Причини авіакатастрофи АН-12 під Львовом досі не встановлені - ZAXID.NET\nПричини авіакатастрофи АН-12 під Львовом досі не встановлені\nЗасекречене розслідування триває уже більше року\nСуспільство — Наталія Шутка, 17:45, 16 листопада 2020 0 0\nАварійна посадка Ан-12 у Львові: п’ятеро загиблих, троє врятованих.\nВсі подробиці ZAXID.NET\nПоліція назвала основні версії падіння літака Ан-12 під Львовом ZAXID.NET\nУ результаті катастрофи АН-12 загинули п’ятеро з восьми людей, які перебували на борту\nБільше року тому, 4 жовтня 2019 року, у селі Сокільники біля Львова сталася авіакатастрофа літака АН-12, унаслідок якої загинули п’ятеро людей. Національне бюро з розслідування авіаційних подій у грудні 2019 року оприлюднило попередній звіт щодо трагедії. Проте причини та винуватці катастрофи досі невідомі. Розслідування дотепер не завершене і перебуває на етапі проведення експертиз. Про це йдеться відповідях на інформаційні запити, які ZAXID.NET отримав від правоохоронних органів.\nЧерез рік після авіакатастрофи ZAXID.NET скерував інформаційні запити у правоохоронні органи з проханням повідомити про перебіг розслідування та причини падіння літака. Виявилося, за цей час слідство просунулося небагато – у справі досі не проведені всі необхідні експертизи.\n«Причини, винуватці авіакатастрофи будуть встановлені за результатами виконання всіх необхідних слідчих (розшукових) дій, судових експертиз. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває», – повідомили у слідчому управління поліції Львівщини.\nЯк і раніше, більше жодної інформації щодо ходу розслідування в поліції не розголошують, посилаючись на ч.2 ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації», де йдеться про «таємну інформацію, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі».\nУ Львівській обласній прокуратурі розповіли, що за час розслідування авіакатастрофи допитали низку свідків та провели молекулярно-генетичні експертизи для ідентифікації останків тіл загиблих. Окрім того, у справі призначені експертизи паливно-мастильних матеріалів та інженерно-технічна експертиза для дослідження причин авіакатастрофи, які проводять експерти Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та Національного бюро з розслідування авіаційних подій.\n«З огляду на резонансність вказаної події, на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ та Національного бюро з розслідування авіаційних подій (НБРЦА) скеровано листи про пришвидшення проведення експертиз та надання висновків», – повідомили в прокуратурі.\nУ Київському науково-дослідному інституті судових експертиз ZAXID.NET підтвердили, що у них перебуває на виконанні постанова слідчого ГУ НП у Львівській області про призначення судово-товарознавчої та транспортно-трасологічної експертизи у справі падіння літака АН-12. Натомість в інституті розповіли, що пришвидшити проведення експертиз не можуть через перевантаженість експертів.\n«Також інформуємо, що тривале виконання вказаної експертизи зумовлено понаднормовою завантаженістю фахівців Інституту на виконання ухвал судів всіх рівнів, в тому числі в резонансних кримінальних провадженнях», – пояснили в установі.\nТехнічне розслідування падіння повітряного судна АН-12 проводить Національне бюро з розслідування авіаційних подій та інцидентів з цивільними повітряними суднами. У грудні 2019 року було оприлюднено попередній звіт щодо катастрофи АН-12 під Львовом. За попередніми висновками, літак здійснював посадку в складних метеорологічних умовах – тоді був сильний туман, знизився нижче глісади (траєкторія польоту, коли літак знижується перед посадкою), внаслідок чого зіткнувся з деревами та впав на землю. До моменту заходу на посадку політ проходив без зауважень.\n«Згідно з даними бортових реєстраторів, під час польоту на передпосадковій прямій, з відстані 6 км до порогу ЗПС літак знижувався значно нижче глісади, зокрема на відстані 1,8 м.