якій перебувало чотири хлопці, виїхав на зустрічну смугу та в’їхав у машину Шиби. У автомобілі Богдана Шиби спрацювали подушки безпеки, тільки тому він із пасажиркою залишилися живими і з важкими травмами були доправлені в лікарню Клеваня.\n«Це дуже страшна аварія, в якій загинули люди. І вона не пройшла безслідно і для мене, тому що з цим тепер треба жити. Коли водій автомобіля збиває пішохода, то навіть якщо він рухався за правилами, все одно він винен, бо він управляє автомобілем. В даному випадку зіткнулися два автомобілі. Тоді винен той, хто порушив правила. Порушили правила хлопці, які загинули, які виїхали мені на зустрічну смугу. Там були очевидці аварії. Проводилось розслідування», – розповідає Богдан Шиба.\nДо тієї аварії я був однією людиною, а після – зовсім іншою\nСлідство встановило, що в ДТП винен водій, який загинув на місці. Кримінальну справу відкрили за фактом аварії з летальним наслідком, а закрили у зв’язку із смертю винуватця аварії, який в’їхав у автомобіль тодішнього мера Луцька Шиби. Ні батьки, ні інші родичі загиблих не подавали апеляції.\n«Найбільша моя провина і біда, що я залишився живим, а вони – загинули. Це страшно – залишитися живим. Навіть якщо немає твоєї вини, якщо ти не порушив правила, а просто їхав. Але ти залишився живим, і в тебе є посада. І в той момент, коли я був ще без свідомості, вже почалась інформаційна розкрутка. Без огляду на те, що покаже слідство, розумієте? Пішла розкрутка в засобах масової інформації. Потім, коли мене перевели з реанімації, мені навіть не дали прочитати ці публікації, щоб я… щоб я не з’їхав з розуму, вибачте. Бо там було все… Найстрашніше, що там було стільки брехні. І про те, в якому стані я був, і про те, що там десь лікарі щось зманіпулювали», – розповідає Богдан Шиба.\nЗа його словами, ніхто не міг зманіпулювати, бо з місця аварії його забирала «швидка допомога» в Клеванську лікарню, а відтак аналізи брали їхні лікарі.\n«Пізніше вже приїхала «швидка допомога» з міста Луцька і забрала мене в Луцьку міську лікарню. А там – на місці ДТП, в лікарні Клеваня, не було ні луцьких лікарів, ні луцьких даішників, ні луцьких прокурорів. І ніхто нічого не міг зманіпулювати. Але в засобах масової інформації розписали так, що потім, напевно, страшно було це читати, і основна моя вина була в тому, що я – міський голова. І залишився живим. І це я тепер мушу носити все життя своє, бо так, мені шкода, що так сталося, мені шкода життя людей, але я не порушив закону і не порушив правил дорожнього руху, навіть швидкості не перевищив, хоч писали там всяке», – каже кандидат на посаду Луцького міського голови.\nБогдан Шиба розказав, що один з тих журналістів, які описували цю трагедію, пізніше, коли його спіткала біда, прийшов до нього і пропросив пробачення за ту брехню, яку поширював у ЗМІ.\n«Це страшна річ. У мене життя поділилося на «до» і «після». До тієї аварії я був однією людиною, а після – зовсім іншою. Я, напевно, почав більше цінувати загальні цінності, з більшою повагою ставитися до всіх людей, як кажуть в народі, і до хороших, і до поганих. Більше став цінувати кожне людське життя. Я вже згадував, що дуже багато коштів витрачаю і на меценатські проєкти: на підтримку культурних, просвітницьких проєктів, але й багато коштів витрачаю на допомогу людям, які цього потребують. Тихенько, не вказуючи свого прізвища, а просто допомагаю. Тому що став гостріше відчувати цінність і важливість кожного людського життя», – каже Шиба.\nТоді і зараз люди згадують, що в автомобілі Богдана Шиби була жінка. В інтерв’ю журналістам він пояснив, чому ввечері в його автомобілі була не дружина, а інша жінка.\n«Вона знайома мені була із виборів, була головою виборчої комісії в місті Луцьку. Ми співпрацювали ще на виборах Президента України, потім на парламентських виборах. Вона здобула другу спеціальність в університеті, і, напевно, могла би працювати в міській раді, і в цьому була мета зустрічі. Вона за місяць чи півтора до аварії вийшла заміж. Заміжня жінка. І мені найбільше жаль, що на неї теж багато бруду було вилито – чого тільки не писали і не говорили. Мені дуже шкода, що так сталося. Більше боляче за неї, ніж за самого себе. У неї були складніші пошкодження. Я півтора року лікувався, вона ж довше. Плюс до того, вона пережила ставлення оточення, оцих таких «свідомих» громадян, які завжди вішають тавро на лоб і ламають людині життя», – пояснив Богдан Павлович.\nПісля того, як Шибу півтора місяці повертали до життя в реанімації, до нього прийшла комісія, аби встановити інвалідність.\n«Я їх вигнав. Якось мені страшно було в такому віці ставати інвалідом. Після того, як мені поставили протези замість поламаних кісток, які не хотіли зростатися, я пішов у спортзал, півтора року займався реабілітацією. На жилах, на зубах… Накачував собі нові м’язи, тому що їх не було. За п’ять років відновив свою структуру, чи як воно… конституцію. Було дуже боляче, але я мусив це подолати, щоб доказати самому собі, що я це подолаю. Найпростіше було змиритися, піти собі на інвалідність. Але життя в кожного одне і за нього потрібно боротися», – розповідає кандидат на посаду Луцького міського голови.\nБогдан Шиба наголошує на тому, що величезну підтримку в цей нелегкий час отримав від рідних і близьких людей, які додавали сили боротися і пережити цю трагедію.\n«Моя дружина і вся моя родина співпереживала і вболівала за мене. Коли я вже більш-менш почав говорити і усвідомлювати щось, дружина приїхала і брат з сестрою. Усі найближчі родичі, друзі мене підтримували, провідували. Напевно, завдяки такій підтримці рідних і близьких мені людей я прийняв це рішення – не здаватися, а жити», – сказав Шиба.\nНагадаємо, Богдан Шиба розповів про сім’ю, автомобіль і кредит на 11 років (Відео).


У Хмельницькому, на базі церкви «Світло для світу», відбувся III музично-поетичний фестиваль «Симфонія душі» – Християнська Церква "Світло для світу"\nУ Хмельницькому, на базі церкви «Світло для світу», відбувся III музично-поетичний фестиваль «Симфонія душі»\nОпубліковано Церква "Світло для світу" , 29.11.2011\nПонад тисячу присутніх з майже з усіх областей України та з закордону, мали змогу молитися, співати, слухати та радіти в присутності Господній.\nМісяці посилених репетицій, посту та молитов вилилися у двох благословенних днях у Хмельницькому.\n«Ми хочемо бачити Ісуса» – ці слова із Святого Писання зібрали поетів, співаків, композиторів, проповідників, музикантів та просто щирих християн.\nРадісні відчуття кожної душі вилилися у співі гурту «Soli Deo Gloria» – «я не вижу Тебя, но я знаю Ты здесь» Прекрасні акорди симфонічного оркестру помісної церкви зливалися із натхненним виконанням зведеного хору Хмельницької та Вінницької області.\nПоетичні рядки звучали із уст Вікторії Дзивульської, Валентини Морозовської, Евеліни Підкалюк та Ірини Світак.\nПриємно було бачити в гостях колишнього учасника відомої християнської групи «Набат» В. Березовського із дочкою Вікторією. Оригінальним виконанням відзначилася сім’я Кірки із Молдови у складі двох братів та чотирьох сестер.\nЦентральною була проповідь Віктора Куриленка. «Для справжнього покаяння потрібно дві речі: залишити попередній шлях, та змінити образ думок» (Іс 55:7), це була ключова думка проповіді.\n«Адже якщо не відбувається оновлення розуму, то повернення на попередні шлях, то лише питання часу. Не можливо мислити брудно, а жити чисто» підсумовував проповідник.\nПерший день фестивалю завершився молитвою подяки Геннадія Думанського та піснею «Мосты любви», почергово виконаної кожним із учасників-співаків.\nПотоки благословінь виливав Господь і другого недільного дня. Він говорив до сердець людей словами гостя із Закарпаття єпископа Івана Хрипти. «Без миру і світла ніхто не побачить Бога», – констатував Готра Василь, старший пресвітер Великоберезнянського району, Закарпатської області.\n«Ми повинні шукати можливість, щоб побачити Ісуса», – говорив Валентин Опря на прикладі історії про Закхея. Свідоцтвом про велику Господню любов та милість поділилася Олеся Арбабаєва із міста Рибниця.\nМи не тільки хотіли побачити Ісуса, а й дійсно відчули Його перебування, наповнилися Його радістю, і у відповідь на слова Олександра Панчини: «Чи хорошо з Господом?», у кожному серці прозвучало тверде «Амінь».\nДо небес злітав фіміам хваління у виконанні зведеного хору Рівненської та Волинської області, зведеного молдовського хору та хору з міста Горохів.\n«Есть смысл посвятить свою жизнь Богу» – і ці слова благословенного проповідника Віктора Павловича Куриленка із м.Слов’янська підтвердилися кожною хвилиною цього фестивалю.\nМи щиро сподіваємося, що більшість учасників все-ж побачили Ісуса і, за словами Геннадія Думанського, стали «как наполненные водою источники».


Case History LH46\nAnonymous female narrator, b. 1923 in Dnipropetrovs'ke region into a peasant family. Narrator, who lost her grandfather before the famine and several siblings during the famine ,gives a vivid, moving account of eviction as a kulak. “Up to collectivization life was normal. A person could live okey… I cannot say about my father's attitude bexause I was still a child… But I know that father did not want to enter the kolhosp when they began organizing collective farms. And then they started to levy those taxes on us. Well, they led away the livestock, the hourses and cattle. And then they levied more and more. This means that after they took the cattle they levied quotas of butter, and cheese, and milk, and there wasn't anything! Well, then dekulakization started. They came to take more, but there was no longer anything left to take. So they came and took what there was! That means, if there was still a little grain that had been left over from the harvest, they came and took that. They swept it out with a broom. And then they started taking the rest of the food we had put back. Then they came with the wagons and loaded them and took everything. And then they started taking out clothes… It was endless”. Narrator's father was sent to Siberia, and the family was kicked out of their house. A poor peasants took them in for a couple of nights then moved out to live with relatives, leaving the family alone in the house. The house where they were living became uninhabitatable because people took the thatch from the roof for winter fuel. The family then moved into a vacant house belonging to people who had been exiled. The mother went to work in a radhosp (state farm), leaving the children and returning to give them some of the bread she earned. Others gave them a little to eat but were careful to keep the “activists” from finding out. Narrator recalls an instance when a sibling brought some sugar beets and potatoes and they made borshch, and the activist came before they had time to eat it. After that they came almost every day and looked around to see what the children had, saying, “How are you living, why are you still alive?” Whenever they made soup, they had to be careful that the activists did not find out and take it. Once they baked some bread, and the activists took it. The children managed to attend school before the famine, but during the famine the village school was closed. The children decided to leave the village, eventually would up in the North Caucasus, and lived more or less normal lives.\nПит.: Свідок зізнає анонімно. Будь ласка, скажіть коли Ви народилися.\nВід.: В 23-му році.\nВід.: В Дніпропетровській області.\nВід.: О, вони були селянами —господаркою.\nПит.: Чи пам'ятаєте скільки землі було в Вашого батька?\nВід.: Ні. Скільки землі я не пам'ятаю. Знаю, що були поля, були пашні, кавуни, дині були такі, о щось. Але скільки того всього було, не пригадую.\nПит.: А так, то в дитинстві як Вам жилося? Тобто, до колективізації?\nВід.: До колективизації то нормальне життя було. То людина жила собі нормально. Ну, я ще тоді мала була. Знаю, що все було добре.\nПит.: Ну, певно, що не були обставини —щоб про такі речі говорити. Але, яке було наставлення Ваших батьків до радянської влади? Скажім —в 20-х роках, ж Ви були ще зовсім маленькі?\nВід.: Про наставлення то я навіть не можу говорити, бо я ще тоді дитина —бігала й тим не цікавилася. Але я знаю, що батько не хотів іти до колгоспу як почали ці колгоспи організовувати. А тоді почали накладати на нас ті податки. Ну, худобу відводили, і коней і корів. А тоді більше й більше накладають. Значить, уже й коров, а вони масла накладають, і вони сир, і молоко —а вже нема з чого! Ну, а тоді почали розкуркупювати. Бо то везли самі, а тоді вже не мали, що везти. То вони приїжджали і забирали що було! Що знайшли: там якесь зерно, що залишилося на посів, чи що —то вони його забрали. Під мітлу підмітали, о! Ну, забрали й коней і корів — то все позабирали. А пізніше почали за краму витрушувати. За краму, це значить, де засіки були — де зерно засипали. То під'їжджали тими підводами й нагружали й забирали то все. Забрали те, а тоді почали забирати таке як одежу. Поступово все йшло. Позабирали в нас одежу таку що із... Ми мали такі комори. В тих коморах у нас, знаєте, в селян були такі кожухи, сіряки, такі попони —така одежа була. Ну, то вони приїхали, та все забрали. І то безкінцево було. То забрали один раз. Тоді на другий раз несподівано. Ніхто нічого не знав —заїжджають на подвір'я. Просто такою бурею, страх наводять. Всі перелякані, всі трусяться і вони в хату заходять. Двері відкриті навстіж, то І незалежно чи то зима, чи то літо, чи що —повідкривають усі двері і як господарі скрізь і ходять. А ми всі —стоїмо і трусимося. Ну, то один раз я пригадую, як вони прийшли вже остатки забирати. То було зимою. То забрали геть все, постягали з тих — такі жертки були, з жерток все постягали! Тоді позабирали вже те, що ми надівали, що надівали в зимі: кожухи там, чи якісь ті свити були, чи щось. То все позабирали. Тоді почали роздягати. То є такі речі, ніби в тому, знаєте, в дитинстві їх навіть —ну, може щось запам'ятати, а щось —ніби так, як в тумані. Але деякі, такі пекучі —то вони залишилися, ті такі, значить, моменти. То я пригадую, як у нас уже все забрали. Тоді прийшли нас з хати виганяти. Це було зимою. Ну, й вони зайшли в хату і кажуть: — Виходьте з хати, хата не ваша! Значить, не виконали тих податків, то забираємо хату.Нас було семеро дітей і дідусь і бабуся і мама. Батька не було вже, батько вже був десь на Сибірі. Ну, мама каже: —Та де ж я піду? Семеро дітей, двоє старих —де ж я піду взимі? Хто ж, каже, таку кагалу пустить? А вони: —Забирайся! Забирай дітей! Забирайся!Ну, то дідусь і бабуся, то вони зразу натягнули на себе там одежу якусь і вийшли. Бо вони знали, що може вони просто повикидають. Вийшли й надворі так стояли ще на снігу! А мама каже: —Нікуди я не вийду, не вийду, не вийду! Бо я, каже, з дітьми, мене ніхто не прийме. Куди ж я? Позвольте мені перезимувати! До весни, а там уже буде видно. Там уже, може якусь халупку меншу найду, а ви хату заберете.Вони: —Забирайся, забирайся!І я ніби забула, як то було. Як це тоді? Тоді мама вийшла, чи її винесли. А вона тоді почала плакати. Ну, як мати почала плакати, то діти в крик і всі кричать! А семеро дітей, то це в пекло! Надворі мати плаче, а ми в хаті. А вона тоді нам кричить: —Діти, не виходьте з хати!А знаєте, в ті часи —то в нас не було таких крісел, чи що в хаті —а були попід стінами такі довгі лавки, і вони з стінками були. То ми на лавки посідали, похватали це і тримаємся і кричимо: —Ми не підем нікуди!