милі (близько 3,3 км) від точки приземлення, літак знизився до висоти 100 метрів та продовжував політ майже удвічі нижче глісади. На висоті 60 метрів спрацювала звукова сигналізація про досягнення висоти прийняття рішення, на яку ніхто з членів екіпажу не відреагував. На відстані 1359 метрів від порогу ЗПС, на висоті 5-7 метрів літак зіткнувся з деревами та впав на землю», – йдеться у попередніх висновках.\nВодночас остаточних висновків щодо причини падіння літака досі немає, офіційне розслідування триває.\nАН-12 впав під Львовом 4 жовтня 2019 року близько 06:40 ранку. Літак перевозив вантаж (автомобільні запчастини) з іспанського міста Віго до Стамбула та мав здійснити дозаправку у львівському аеропорту. До злітно-посадкової смуги аеропорту повітряне судно не долетіло близько 1,5 км і впало поблизу кладовища у селі Сокільники. У результаті п’ятеро з восьми осіб, які перебували на борту, загинули, а троє були госпіталізовані до львівської лікарні у важкому стані. За цим фактом львівська поліція відкрила кримінальне провадження за ч. 3 ст. 276 (порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного, водного чи повітряного транспорту, що спричинили загибель людей) ККУ.\nВідомо, що літак належав київській приватній авіакомпанії «Україна-Аероальянс», яка надавала послуги з перевезення різних типів вантажів. Одразу після авіакатастрофи під Львовом Державіаслужба припинила дію дозволу на польоти цій компанії.\nСпочатку як основну версію авіакатастрофи називали нестачу пального, яку згодом заперечили. Через три дні після падіння літака слідство назвало чотири основні версії трагедії: помилка пілота, помилка командно-диспетчерського пункту, погодні умови і несправність літака. Після цього жодної інформації щодо розслідування в поліції не оприлюднювали.\nПенсіонер отримав п’ять років тюрми за вирощування коноплі для себе


У київському офісі "УКРОПу" також почалися обшуки - портал новин LB.ua\nГоловна — Політика — 31 жовтня 2015, 12:10\nРаніше повідомлялося про обшуки у Дніпропетровську\nУ суботу, 31 жовтня, почалися обшуки у київському офісі партії "УКРОП".\nЗа словами адвоката Максима Лиховида, фізичні особи з вогнепальною зброєю перебувають всередині приміщення і блокують вхід в офіс, повідомляє "112 Україна".\nНагадаємо, сьогодні нардеп Борис Філатов повідомив про обшуки в офісах партії "УКРОП" у Дніпропетровську. Він заявив, що вранці 8 співробітників "Альфи" у балаклавах і 2 слідчі ГПУ зламали двері квартири Корбана і заявили про його затримання. "У членів партії масові обшуки. По офісах, партнерах. Корбана затримала СБУ і відвезли в невідомому напрямку", - написав Філатов.\nЗгодом у ГПУ пояснили, що у Дніпропетровську триває спецоперація з ліквідації ОЗУ і зазначили, що політичного підтексту в цих обшуках немає.\nТемы: Київ, обшук, Партія "Укроп"\n31 жовтня 2015, 10:32\n31 жовтня 2015, 11:02\nГенпрокуратура пред'явила Корбану підозри у створенні ОЗУ, - "Кріп"\nПартія "Українське об'єднання патріотів" ("Укроп") заявляє про пред'явлення Генеральною прокуратурою колишньому заступнику голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації… 11:55\nСьогодні закінчився пільговий режим перебування українців у Росії\nВід неділі, 1 листопада, перестав діяти пільговий режим перебування на території Російської Федерації громадян України. Про це повідомляє "Інтерфакс" з посиланням на керівника Федеральної… 10:29


Ефіріум-кити вкладають все більше в Ethereum 2.0 - Новини криптовалют сьогодні\nЕфіріум-кити вкладають все більше в Ethereum 2.0\nІнформація від CryptoQuant демонструє позитивну налаштованість китів щодо Ефіріума в майбутньому. Про це сигналізує те, що кити вносять все більше ETH навіть після недавнього підйому курсів.\nЗа день понад 95300 ETH (близько $ 287 млн) вирушили на стекінг в ETH 2.0, як зафіксували фахівці CryptoQuant.\nСудячи з усього, число нових інвесторів нижче, ніж число вкладів, що, на думку гендиректора CryptoQuant Янга Джу, прямо вказує на позитивну налаштованість китів щодо Ефіріума, підштовхує їх вкладати все більше активів в контракт, повідомляє cryptopotato. Янг Джу зауважив:\nЦі кити, схоже, думають, що справедлива ціна ETH в майбутньому перевищує $ 3 000.\nНові активи приєднуються до 5 млн ETH, зафіксованих на початку червня, і в підсумку становить понад 6,5 млн монет. У момент підготовки тексту це дорівнює приблизно $ 20 млрд. Якщо на початку червня число валідаторів в мережі ETH 2.0 було приблизно 152 000, після недавніх серпневих новин про оновлення протоколу воно стрімко зросла до 200 000.\nНагадаємо, хардфорк London, що стався на початку місяця, реструктуризував механізм комісій, створивши базову комісію, яка алгоритмічно призначена для визначення транзакційних витрат на основі робочого процесу в мережі. Це означає, що мережа вибирає єдину ціну на газ в залежності від попиту, яка теоретично повинна запобігати різкі стрибки цін на газ, а не покладатися на майнерів у визначенні пріоритетів комісій за транзакції.\nПоділ мережі підвищить масштабованість, тим самим збільшуючи обсяг роботи, яку вона буде в змозі обробляти, оскільки робоче навантаження розподіляється між валідаторами на різних сегментах. Зменшення перевантаження мережі в кінцевому підсумку дозволить знизити за газ. Названі поновлення є важливим періодом для Ethereum.\nPrevious Previous post: Зломник Poly Network пригрозив відкласти повне повернення коштів\nNext Next post: Binance розширив обмеження щодо деривативів на користувачів з Австралії


«Ти, сину чоловічий, скажи: Так говорить Господь Бог до Ізраїльської країни: Кінець! Прийшов кінець на чотири сторони світу.\nОце - кінець тобі! Я пошлю на тебе гнів мій і судитиму тебе за твоїми вчинками, і оберну всі твої гидоти на твою ж голову.\nОко моє не пощадить тебе, і я не матиму милосердя, бо я оберну на твою ж голову твої вчинки, і твої гидоти будуть посеред тебе, і ви зрозумієте, що я - Господь.»\nТак говорить Господь Бог: «Лихо за лихом, ось воно надходить.\nКінець надходить, кінець на тебе надходить! Ось він надходить!\nПрийшла судьба на тебе, мешканцю краю! Надійшов час, зближається день тривоги, а не веселого гомону по горах.\nОце я скоро виллю мою досаду й довершу на тобі гнів мій, і судитиму тебе за твоїми вчинками, і оберну всі твої мерзоти на твою ж голову.\nОко моє не пощадить, і я не матиму милосердя; я оберну твої вчинки на твою ж голову, і твої гидоти будуть посеред тебе, і ви зрозумієте, що то я - Господь - караю.\nОсь він, той день! Ось надійшов! Прийшла корона, зацвіло берло, гординя розбуялась.\nНасильство встає, щоб стати берлом злоби; і сліду з них не лишиться, ні з їхньої юрби, ні з їхнього гармидеру; нема в них більше сяйва.\nНастав час, наблизився день. Хто купив, не веселися, а хто продав, не журися, бо гнів вибухне над усією його юрбою галасливою.\nБо хто продав, не повернеться більш до проданого, хоч би й зостався між живими, бо гнів вибухне над усією його юрбою галасливою; він не повернеться, та й ніхто своїм беззаконням не продовжить свого життя.\nЗасурмлять у сурму, все напоготові, та ніхто не рушає до бою, бо гнів мій вибухнув проти всієї його юрби галасливої.\nМеч зовні, чума й голод усередині; хто в полі, від меча поляже, а хто в місті, того пожере голод і чума.\nА хоч деякі з них і повтікають, вони будуть на горах, неначе низинні голуби,- усі вони помруть, кожен у своїм беззаконні.\nРуки в усіх послабнуть, а коліна всіх, мов вода, стрясуться.\nВони повдягаються у вереття, і страх їх огорне, а на обличчі в усіх них буде сором; всі ж голови будуть обголені.