То вони (свідок плаче) ... оце так і було! Вони тоді нас брали по одному й за двері! І викидали! І так викидали нас, поки повикидали нас шестеро! А сема була найменша, дитина була. І вона якраз була в такій старомодній колисці, що висить з стелі —такий крючок був і тоді її вішали. Вона так низенько висіла. Ми її тоді гойдали, як дитина плаче, чи що — то гойдали. То вона висіла якраз. Воно таке — з дерева зроблено, тоді під сподом канва була —так колиска. Ну, то як вже ми були всі надворі, і дітей вже овикидали, і дитина кричить в колисці, а ми всі надворі кричимо. І вони викинули нас усіх, двері закрили. А тоді мати кричить: —А дитина, а де ж дитина? Дивиться на нас: —А де ж дитина!? Тоді один пішов, ну, активіст, зняв ту колиску, виніс надвір, поставив на сніг. А собі тоді взяв там, де ми в хату заходили — в нас була така ряднинка, чи попонка, чи щось таке —така маленька підстилка, як до хати заходиться, то ноги витирати. Він тоді взяв є, яке ту ряднинку (в снігу все) і накрив ту дитину. То я пригадую той момент — він так як Ви урізався, що то картина цілий час перед очима. (Свідок плаче). То оце такий, цей момент. А тоді пригадую: один раз, як прийшли забирати. І забрали в нас усе із хати — бігала всю одежу. А двері були повідкривані. А дідусь наш каже до мами (це ще перед тим, як ці нас з хати викинули). Каже до мами: — Візьми, надінь кожуха й візьми дитину, бо дитина в колисці була й почала плакати. А він баче, що вони вже все забирають, думав: —Якщо ти надінеш кожуха і візьмеш дитину, то вони не заберуть. То мати взяла, наділа кожух і взяла дитину, обгорнула. Вони все повиносили, а тоді до неї кажуть: —Скидай кожух! А вона каже: —Та бійся Бога! В хаті, каже, як не бел еоні. Дитина мала і ти, каже, з мене кожух знімаєш! —Скидай кожух! Вона каже —Я не скину! То він узяв за те-во, за ковнір —потягнув і стягнув з них кожух! А ми осталися в хаті в чому стояли. Так, це що я пригадую! А тоді вже, як все забрали в нас, ну й на снігу. Хто ж нас пусте? Нас ніхто, нас люди бояться пустити, бо як вони нас пустять — то їх викинуть. Тоді там один чоловік, такий бідніший чоловік був. Далі від нас жив, але він дуже часто в нас бував. То він почув, що таке сталося, і він приходе тоді і каже: —Та ж не будете, каже, на снігу з дітьми ночувати! Ідіть до моєї хати.І забрав нас. А в нього хатка маленька була. Там була, ну, одна кухня і там ще якась кімнатка. І нас же ж повно. Ну, то ми зайшли туди і сидячи переспали. То він на другий день вибрався й пішов до якоїсь рідні. Не знаю куди, яку рідню мав —і він туди перебрався. А ми то в його хаті були ввесь час. Ну, а тоді вже голод почався. Бабуся в скорості померла. Я вже не пригадую —здається під весну, чи щось такого. В 30-му, чи в 31-му році померла. А тоді восени помер дідусь, теж з голоду. А вже в 33-му році, то померла моя сестра з голоду й брат, це молодший. Власне ця дитина, що з колискою виносили на сніг —то вона з голоду померла. А тоді за нею брат був, і він з голоду помер. ТІ (мабуть) моменти —вони сидять, власне як, як вони померли! То це ж дуже в пам'яті залишилося. В той час ми вже були в якійсь то хаті, не пригадую. Вийшли вже з тієї хати, бо в тій хаті, в якій ми жили —почали дах розбирати, солому. Бо не було чим палити, то люди тягнули вночі. Вона була такими кулями з соломи, і вони то тягнули й палили. І в тій хаті вже не можна було жити. То ми тоді перебралися ще в якусь хату. Десь була пуста хата —якихсь на Сибір вигнали, чи щось такого, що ми в тій хаті опинилися. Тоді мама пішла працювати в радгосп і в радгоспі працювала, а ми були самі, їсти вже у нас не було нічого, їсти, то так бувало, що —вже як нас з хати вигнали —то ж ми вийшли так, як стояли, що ми нічого не мали. Отже ми йшли й що нам люди дадуть (щоб ніхто не бачив із активістів), те ми мали їсти. Ну, то так нишком хтось там або принесе, або ми підем із дітей. Старі ніде не ходили, навіть до хати—тільки діти. Шдугь там принесуть чи муки чи щось такого —то скоренько спекли, чи зварили й з'їли. Ну, один був такий випадок, що принесли (чи старша сестра, чи брат — я вже не пригадую, хто приніс) буряки, картопля, отаке що можна борщ зварити. Ну, й ми зварили борщ. І в нас же не було вже ні посуди, нічого, то люди дали вже нам якийсь казан. Зварили той борщ, і ми ще його не вспіли з'їсти —прийшли активісти. І так як ми були, в якій хаті ми не були —до нас майже щодня приходили активісти. І дивилися —що ми маємо в хаті. І часами подивляться —ну, нема ніде, ні крихти! Кажуть: —Чим ви живитеся, що ви ще досі живі? І як ми той борщ зварили й всі ж чекали, бо ось зварим і зараз з'їмо! А тут активісти прийшли. Прийшли, перекидали там уже, що там не було — то все повідставляли. Що вони шукали, я не знаю. Шукали все, все щось шукали! А тоді один подивився: —Ах, каже, пахне борщ!Тоді взяв той борщ, виніс надвір, вилив на полільнику —а той казан забрав! Ну, мами не було тоді. А дідусь сидить та каже: — Щоб тобі, каже, з середини все вивернуло! І на тому все закінчилося, отак. А один раз хліб пекли. Теж, так десь принесли вечором муки, ну й зробили ж там те тісто й посадили пекти хліб. Я вже не пригадую, як то було. Що мама витягла той хліб і каже: —Оце ж з'їмо одну, а це ж хай буде на завтра й на ранок і не вечір. Активісти прийшли й забрали в нас той хліб. То ми кричали, як не знати шо. Нам, нам —ніби хто знав, що нам там забрали, як нам той хліб забрали. І просто —вони нас морили голодом. Не то що, не то що значить, вже хліба немає. Людина вмирає, бо нема. А ми ще могли десь дістати. Ще десь якісь люди нам помагали, бо нам багато людей помагало. Були такі, що помагали —так що не боялися помагати. Часом кажуть:— Ви не приходьте до нас. Не заходьте до нас до хати. А от беріть, ідіть по оцій вулиці. Через вулицю, там каже, там в кущах, я поставлю, а ви візьміть Бо вони боялися активістів. Ну так, так видно ми й спаслися тим, що до останку нам —то одні, то другі помагали. А тоді вже, як і дідусь помер і бабуся померла, мами немає (десь працює) —ми самі. То ми йшли так до людей, переважно до старших. То старші нас навчали: —Ідіть от до того просіть, ідіть до того.Каже: — Ідіть до того, що в вас забирав, каже, що вас розкуркулював. Ідіть до нього і просіть. Якщо він вам не дав, кажіть до нього: — “Дай раді Христа!” І ми так приходили й казали: —Дай раді Христа! Кусочок хліба! То були такі моменти, що жінка є —його немав. То вона побаче нас, то зразу ставе на стіл там що вона має, чи картоплю, чи —ну, що вона мав. На стіл покладе й каже: —На столі візьміть. І мене не було, й ви не бачили мене!А сама з хати піде. Ну, то ми візьмемо скоро там щось і підем. Ну, ті більші ходили й просили й то там —хто ще мав, давали. А вже які маленькі були вдома, то мало що їм доставалося. І так вони тоді померли з голоду. А хоронили як! Як померла маленька та сестра, то мама приходила або на тиждень раз, або на два тижні раз додому. Ну, то вона померла на початку тижня. То ми її тримали в хаті до кінця тижня. То в хаті була, в другій кімнаті! А щодня їде підвода, знаєте —то в 33-му році. І то в двері стукають, так грюкають аж двері ті тріщать. Питають: —Чи мертві є? Ми кажем: —Ні, нема нікого! Всі живі! І так ми дитину протримали цілий тиждень у другій кімнаті. Аж тоді мама прийшла й її поховали. Поховали її звичайно —ні труни не було, нічого. То вона її замотала в таку рядинку й то зимою було. Якраз воно вже на весні було, бо так везли тими санками —то деякі калюжі були, вже вода була. Розцтавав сніг, але санками її везли. То її поховали в тій ряднинці — десь там у якусь загальну яму поклали. Казали, що велика яма була на тому, на цвинтарі. І туди деякі привозили в трунах. То вона, каже, попросила їх щоб той —як ставили труни —то одну труну і другу, каже, труну поставили. А дитину поклали між трунами, а тоді значить, іще наверху ставили труни. Так, так її поховали. А як брат ховали, то також ми тиждень його ховали. Вікна позакривали, стукають: —Чи всі живі?