\nСрібло своє на вулицю повикидають, а золото буде в них, як сміття. Ні срібло їхнє, ні золото не зможуть їх врятувати в день Господнього гніву. Душі своєї ним не наситять і нутра свого не наповнять, бо саме з них постала їхня беззаконність.\nВ дорогоцінних прикрасах вони вбачали свої гордощі й робили з них подоби своїх бовванів мерзенних; я ж оберну їх на обриду їм.\nЯ видам його чужим на здобич, і нечистивим, що в країні, на грабування: вони осквернять його.\nЯ відверну від них моє лице, і мій скарб буде осквернено. Харцизи увійдуть до нього й його спустошать.\nЗроби ланцюг, бо земля сповнилась вироками проливати кров, а в місті скрізь насильство.\nЯ приведу щонайлютіші з народів, і вони посядуть їхні доми. Я покладу край гордощам потужних, і святині їхні будуть осквернені.\nНадійде жах; вони шукатимуть спокою, та його не буде.\nНещастя прийде за нещастям, чутка наздожене чутку. Вони шукатимуть видіння у пророка, та закону в священика не стане, ні поради в старших.\nЦар буде сумувати, князя огорне жах, а в людей простих будуть дрижати руки. Я вчиню з ними згідно з їхніми вчинками; я їх судитиму за їхнім судом і вони зрозуміють, що я - Господь.»\nТи ж, сину чоловічий скажи: Так говорить Господь Бог: Конець землї Юдиній, - конець прийшов на чотирі сторони землї.\nОце - конець тобі; і пошлю на тебе гнїв мій й судити му тебе по поступкам твоїм, і наложу на тебе (кару за) всї гидоти твої.\nІ не пощадить тебе око моє; не змилосердуюсь на тебе, а відплачу тобі після доріг твоїх і (кари за) гидоти твої на тобі будуть та й зрозумієте, що я - Господь.\nТак говорить Господь Бог: Лихо єдине (нечуване), ось приходить лихо.\nКінець наближився, прийшов конець, наступає на тебе; ось вона прийшла,\nПрийшла біда на тебе, осаднику землї! настає час, близько вже день заворушення, а не веселих погуків на горах.\nОце ж вилию над тобою досаду мою й довершу на тобі гнїв мій; судити му тебе по поступках твоїх, і наложу на тебе кару за всї гидоти твої.\nІ не пощадить тебе око моє, я не помилую. По поступам твоїм одплачу тобі, й гидоти твої будуть на тобі, і зрозумієте, що я - Господь караючий.\nОсь він, той день; ось прийшла, наступила біда! виросла палиця, розрослась гординя,\nТа встає на палицю безбожностї сила; і слїду з них не лишиться, і з багацтва їх, і з шуму їх і з пишноти їх.\nНастав час, наближився день; хто купив, не веселись, а хто продав, не журись, бо гнїв над усїм людом його.\nХто бо продав, не вернеться вже до проданого, хоч би й зостались між живими; бо пророчий провид про всїх їх не зміниться, та й нїхто проступком своїм не продовжить життя свого.\nЗатрублять у трубу, й усе збірається, та нїхто не рушає до бою; бо гнїв мій над усїма ними.\nПоза домом меч, а вдома помор і голод; хто в полі, од меча поляже, а хто в містї, того пожере голоднеча й пошесть морова.\nА хоч деякі зміж них і повтїкають, та будуть на горах, мов ті голуби долиняні, та всї вони будуть стогнати, кожне про свою провину.\nУ всїх руки послабнуть, а колїна, мов вода, задрожать.\nІ повдягаються в вереттє, і ляк їх обгорне, а в усїх їх на лицї буде сором, і всї голови - обголені.\nСрібло на улицю повикидають, а золото буде в них нї за-що; нї срібло бо, нї золото не здолїє їх уратувати в день палкого гнїву Господнього. Вони не заситять ними душ своїх і не наповнять утроб своїх; та ж вони були приводом до їх беззаконностей.\nІ в пишних прикрасах своїх обертали вони їх на гордощі собі, та й робили з них образи гидких бовванів своїх; за те ж і вчиню я їх гидкими їм;\nІ подам його (золото) чужим на здобич, і безбожникам в землї на розграбленнє, і вони посквернять його.\nЯ одверну від них лице моє, а ті опоганять тайний пробуток мій, і ввійдуть у него грабіжники, і осквернять його.\nЗроби пута, бо ся земля переповнена кровавими лиходїйствами, а місто повне насильства.\nЯ приведу що-найлютїйших із поганцїв, а вони посядуть домівки їх; і зроблю конець гордощам потужних, та й сьвятинї їх будуть опоганені.\nІ надійде на них погибель; вони шукати муть спокою, та не знайдуть.\nПрийде нещастє за нещастєм, і (страшна) чутка за чуткою, і (марно) просити муть у пророка віщби, та й не стане науки в сьвященника й поради в старцїв.\nІ сумувати ме царь, і князя обгорне перестрах, а в землян дрожати муть руки. Я вчиню з ними після їх доріг, якими ходили, і після їх судів буду їх судити; і зрозуміють, що я - Господь.\nІ було до мене господнє слово кажучи:\nІ ти, людський сину, скажи: Так говорить Господь землі Ізраїля: Приходить кінець, приходить кінець на чотири кінці землі.\nна тебе, що замешкуєш землю, надходить час, наблизився день, не з гуком, ані з болями.\nТепер близько коли вилию мій гнів на тебе і довершу мій гнів на тобі і судитиму тебе в твоїх дорогах і дам на тебе всі твої гидоти.\nМоє око не пощадить, ані не помилую, томущо дам на тебе твої дороги, і твої гидоти посеред тебе будуть, і пізнаєш, що Я є Господь, що побиває.\nТепер кінець на тебе, і Я пішлю проти тебе і пімщуся на тобі в твоїх дорогах і дам на тебе всі твої гидоти.\nМоє око не пощадить, ані не помилую, томущо на тебе дам твою дорогу, і твої гидоти будуть посеред тебе. І пізнаєш, що Я Господь.\nТому так говорить Господь\nОсь приходить кінець, ось господний день. Якщо і зацвила палиця, встала гордість\nі розібє кріпость беззаконного і не з замішанням, ані не з поспіхом.\nПриходить час, ось день. Хто купує, хай не радіє, і хто продає, хай не плаче.\nБо хто купує більше не повернеться до продавця, і людина оком не захопить свого життя.\nЗатрубіть трубою і судіть все.\nВійна зі зовні від меча, і голод і смерть з внутра. Хто в рівнині, скінчиться від меча, а тих, що в місті, викінчить голод і смерть.\nІ спасуться ті з них, що спасаються, і будуть в горах. Всіх забю, кожного в його неправедностях.\nВсі руки послабнуть, і всі стегна оскверняться мокрістю,\nі підпережуться мішками, і їх покриє жах, і на кожному лиці сором на них, і на кожній голові лисина.\nЇхнє срібло буде вкиненим на дорогах, і не зважатимуть на їхнє золото. Їхні душі не наситяться, і їхній живіт не насититься. Бо це терпіння за їхні неправди.\nВибрані прикраси вони їх поставили на гордість і зробили з них образи їхніх гидот. Задля цього Я дав їх їм на нечистоту.\nІ передам їх в руки чужинців, щоб розграбити їх, і поганцям землі на зобич, і опоганять їх.\nІ відверну моє лице від них, і вони опоганять те, над чим Я наглядав, і ввійдуть до них без сторожі і опоганять їх.\nІ зроблять замішання, томущо земля повна народів, і місто повне беззаконня.\nІ Я відверну хвалькуватість їхньої сили, і їхні святощі оскверняться.\nПрийде надолуження і шукатиме мир, і не буде.\nГоре буде за горем, і вістка буде до вістки, і шукатиметься пророче видіння, і закон пропаде від священика і рада від старців.\nВолодар зодягнеться в знищення, і руки народу землі ослабнуть. За їхніми дорогами їм вчиню і за їхніми судами пімщу їх. І пізнають, що Я Господь.


У Луцьку дорожню розмітку наносять по-новому | ВолиньPost\nРозмітку, яка наноситься за допомогою холодних пластикових матеріалів, малюють на дорогах Луцька.\nПро це повідомляють у прес-службі луцької мерії.\nНова пластикова дорожня розмітка у нічний час буде відсвічуватися за рахунок світлоповертаючих кульок, які використовуються при її нанесенні. Таку розмітку заплановано намалювати на вулицях з дорожнім покриттям із щебенево-мастикової суміші.\n«Переваги цієї технології полягають в тому, що вона, на відміну від звичайної фарби, не потребує оновлення через кожні півроку. Фірма-підрядник дає гарантію 3 роки. Це – експериментальний проект: якщо ефективність її використання буде підтверджена на практиці, то ця технологія буде ширше впроваджуватися в наступних роках», – йдеться в повідомленні.\nТеги: розмітка, благоустрій