Кажем: —Живі всі! То він здається три чи чотири дні лежав. То мама прийшла й той, хтось їй сказав у селі, там уже з тих видно, з активістів. Кажуть: —Іди до сільради, хай труну зроблять для нього, для хлопця. Бо, каже, там роблять десь в колгоспі. То вона й пішла і каже, що помер такий і такий хлопець, значить, скільки йому років і все. І вони привезли труну. Приїхали й привезли труну. А труна та була закоротка, він був довгий. Ну, вони стали класти, а він же ж не влазить. То вони взяли її задню стінку (там де ноги) вибили тіво дощечки. То так його поклали в тутруну, а ноги були зверху там. Забрали, повезли. Ну, але поховали в ту яму.Були всякі випадки. Були такі випадки, що лежали місяцями на вулицях. Десь там в бур'яні, аж поки знайшли та тоді забирали їх. Скинули, скинули на бричку (самі кістки!) і завели так, як знаєте ... (свідок плаче). Не знаю, як щось... Ото такі, таке було! А тоді, вже здається під літо, в 33-му році вже ми пухлі були. Вже в нас ноги поналивалися такі, як колоди, і вже ходити не могли ми багато, і вже нікуди було йти — бо страх по селі був. Бувало зайдеш то до тих людей —колись вони нас таки гостили й все. А там уже цілком інакше є. Зайшли в одну хату, а там жінка божевільна. Почала нам, почала нам якогось буряка взяла і каже: —На, на! їж, їж —воно жирненьке, воно жирненьке!А чоловік каже: —Вона, каже, вже з глузду з'їхала. Каже: —Ви візьміть бурячка та й ідіть собі.А тоді говоре той чоловік: —Та ви, діти заходьте до людей, та не всі. Не разом, значить бо ходили і троє нас і четверо ходило разом. Каже: —Не заходьте всі разом до хати. Бо, каже, страшні речі трапляються. Ви так ідіть один, а другі, каже, під дверима стійте. Ну, і там розказував всякі речі —що й люди людей їли. І через те нас просто попереджували, щоб ми не заходили обоє —всі до хати (чи двоє нас чи троє, чи що). А тоді геть розбіглися. Пішли геть з села, в інші села. І так тоді вже ми між людей пішли і вже почалася весна. Городи почали —то там, то там треба було комусь щось помогти, чи щось такого. І ми вже помагали людям. То хто ще щось мав, чи садити, чи що. І так ми тоді всі геть вийшли з села. Оце, то пригадується, що ми так.\nПит.: Ті люди, що в Вас хліб забирали і Вас зігнали —чи це сусіди, чи чужі?\nВід.: Вони були й сусіди й були чужі. Такі, що все казали, що приїхали з району, які з району приїхали. А переважно ті що з району — вони приходили з тими, з Сільрадою, такі що ми знали. А ті, що були по сусідському, які були тами ... як вони називалися?\nВід.: Комнезами, комнезами; які вже були в тих бригадах комнезамних. То, як вони приходили й забирали — то деякі з них теж з голоду пізніше померли. Вже ми чули, вже як ми вийшли зі села геть, пізніше. То ми чули, що той і той помер з голоду. А ми ж знаємо, що вони до нас приходили й забирали. Не то що з-за храму —а десь там сховали під ліжком вузлик того, ячменю. То й то дістали, вигорнули й забрали комензами й самі пішли.\nПит.: А так, до того —чи була якась ворожнеча між Вами і тими людьми? Як ще нормально жилося?\nВід.: Як може не бути ворожнечі? Як до Вас приходять у хату й вже в Вас останнє забирають? Хіба ж там буде що?\nПит.: Ні, до того, я кажу.\nВід.: О, до того не було ворожнечі.\nПит.: Значить, що це не вороги, чи що?\nВід.: До того не було ворожнечі, але тоді як вже почалося, знаєте, ті комнезами і там, я вже й не пригадую, як вони називалися —ну, активісти. І жіночі бригади й чоловічі й ще якісь там ті бригади. То тоді вже звичайно. Але яка ворожнеча? Бо вони робили так, що як заходили до вас у хату — то це так, якби якісь бандити, або Бог знащо. Ви знаєте, що хто зна що можуть з вами зробити. І стояли перелякані, як не знати що. Отак воно.\nПит.: Чи вони були озброєні?\nВід.: А я не знаю, чи вони були озброєні чи ні. А ви знаєте —як увійде в хату, а старі й діти. Як тими дверми клацне, як грюкне, як вдаре туди, сюди. Двері розкрив і сам іде. І ще й пригадую —якісь там ходили в таких чоботях і штани галіфе, якесь там таке. І то вони мали напевно щось такого —що він іде і все по чоботі ляскає тою —я не знаю, чи то батіг у нього був, чи то якась паличка була, чи щось. По хаті туда й сюда — просто страх наводили. Що там дітям? Як ви не маєте ніякої оборони, ніякого захисту — ні батька, ні матері — то вас кожний злякає. Безборонні і немає куди пожалітися. Нема, ну нема нікому сказати, що робиться і так далі! То нема оборони.\nПит.: Чи Ви до того часу вже ходили до школи, чи ще ні?\nВід.: Мені здається, що я вже почала школу. Yeah, я вже була в першій чи в другій клясі. Бо я знаю, що я вже в той час, то я табличку множення (це в нас найбільше вимагалося на пам'ять знати від одного до 10, табличку множення), я вже це знала добре. Отже, я вже в школі тоді була. А пізніше —32-ий, 33-ій —то тоді вже школи не було. Не ходила, вже там нас зігнали були в якийсь (вже на останок,) якийсь чи приют, чи дітсадок, чи щось воно так називалося. Що нам давали їсти один раз —суп і якийсь не то хліб, не то якийсь з мамалиґи, чи щось такого. Але там були виховательки, й вони вчили нас гри якісь, або співати. Але там сходилися такі діти, що вони ледве-ледве долазили до того садочка, і вони раді щось з'їсти, тоді лягти й лежати. А тут же треба ще й співати. Але в голову товкли їм про дядю Леніна. „Дядю Ленина мы любим й никогда мы не забудем." Це, що вони нас учили. Никогда! Це дійсно — никогда не забудешь!\nПит.: Це часом не патронат називався?\nВід.: Я не знаю, просто це в селі було. Пізніше — то вже інтернати вони називалися, здається. Забирали туди безпритульних дітей і безприютних дітей збирали і віддавали до інтернатів тих. Але, а то що було в селі —я й не знаю як воно називалося. Чи дитячий садок, чи ясла, чи щось таке. Ну, одним словом —що туди й меншенькі діти й більші. Які тільки могли туди —або перевести їх хто міг, або самі могли піти. Але майже кожний день вмирали там, в тому —в тих яслах, чи інтернатах, чи як би його назвати. Майже кожний день там умирали. Ну, як умирають діти, ми вже думали, що нам тут, нам тільки чекати коли наша черга прийде. Ну, й ми тоді вирішили так: поки ще, поки ще ноги наші носять —ми мусим втікти й шукати щось, якоїсь підтримки. Якоїсь, щось шукати. А люди приходили, приходили то з Гришиної, то з Лозової, з тих більших міст. І кажуть, що в місті можна прожити. В місті можна щось заробити, можна якось прожити. Ну, то ми тоді пішли. Пішли, пішли —шукати долі.\nПит.: То Ви опинилися в місті?\nВід.: Ja. Ми тоді опинилися в місті. Ми тоді вже в місті, ми собі раду давали.\nПит.: Як Ви були в школі, ще в селі —чи згадували про це, що Ваш батько куркуль?\nВід.: Нічого не пригадую. Нічого абсолютно, щоб щось хтось говорив або в школі — ніколи, ніколи. Я знаю, що я була добра вчениця, добре вчилася й з товаришами усими тими подругами своїми, то ми були завжди добрі. І я б не сказала, що між дітьми там щось таке було\nПит.: І вчителі Вас не переслідували?