До чого сниться ловити рибу?\nЛюдина уві сні може робити що завгодно, починаючи з самого банального, до неймовірного. Кожна ситуація і кожен побачений об 'єкт несуть певну інформацію, яку можна дізнатися завдяки сонникам. Щоб отримати максимально точне тлумачення варто ретельно проаналізувати сновидіння, врахувавши навіть дрібні деталі.\nДля представниць прекрасної статі такий сон обіцяє вагітність. Якщо хтось із знайомих займається тихим полюванням, значить, поповнення в сімействі варто чекати йому.\nСновидіння, в якому ви зловили рибу, пророкує настання важкого періоду, тому вам варто запастися терпінням і рухатися вперед без зупинки. Ловити живу рибу уві сні, значить, вас очікує значний успіх у майбутньому. Сновидіння, в якому ви спочатку зловили рибу, але вона буквально вислизнула з рук, є символом того, що ви втратите авторитет в очах близьких людей. Якщо сниться, що довелося ловити рибу руками - це попередження про те, що ваша поведінка спровокує появу недоброзичливців. Рибалка закінчилася невдачею, значить, в житті ви часто метушитеся і не можете конкретно сформулювати свої цілі і бажання. Якщо довелося ловити рибу уві сні вудкою - це провісник щастя і удачі.\nНічні грізи, в яких ви самостійно ловите рибу, розповість про те, що ви будете робити кроки, щоб вийти з складної ситуації. В одному з сонників є інформація, що сон про ловлі риби віщує виникнення проблем зі здоров 'ям. У цьому випадку варто звернути увагу на стан води, якщо вона була каламутною, то захворювання буде важким і тривалим. Коли водойма чиста, то хвороба пройде швидко і без особливих ускладнень.\nКоли уві сні довелося ловити рибу мережами, значить, в майбутньому вас очікують придбання. Якщо ж мережа виявилася порваною, то варто підготуватися до образів і розчарувань. Нічне бачення, в якому ви йдете по воді з мережею, віщує кардинальні зміни в житті, можливо, вас просунуть по кар 'єрних сходах. Якщо ж ви спостерігаєте за мережею з боку, значить, наяву ви будете сповнені енергії і зможете успішно скористатися обставинами, що склалися. У сні ловити велику рибу, значить, у реальному житті вас очікує популярність у протилежної статі. Якщо ж риба була дрібненькою, то розташування вподобаного чоловіка доведеться заслужити. Довелося уві сні ловити рибу сачком, значить, попереду ви зможете отримати нагороду за виконану роботу, що допоможе поліпшити матеріальний стан і становище в суспільстві.


Теги | інфляція | КапіталізаторЪ.COM\n07 Июл 2017, 18:00\n11 Май 2017, 07:56\nЦіни на споживчому ринку у квітні 2017р. порівняно з попереднім місяцем зросли на 0,9%, з початку року – на 4,9%.\nНа споживчому ринку у квітні ціни на продукти харчування та безалкогольні напої зросли на 1,2%. На 7,6–1,0% подорожчали овочі, фрукти, м’ясо та м’ясопродукти, сало, цукор, хліб, рис. Водночас суттєво (на 18,3%) подешевшали яйця, на 2,0% та 0,6% – гречані крупи та молоко.\nЦіни на алкогольні напої та тютюнові вироби підвищилися на 1,3%, у т.ч. тютюнові вироби – на 2,4%, алкогольні напої – на 0,7%.\nЗростання цін (тарифів) на житло, воду, електроенергію, газ та інші види палива на 0,5% відбулося головним чином за рахунок підвищення тарифів на утримання будинків та прибудинкових територій на 5,0%, водопоста-чання – на 3,0%, каналізацію – на 2,6%.\nПідвищення цін на транспорт у цілому на 1,4% спричинено в основному подорожчанням проїзду в автодорожньому транспорті на 2,7%, а також палива та мастил на 1,2%.\nУ сфері зв’язку ціни зросли на 2,7%, що пов’язано з подорожчанням поштових послуг на 42,4% та мобільного зв’язку на 4,1%.\nЙмовірність спрацьовування датчика