\nВід.: Абсолютно я нічого не пригадую, щоб щось таке було. Щоб, знаєте —то відразу ви відчуєте. Ви відчуєте відразу, як щось раптом вас, чи щось. Ну, не було того, щоб я —-я просто того не можу сказати, бо я не пригадую щоб щось, щось таке було.\nПит.: Чи за Вашої пам'яти була церква в селі?\nВід.: О, церква була, була в нас гарна церква. Я пригадую ще з дитинства, як ми ходили. Особливо мені залишилося в пам'яті, як ми на Вербну Неділю ішли по вербичку. Це в нас був дуже такий святковий настрій в хаті. Бо то треба було, щоб хата чиста була. То діти в нас, які б не були —чи старші, чи менші —кожний мав свій обов'язок. І щось і там, як прибирати —то той має те зробити, той має те. То ми чистили хату. А тоді вже, як ми йшли по ту вербичку вечором, то мати давала нам найліпші хустки напинати, найліпші убрання вбирати. І церква велика, дуже гарна. І пригадую коли із церкви знімали дзвони. Бо ми недалеко були від церкви —площа де була церква. І я тільки пригадую те, що бабуся моя стоїть, стоїть так надворі й плаче. І молитися. А ми, як діти — нас було, бігали там, бавилися. А тоді бачимо, що там щось таке-во. І я приходжу до неї і кажу. —А чого ви плачете?А вона: —Діточки, діточки —не знають люди, що вони роблять! —А що ж вони роблять? Каже: —Хіба ви не чуєте? Ну, і тоді той побачили, що на площі багато людей. А в нас так було, що ми могли бачити геть туди аж до церкви. Ну, й побігли ж туди, куди ж там. То вони постягали ті дзвони. Це я пригадую, як вони ті дзвони стягали. Маса людей зібралося і тягнули. Одні просто скаженіли, а другі просто стояли як статуї кам'яні. І то страх! Так що церква в нас була дуже гарна, але пізніше її зруйнували. Я пригадую, як дзвони знімали, а вже коли зруйнували, то я вже цього не можу пригадати. Але з тієї церкви зробили тоді клюб і там був такий клюб. Всі в селі вже туди приходили.\nПит.: А вже після того ж виїхали, то Ви вже не верталися до села?\nВід.: Верталися. Бо завжди до села поїхати хочеш, а ще свого рідного! Але верталися так, щоб нас ніхто не бачив. Ми могли вернутися, приїхати десь або пізно вечером, пройти до людей — там деякі були ще наші приятелі все. Зайти до них вечором і рано вийти, щоб ніхто ніде нічого не бачив.\nПит.: У Вас старші брати, або сестри мали клопоти з соціальним походженням, чи з чим небудь?\nВід.: О, думаєте пізніше — в школах? Мали, ще я яке! Нас до школи не приймали! Нас після того всього, як уже після голоду —голод уже пройшов. Я же пропустила скільки років! І ми пішли в місто. І в місті не приймали нас у школу, я пригадую. Ну, але пізніше прийняли. Спочатку казали, що: —В нас місця нема. В нас парт немає!Парти це ті столики, де сидять діти. А тоді ми сказали, що зробимо свої парти, привезем до школи —тільки діти хай будуть у школі. Він прийняв нас до школи.\nПит.: А вертаючись до цього, що Ви раніше говорили, яка була реакція цих активістів, як просили „Христа раді?!?" Чи пам'ятаєте, що казали?\nВід.: О, уеаh. Я пам'ятаю. Мені здається вони там —ми заходили до однієї жінки, що її чоловік страшний був активіст, дуже такий активний. І знімав із плеч кожухи й роздягав і той—во. То жінка, вона просто була перелякана. Ми його боялися! Ми не йшли тоді, коли він був. Але його жінка, вона просто перелякана була. І вона — я, я щось не пригадую — вона не могла відмовити нам. Вона не могла нам дати, взяти і дати нам. Вона поклала на стіл, сама вийшла геть із хати. Казали: —Беріть, ідіть! Кажіть, що ви мене не бачили!Що мовляв —ми зайшли в хату, нікого не було. Ми то взяли, вкрали та й пішли.\nПит.: А Ваша мати довго працювала в радгоспі?\nВід.: О, вона працювала, поки ми виїхали в місто. І так, епізоди з матір'ю, як вона працювала. Вона там працювала, вона діставала там щось 200 грам, чи 300 грам. Я вже не пригадую, скільки вона грам хліба діставала на день. То вона їла кусочок, половину їла. А половинку кожний раз лишала й зберігала. Як прийде додому, то привезе нам ті кусочки хліба. І то вона нас підтримувала, інакше ми б не витримали. А так, як вона прийде на кінець —то вона принесе й кусочки хліба. А там по дорозі зайде до якихось знайомих та щось там поможе їм, чи що. То ще щось їй дадуть і вона принесе. Але біда в тому була, що як вона принесла, й ми не з'їли —то в нас прийшли і забрали! Ота біда була! їй дали в тому, в радгоспі премію, це нагорода. За добру працю її нагородили, дали премію —гарну, гарну суконку. Ну, й вона прийшла і нам показала ту суконку, таке гарне! А ми жартом і: —Мамо, надіньте! Бо як прийдуть, то заберуть же в нас!В нас же не можна нічого мати. А вона: —Та, ні діти, каже, я до завтра до ранку. А завтра піду на базар, і я це продам і куплю там чи зерна, чи муки, чи що —щоб ви, каже, мали на цілий тиждень.Ну, і вона так зробила. Вона на ранок встала й пішла там у село на базар. І вона не дойшла до базару, перестріли її активісти. Ну, вона несла там, замотане там у тряпочку якось під рукою. —Що ти несеш? Що це в тебе є? А вона каже: —Оце мені премію дали в радгоспі. Я хочу продати, бо...—А, то ти спекулянтка! І забрали в неї то. І вона прийшла додому з плачем. Каже: —Ні, нічого, каже, вам не принесла ... забрали та...\nПит.: То Вам було ясно, що активісти хотіли Вашої смерті?\nВід.: О, то як Божий світ ясно було! Бо ж у нас вони просто—приходили й витрушували все, щоб не було! І тоді ще питали: —Як ви живете? Чим ви живете, що ви ще досі живі? Тоді один раз десь брат мій часом у людей дістанеш кукурудзи. Ну, то ж не будеш те зерня, побігом звариш? Коли ж воно звариться? Треба його побити, товкти. Ну, люди мали ступи —називалися ступи. Що в тій ступі били те зерня. Ну, а в нас не було такої ступи. А тоді зробив один чоловік ступку у другому селі. І таку легеньку, знаєте — на тому, на дубовому колочку, а тоді кругом шерего такою, жерстиною оббив. Що можна туди насипати, тоді постукати, побити. І брат мій ніс із другого села. То активіст (вони слідували напевно —де ми йдем, де ми ступаємо,) то активіст його перестрів і: — Що ти несеш? Ну, а той уже знав як він уже перестрів —він уже забере. Ну, він почав тікати. А той за ним. Ну, й той вже баче, що той дожене його й забере всерівно. Ну, а йому треба було переходити через міст, через річку. То він на міст скочив, вкинув ту ступу. Каже: —Ступа на дні! Ні тобі, ні мені! От що. Отже, вони просто морили голодом. Просто хотіли щоб, щоб більше померло.\nПит.: А так вони ставилися до розкуркулених, чи до всіх?\nВід.: Ну, більше до розкрукупених. Більше до розкуркулених, щоб чемніші були. Бачите, які були багаті дуже, то їх відразу вивезли на Сибір. Цілі родини вивезли. Мине належали до тих дуже багатих, щоб не вивезли. І в нас забагато було дітей. Іти в колгосп —одній людині робити, а семеро прогодувати. То е неможливо, то е просто, як то кажуть —на загибель іти. Ну, і видно через те вони морили голодом.\nПит.: А скільки часу пройшло після голоду, поки Ви не віджили?\nВід.: Скільки часу пройшло? То відчувалося дуже довго, дуже довго. Бо вже в 34-му році, як нас не приймали до школи, а таки прийняли. Коли ми сказали: —Якщо ви, ви не маєте парт, то ми зробим, привезем парти. Але дітей прийміть до школи. То ще ми були слабі. По перше, що голод перейшов, а подруге ми уже... І голоду не було, але ми не мали такого нормального відживалення. Тільки, значить, що ми могли заробити. А що діти могли заробити? Неповнолітні —що могли заробити?!? Багато не заробиш. Ну, не дожив лення дуже довго відчувалося. Дуже довго відчувалося.\nПит.: Чи люди боялися, що голод може вернугуся, чи повторитися?\nВід.: Я цього не пригадую. Бо там жили одним днем. Як я сьогодні маю щось їсти, то дякувати Богові! Дякувати Богові. А як там далі буде?\nПит.: Чи взагалі, після цього —Ви мали змогу встановити якесь нормальне життя при советській владі?\nВід.: О, так. Пізніше вже ми як виїхали геть, знаєте, в місто й дістали працю. Тоді вже більш менш нормально. Тоді вже до школи йшли ми нормально. Але мусили виїхати геть.\nПит.: А можна Вас запитати —де Ви нарешті опинилися? В якій республіці?\nВід.: Ми поїхали геть. Туди на північний Кавказ. І там були. І так кінчилося.\nВід.: Ні. Не можу пригадати зараз більше щось.


1 причина Ожиріння\nВідвідування місць швидкого харчування безпосередньо позначиться на ширині вашої талії.\nСаме ожиріння є першопричиною шкідливості харчування фаст-фудом.\n2 причина — Надлишок солі\nХарчуючись у фаст-фуді, Ви свідомо погоджуєтеся на те, що кількість солі у Вашій крові збільшиться більше ніж у два рази.\n3 причина — Холестерин\nМедики вважають, що денна норма холестерину не повинна перевищувати 300 мг.\nАле з допомогою продуктів з фаст-фуду Ви з’їдаєте в 10 разів більше денної норми.\n4 причина — Штучні інгредієнти\nУ «дивний» склад фаст-фуду входять такі елементи:\n— підсилювачі смаку;\n— диметилполисилоксан (той самий силіконовий клей);\n— дріжджові екстракти;\n— різні ароматизатори;\n— кукурудзяний сироп;\n— фосфат натрію;\n— підсилювач смаку.\n5 причина — Гормональний збій\nБудь-який продукт фаст-фуду: наггитс, гамбургер або картопля фрі згубно впливає на здоров’я Вашого організму.\nЦі продукти спричиняють гормональні зміни естріолу, естрадіолу, тестостерону, прогестерону.\nХотите провести эфективную реклпаму в интернете и вас интересует как настроить яндекс директ — узнать это вы можете по ссылке http://v-directe.ru/yandex_direct_dlya_nachinaysih/.\n« Як поєднувати таблетки з їжею?\nНайцікавіші місця Львова »


Чорна чоловіча толстовка з капюшоном і принтом Bolf KS2115 ЧОРНИЙ\nЧорна чоловіча толстовка з капюшоном і принтом Bolf KS2115\nЧорна толстовка Bolf KS2115 з принтом і капюшоном надівається через голову та має кишеню кенгуру. Передня частина толстовки розділена за кольором і має великий принт. Крім того, з внутрішньої сторони рукава мають модні червоні вставки. Задня частина однотонна, а низ закінчується гумкою. Толстовка оброблена двошаровим практичним капюшоном, який регулюється шнурком.\nМожна носити в спортивних та вуличних outfit'ах. Відмінно поєднується з джинсами , брюками-карго, джоггерами , а також з спортивними брюками.\nТолстовка одягається через голову\nКапюшон двошаровий, регульований\nТолстовка з декоративним принтом спереду\nРукава та низ з гумкою\nВідгуки користувачів про Чорна чоловіча толстовка з капюшоном і принтом Bolf KS2115


Київщина – Говорить Дрогобиччина\nНеповнолітній задушив 12-річну дівчину після відмови у близькості(ФОТО)\nНеповнолітній хлопець зізнався у вбивстві 12-річної дівчини на Київщині. Він задушив її ременем через те, що вона відмовила йому в інтимній близькості, повідомив начальник поліції Київщини Андрій Нєбитов. Як пише “Говорить Дрогобиччина” про це повідомляє “Захід.нет”. Інцидент стався в ніч на 10 серпня у місті Яготин. Про зникнення дитини до поліції повідомив її батько. Як […]Детальніше\nПід Києвом чергова моторошна ДТП: вщент розбиті авто та багато\nНа Старообухівській трасі під Києвом не розминулися позашляховик і автомобіль BMW. ДТП трапилася біля повороту на санаторій «Жовтень». Троє людей внаслідок аварії загинуло. Про це повідомляє “Говорить Дрогобиччина” з посиланням на Варту Голосієво. Як повідомляється, водій автомобіля BMW не пропустив позашляховик, який рухався йому назустріч, і намагався здійснити поворот наліво. Фото з місця подій: Три людини, […]Детальніше\nПід Києвом сьогодні впав і потім загорівся легкомоторний літак. Як повідомляє прес-служба ДСНС Київщини, подія сталася у Макарівському районі. “17 липня о 16:20 до ДСНС надійшла інформація про те, що поблизу с. Наливайківка Макарівського району в полі сталося падіння легкомоторного літака навчальної школи “Aviation Group” з послідуючим горінням. Внаслідок падіння легкомоторного літака поблизу с. Наливайківка […]Детальніше\nПротигаз був весь у крові: з’явились нові подробиці катування дівчини\nВлітку 2013 року в містечку Врадіївка на Миколаївщині двоє поліцейських побили до напівсмерті та зґвалтували місцеву дівчину, 29-річну Ірину Крашкову. “Колеги” прикривали правоохоронців та намагались зам’яти справу, що призвело до масових протестів. Про це повідомляє Українська правда. Місцеві мешканці штурмували відділок, били вікна, а згодом пішки пішли до Києва. Акції стали загальнодержавними, а маленьке містечко – символом боротьби […]Детальніше\nУ мережі показали фото поліцейських, які напередодні у відділку жорстоко\nПравоохоронці назвали імена поліцейських, які підозрюються у жорстокому зґвалтуванні 26-річної дівчини в місті Кагарлик (Київська обл.). Про це повідомляє “Українська правда”. Джерела зазначили, що підозрюваних звати Сергій Суліма та Микола Кузів. На сторінці у Фейсбук “Київ-оперативний” показали фото цих поліцейських.Детальніше


Правила поведінки при адміністративному затриманні\nЦитадель / Статті / Правила поведінки при адміністративному затриманні\nАдміністративне затримання застосовується при здійсненні адміністративного правопорушення. В даному випадку правопорушник затримується і доставляється у відділення поліції. Аспекти адміністративного затримання регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (статті з 260 по 263).\nПри затриманні обов’язково ознайомлення правопорушника представниками поліції з його правами та обов’язками.\nВ першу чергу складається адміністративний протокол. У ньому міститься інформація про те, коли, ким був складений документ, місці вчинення правопорушення, причини затримання, речдоками, які були на момент затримання у особи, яка вчинила правопорушення, якщо було вилучення.\nПорушника доставляють у відділення поліції. При відмові добровільно слідувати за поліцейськими, до затриманого дозволено застосування силового впливу.\nПісля скоєння арешту, поліцейські сповіщають родичів і керівництво за місцем роботи. Затриманий на свій вибір може відмовитися або скористатися послугами адвоката.\nЯкщо особа, затримана за адміністративне правопорушення, молодше 16 років, сповіщаються батьки (опікуни, прийомні батьки та т.д.), а також служба з прав дітей і молоді. Відповідальність за правопорушення згідно із законом лягає на батьків дитини. На них оформляється протокол.