MapMe.Club » Поради » На Евересті очікуються... пробки!\nУ цьому році на Еверест рекордний наплив альпіністів. Тільки в травні до підніжжя гори прибуде близько 400 осіб. Враховуючи, що всіх їх будуть супроводжувати носії і провідники (а їх зазвичай більше, ніж самих альпіністів), це викличе величезні пробки.\n«На шляху до вершини практично одночасно може опинитися понад однієї тисячі чоловік, що створить чергу з рухом в ритмі равлики, яке неминуче буде перериватися частими зупинками», — так вважає представник Департаменту Непалу з туризму Дургадатта Дхакал.\nВже зараз близько 290 осіб, охочих підкорити вершину світу, прибули в базовий табір для отримання дозволу на сходження від уряду Непалу. У травні обіцяють відмінну ясну погоду практично без вітру. А це означає, що команди почнуть підніматися з різних таборів, розбитих у підніжжя, одночасно.\n«Всі будуть поспішати досягти піку, коли погода проясниться, і з урахуванням того, що тут ніхто і ніколи не займався проблемою регулювання і координації руху окремих груп, пробки просто неминучі, — прокоментував ситуацію місцевий шерпа Сонам, який поведе групу альпіністів до Джомолунгме вже в шостий раз. — Затримки в русі, крім незручності, створюють іншу, більш серйозну проблему: у повертаються альпіністів кисень завжди закінчується, а це значить, що їх життя висить на волосині, і в разі непередбачених тривалих затримок може завершитися трагічно відразу після підкорення головної вершини планети».\nТаку величезну кількість альпіністів пов'язано з нововведенням Непалу. Справа в тому, що влада країни після руйнівного землетрусу в 2015 році ввели новий закон, згідно з яким скелелазам необхідно використовувати дозвіл протягом трьох років (фінансове становище країни багато в чому залежить від туризму). Так як з-за підземних поштовхів сезон був припинений (під час природного катаклізму зійшла лавина, в результаті цього 19 альпіністів загинули, а 61 отримали поранення), в цьому році прибутку скелелази, яким не вдалося підкорити гору в 2015 році. Також вирушили в Непал і ті альпіністи, які з якихось причин відклали сходження на рік (наприклад, із-за тієї ж розрухи в Непалі). Ну а ще до них додалися новачки, які отримали допуск в цьому році.\nУ зв'язку з цим уряд Непалу закликає до обережності самих альпіністів, а ще був оголошений особливий режим підвищеної готовності для команд порятунку.\nУ національному парку Непалу на туристку напав слон\nЯкщо ви не йдете в гори з-за боязні обриву мотузки, то погляньте, як роблять мотузки для альпіністів!\n7 найбільш руйнівних землетрусів 21-го століття\nДвоє альпіністів забралися на величезну вершину Гашербрум I! Краще завершення 48-денної подорожі в Пакистані!\n18 божевільних фактів, після яких ти захочеш підкорити Еверест


Гарнітура ASUS ROG Delta Core Black (90YH00Z1-B1UA00) – купити в інтернет-магазині KTC: ціни, відгуки, характеристики\nТип пристрою: ГарнітураТип підключення: ДротовийТип керування: КнопочнеЧастотний діапазон: 20-40 000 ГцШумоізоляція: ТакРегулятор гучності на кабелі: ТакТип навушників: НакладніПризначення навушників: ІгровіВиконання навушників: Верхня дужка\nAsus ROG Delta Core - геймерська гарнітура із широкими можливостями підключення, яскравим виглядом та потужними динаміками.\nВиготовлена із використанням ексклюзивних динаміків ASUS Essence, які гарантують об'ємний звук, максимальну реалістичність та повноту звукового ландшафту. Всі звукові ефекти будуть передаватися максимально реалістично, тому гравець буде точно знати, де знаходиться суперник і продумувати свою атаку, випереджаючи ворога на крок.\nГерметичні акустичні камери дозволять сфокусуватися на грі та максимально зануритися у сюжет, смакуючи кожну перемогу, а ергономічні амбюшури ROG Hybrid доступні у двох виконаннях - з тканинною сіточкою і покриттям із шкірозамінника.\nДля того, щоб мати змогу підключатися до ПК, консолей та ігрових смартфонів, гарнітура оснащена інтерфейсом 3.5 мм. Підходить для ПК, Mac, PS4, Xbox One, Nintendo Switch і мобільних гаджетів.\nДизайн гарнітури повністю відображає філософію геймінгу, чаші навушників мають D-подібну форму, а на самому корпусі розміщені клавіші керування.