\nАктуальна інформація для затриманого\nОсоба, затримана співробітниками поліції за вчинення адміністративного правопорушення, згідно з Конституцією України і положення Кабміну «Про адміністративні правопорушення» має право:\n2. Отримати медичну допомогу, якщо вона йому необхідна.\n3. Проінформувати своїх родичів або адміністрацію на робочому місці про своє місцезнаходження.\n4. Відмовитися свідчити проти себе чи близьких йому людей.\n5. Коментувати свої дії, давати письмові та усні роз’яснення.\n6. На підписання протоколу в присутності адвоката чи будь-якого іншого законного представника своїх прав.\nТермін затримання строго регламентований і становить не більше 3-х годин. По закінченню цього терміну згідно із законом затриманого зобов’язані відпустити. Попередньо затриманий підписує протокол або відмовляється від його підписання.\nЮридична практика доводить, що краще підписати протокол, але в рядку «Пояснення» вказати свою точку зору і причини, згідно з якими Ви вважаєте, що затримання було незаконним. Вам видадуть копію протоколу, підписану поліцейським, яка в подальшому може стати підставою для оскарження.\nДеякі відмовляються підписувати протокол, думаючи, що все на цьому закінчиться. Але уникнути неприємностей навряд чи вдасться. Поліцейські під час Вашої відсутності можуть доповнити протокол недостовірною інформацією, яку Вам важко буде спростувати надалі.\nМинуло 3 години після затримання, а Вас не збираються відпускати?\nТака ситуація виникає, якщо при арешті виявляються речовини або предмети, заборонені згідно із законом. Правопорушення втрачає статус адміністративного і стає кримінально-процесуальним. Тільки прокуратура визначає законність такого затримання.\nЯкщо у особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, не були виявлені заборонені речовини, наприклад, наркотики або зброю, і через три години його не випускають з відділення поліції, то тут мова йде про незаконне затримання. Для співробітника поліції це загрожує кримінальною відповідальністю.\nЗатриманим пишеться в довільній формі заяву про його незаконному утриманні . Завірену копію заяви він залишає собі. Нерідкі випадки, коли поліцейські перешкоджають здачі заяви, не хочуть його приймати і реєструвати, тому необхідно переконатися, що час вашого затримання записано в книгу реєстрацій.\nПрава поліцейських для запобігання адміністративного правопорушення\nЯкщо правопорушник не збирається заспокоюватися і продовжує порушувати закон або відмовляється слідувати за поліцейськими, вони можуть використовувати будь-які доречні способи затримання. У цьому випадку особа, яка вчинила правопорушення, доставляється у відділення поліції примусово.\nКрім цього дозволена фото- і відеозйомка, аудіозапис розмови.\nЗУ «Про Національну поліції» регламентує застосування зброї тільки в самих крайніх випадках. Найчастіше воно використовується при наявності зброї у правопорушника, коли всі інші методи затримання (фізичний, використання підручних спеціалізованих засобів) не дали результат. В обов’язковому порядку проводиться службове розслідування щодо поліцейського, який використовував табельну зброю.\nЯк правильно поводитися при затриманні?\n1. Не варто опиратися дією співробітників поліції. Коли Вас запрошують проїхати до відділення для складання протоколу, не сперечайтеся з представниками закону, відстоюючи свою невинність. Непокору може спричинити за собою застосування фізичних заходів з боку поліцейських.\n2. Запитайте допомогу адвоката. Він необхідний для того, щоб переконатися в правильному і коректному написанні протоколу. Також при необхідності він допоможе Вам написати і оформити заяву про незаконне затримання.


Приватбанк: який чистий прибуток банку - LDaily\nГлавная › Новини › Приватбанк: який чистий прибуток банку\nНайбільший банк України “Приватбанк” поділився своїми радісними новинами. Чистий прибуток банку дійшов до семи мільярдів гривень за січень-жовтень поточного року.\nЗа підсумками дев’яти місяців прибуток “Приватбанку” склав 5 млрд грн. Дані показники є максимальними в порівнянні з іншими банками. Чистий прибуток “Приватбанку”, вірніше його приріст, склав – 1,975 мільярдів гривень. Повідомляється, що це більше половини від прибутку всієї системи банків – 3,89 мільярдів гривень. Відзначається, що прибуток “Приватбанку” міг бути більшим. Показники не повністю виправдали очікування через події у вересні. Банку довелося покривати втрати з минулих періодів, майже 6 мільярдів грн.\nПрибутковість найбільшого банку в Україні в жовтні виправдана відчутними процентними доходами – 2.54 мільярдів гривень. Все це на тлі маленьких процентних витрат – 1,17 мільярдів гривень. Нагадуємо, що чистий комісійний прибуток банку склав 1,65 мільярдів, резерви в жовтні були рівні – 195 мільйонів гривень. Адмінвитрати Привату – 1,1 мільярдів гривень.\nЧитайте також: Лондонський суд відмовився розглядати справу ПриватБанку проти Коломойського\nАеропорт Київ відновив роботу\nСтоличний аеропорт закривали на десять днів для проведення ремонту злітно-посадкової смуги. Міжнародний аеропорт Київ ім. Ігоря Сікорського о 9:00 четверга, 12 вересня, відновив роботу після 10-денного ремонту злітної смуги. Про це повідомляється у Facebook аеропорту. Читайте також: Ремонт в аеропорту «Київ» обійдеться в 33 млн грн Слідкуйте за нашим телеграм каналом: https://t.me/ldaily


Кардиналу Пеллу сьогодні виповнюється 80 років. Про віру у в’язниці – Родина -сайт про сім'ю - відносини і виховання, реальні проблеми і розв'язання.\nКардиналу Пеллу сьогодні виповнюється 80…\nІноді я не розумів, що робить Провидіння, але завжди вірив, що Бог присутній у всіх цих подіях, – говорить кардинал Джордж Пелл, колишній префект Секретаріату з економічних питань. Сьогодні йому виповнюється 80 років.\nВ інтерв’ю Ватиканському радіо кардинал повертається до більш ніж року в’язниці. Він був там за фальшивими звинуваченнями у сексуальному зловживанні. Йому довелося чекати 404 дні для виправдання. У в’язниці, як він зізнається, він переконався у необхідності наполегливості та важливості самих основних речей, таких як віра та прощення.\nІєрарх розповідає, що у в’язниці він вирішив написати щоденник. В основному з історичних причин, адже сьогодні рідко трапляється, що кардинал потрапляє до тюрми. З іншого боку, він знав, що написання щоденника – це також хороша терапія. Наприклад, святий Павло робив те саме, коли його позбавляли волі, – каже кардинал.\n– Моя віра і молитва вплинули на моє сприйняття цієї ситуації. Це повністю змінює становище ув’язненого. Сьогодні я часто повторюю, що моє перебування у в’язниці було випробуванням для християнської віри. Виявилося, як це працює на практиці, – підкреслює священик.\n– Я живий приклад того, як Церква вчить про молитву, благодать і страждання. Особливо той факт, що ми можемо використати свої особисті страждання для якихось благ, поєднавши їх із Христовою мукою. Як християни, ми знаємо, що були викуплені завдяки його стражданням. О так, це усвідомлення значення наших страждань все змінює, – наголошує він.\nКардинал ще раз закликав викорінити сексуальне насильство по відношенню до неповнолітніх. Воно є раком у тілі Церкви. Він підкреслив, що в Австралії були вжиті заходи щодо усунення цього зла. Усі єпископи та священики повинні розуміти, що не можна допускати повторення скандалу. Він також додав, що ці болючі події свідчать про нашу невірність вченню Ісуса.\nCategories: Інтерв'ю, Біблія і ЦеркваBy Олексій Погорєлов 08.06.2021\nTags: кардинал Пеллсвідчення віри\nPreviousPrevious post:Бірма: урядові війська напали на інший костелNextNext post:США підтверджують свої зобов’язання перед ООН просувати “сексуальні та репродуктивні права”


12 нардепів просять ухвалити закон, який передбачає підвищення штрафів за викидання сміття повз смітник » Слово і Діло\nДепутати пропонують штрафувати за викидання сміття повз смітник\nГрупа депутатів подали на розгляд парламенту законопроект №6730, який передбачає підвищення штрафів за викидання сміття повз смітник.\nЗгідно з пояснювальною запискою, неконтрольоване й переважно безкарне викидання сміття в непризначених для цього місцях стало серйозною проблемою практично на всій території України, особливо в містах.\nУ кодексі про адміністративні порушення хочуть прописати, що за викидання сміття з вікон і дверей вагонів поїздів загрожує штраф 340-850 грн (в чинному варіанті – 34-170 грн).\nКрім того, автори акту пропонують створити нову статтю в Адміністративному кодексі про викидання сміття повз смітник.\nЗгідно з документом, викидання побутових відходів у населених пунктах за межі ємностей, призначених для збору, утилізації чи переробки сміття, тягне штраф 340-850 грн, а за повторне таке порушення – від 850 до 1700 грн, якщо це не стосується описаних вище випадків.\nНагадаємо, раніше Рада звільнила від штрафів платників податків, які не подали накладні через кібератаки.\nВідзначимо, 8 лютого 2017 року Геращенко заявила, що в процесі підготовки виборчого законодавства буде домагатися запровадження гендерних квот.\nПід Києвом знайшли 40 тонн лівьвського сміття 17 липня 2017, 14:39\nНарахування пені та штрафні санкції: що робити з боргами за «комуналку» 5 липня 2017, 16:00


Туризм і охорона навколишнього середовища Європи\nЄвропа здавна славиться своєю туристичної привабливістю. Судіть самі, щорічно Францію відвідує 50 млн. Туристів. Трохи від Франції відстає Італія і Іспанія – країни, які беруть щорічно від 30 млн. До 40 млн. Туристів. Не оминають туристи увагою Швейцарію, Португалію, Німеччину, Австрію, Великобританію і Грецію. Основні туристичні центри Європи розташовані уздовж берегової лінії теплих морів.\nВисока концентрація промислового виробництва і густа транспортна мережа – головні чинники забруднення навколишнього середовища. Мільйони тонн отруйних речовин викидають в атмосферу гірничорудні підприємства, наприклад, вугільні копальні. Навіть нешкідливі, на перший погляд, гідроелектростанції, споруджені на берегах Рейну, Рони, Луари і ін., І ті завдають шкоди навколишньому середовищу.\nЕкологічна загроза виходить від всіх видів транспорту. Найбільш складна екологічна ситуація проглядається в Західній і Східній Європі.\nМасштаби забруднення навколишнього середовища стали об’єктом пильної уваги європейських держав. У 1973 році була прийнята спеціальна програма із захисту природи країнами Європейського Союзу, в яку були внесені істотні зміни в 1977 році. Спеціальна міжнародна комісія затвердила ряд заходів, спрямованих на раціональне використання природних ресурсів та оздоровлення екологічної ситуації. З 1980 по 1990-і роки європейська спільнота взяло понад 300 документів, спрямованих на охорону навколишнього середовища. У зв’язку з цим особливої уваги заслуговує Міжнародна конвенція про охорону повітряного басейну. З прийняттям Конвенції Європа позбулася так званих «кислотних» дощів.\nВ даний час в ЄС створено фонд з охорони навколишнього середовища та розроблено стратегію екологічної безпеки. Крім того, в кінці 80-х-початку 90-х років минулого століття була розроблена детальна стратегічна програма по захисту навколишнього середовища. На початку 1990 року Європейський Союз ухвалив спеціальну систему оподаткування, яка дозволила різко скоротити рівень забруднення навколишнього середовища підприємствами вугільної і нафтопереробної галузей промисловості.\nЗаходи, що вживаються ЄС, не тільки різноманітні, але і незвичайні. Наприклад, європейські країни передали в безоплатне користування жителям районів з інтенсивним транспортним рухом 140 млн. Велосипедів, що принесло свої позитивні плоди. З іншого боку ЄС стимулював використання автомобільним транспортом екологічно безпечного палива. Згідно з прийнятою програмою, в даний час в Європі створюються національні парки, заповідники, переоснащується виробництво, що в цілому служить інтересам охорони навколишнього середовища.\n« Транспорт країн Європи Федеративна Республіка Німеччина — презентація »


Хвилинка антропології від New York Times. Чому трампісти під час штурму Капітолія були в дивних костюмах (ФОТО) - Тексти.org.ua\nБільше фото: Натовп прихильників Трампа зірвав засідання парламенту, яке мало затвердити перемогу Байдена\nЦе викликало певні асоціації у непосвячених:\nМем "Вандали штурмують Капітолій"\nВидання New York Times намагається пояснити, чому під час штурму Капітолія було стільки костюмів: індіанці, супергерої, карнавальне вбрання.\n"Дядько Джем". Фото NYC\nВони готувалися до хаосу, – пише видання. Трампісти прийшли не лише з американськими прапорами, а й зі стягами сепаратистської Конфедерації. Вони розмалювали обличчя. Вдягли костюми Дядька Сема, американського орла, бізона. А дехто просто прийшов у камуфляжному вбранні. Хтось явно належав до парамілітарних груп – і не тільки ультраправі "Горді хлопці".\nМи вже намагалися раніше розібратися в американській субкультурній символіці:\nЧому суворі бородаті мужики, американські крайні праві, носять гавайки (ФОТО)\nМожливо, пише NYT, вбрання й не найважливіше питання після штурму, внаслідок якого загинули п'ятеро людей (чотири трампісти й один поліцейський). Однак агресія була передбачуваною. Цей одяг нагадував віртуальну реальність, але ця реальність виявилася справжньою.\nКоли ти залишаєш тотеми своєї справжньої ідентичності й ідентифікуєш себе з іншим персонажем – піонером прерій, воїном, супергероєм – це впливає на твою поведінку, й це є відображенням внутрішнього світу людини, готової порушувати конвенційні поведінкові норми.\nНіщо не є кращим символом цього, ніж людина з голим торсом, яка змусила тікати обраних представників США.\n"Ось як Трамп усе ще може перемогти"\nЦі фото переживуть усіх протестувальників і стануть символом самої події, – пише видання.\nСпершу ці образи здавалися гумористичними. Як іще відрізнити себе від вашингтонського істеблішменту, який розглядаєш як ворога? (Бо так сказав Трамп).\nКонгресмени та сенатори носять костюми, а прихильники президента відмовляються від "належного вигляду". Дехто знімає сорочки, а дехто вдягає одяг із написом "Громадянська війна".\nАле дуже швидко стає очевидним, що це не комедія – а горор. Запитайте у Джокера.\nІсторія костюмування довга: від Ку-клукс-клану й до останніх голлівудських фільмів про Джокера. Особливий одяг стає готовністю до особливих дій. 6 січня так і сталося.\nФото дня: як зараз охороняють центр Вашингтона