ВАРТІСТЬ І ЗНАЧЕННЯ СЛУЖБИ БОЖОЇ | Українська церковна громада в Авелліно\n„Від сходу сонця, аж до заходу між народами\nвелике Моє ім’я, і на кожнім місці Моєму\nімені приноситься кадило й чиста жертва”\nПершою основною правдою християнської віри про Службу Божу є те, що її встановив сам Бог. Службу Божу установили не люди, не Св. Церква, навіть не Апостоли, але сам Господь Ісус Христос. Служба Божа – це остання воля Христова, це його заповіт. Божественна Літургія – це найдорожча спадщина, що збереглася в руках Св.Церкви по відході Христа Спасителя з цього світу. У Службі Божій, під видами хліба й вина, залишив Христос усе, що Він найціннішого міг залишити, тобто Себе самого, своє найсвятіше Тіло і свою найдорожчу кров. Жертва Служби Божої – це найкращий спосіб примирення людей з Богом. Не було, немає і не буде ціннішої, вартіснішої жертви примирення людей з Богом від Служби Божої. Через Службу Божу сходить Божа манна, Пресвята Євхаристія, що є чудесним кормом в нашій земній мандрівці до обітованої землі, до неба. Св. Альфонс Ліґуорі каже: “Одна, однісінька Служба Божа приносить Богові більше слави, ніж усі молитви та покути всіх святих, ніж усі праці і труди апостолів, ніж усі муки мучеників та ніж усе полум’я любови серафимів і самої Божої Матері”.\nЗавдяки св.Літургії щедро користуємося заслугами хресної жертви, передусім через св.Літургію можемо досягти прощення гріхів, вислухання молитов, Божого благословення і вічного щастя. У зв’язку з тим, що жертва св. Літургії є жертвою безмежної цінності, то її відправа або лише слухання має найбільшу вагу серед усіх добрих справ. Метою нашого життя на землі і в небі є прославляти Бога, а св.Літургія є для цього найкращим способом. Святою Літургією – Безкровною Жертвою найкраще Бога славимо, Йому найкраще дякуємо, просимо ласк і Його перепрошуємо. Наша св.Літургія для всіх нас – це невичерпне джерело святости, Божих ласк і благословення. Вона вчить нас любити Бога і ближнього, допомагає зрозуміти і перейнятися духом жертви в нашому житті, унаочнює важливість нашого спасіння.\nХто з недбальства опускає в неділю св.Літургію, той дуже багато тратить і провиняється перед Богом. Тому Церква так наполягає на недільний обов’язок бути на св.Літургії. Тож, хай св.Літургія наша буде для всіх нас чимось найсвятішим і найдорожчим, хай буде для нас джерелом святости і запорукою нашого спасіння.\n« Перша Божественна Літургія у Сан Джорджо дел Санніо\nГромада УГКЦ радіє за свій гурт ВИШИВАНКА »


МЗС РФ перевело стрілки на Порошенка щодо "присвоєння історії" - мзс росії, захарова, путін\nМЗС РФ перевело стрілки на Порошенка щодо "присвоєння історії"\nПредставник Міністерства закордонних справ Росії Захарова Марія заявила, що президент України Петро Порошенко необґрунтовано звинувачує Російську Федерацію у присвоєнні історії; в той самий час вона заявила, що це Україна займається «гібридним привласненням історії». Про це вона написала сьогодні, 9-го листопада, у своєму Фейсбуці, передає replyua.net.\nТаким чином вона відреагувала на слова Петра Порошенка, який звинуватив РФ у присвоєнні історії України та зосередив увагу на тому, що у Москві відкрили пам’ятник київському князю Володимиру Великому. «Я вам поясню, що таке гібридне присвоєння історії! Це коли протягом двох років де б ти не був кричати про те, що Україна була одною з країна-засновником ООН та брала найактивнішу участь у формуванні цієї організації ще з самого початку в 1945 році. А нічого, що в Києві два роки тому демонтували пам’ятник Мануїльському Дмитру, який був першим представником України в ООН?», - розповіла Захарова. В той самий час вона наголосила, що це лише один з багатьох прикладів «гібридного присвоєння історії». Як відомо, 4-го листопада, на День народної єдності в Росії відкрили пам’ятник князю Київської Русі Володимиру Великому.


Момоа на новому кадрі з фільму «Аквамен» - Pingvin.Pro\nГоловна » Кіно / Новини Кіно » Момоа на новому кадрі з фільму «Аквамен»\nНещодавно з’явився новий кадр із фільму DC «Аквамен». Головну роль суворого й рішучого супергероя зіграє брутальний Джейсон Момоа. Також до акторського складу ввійшли Ембер Герд, Дольф Лундгрен, Віллем Дефо, Ніколь Кідман, Патрік Вілсон та інші. Сутичка обіцяє бути запеклою!\nАртур Каррі (Джейсон Момоа) народився в сім’ї робітника маяка Тома Каррі (Темуера Моррісон) і жінки на ім’я Атланна (Ніколь Кідман). Серед своїх одноліток він вирізнявся неймовірною швидкістю та силою. Але можливість дихати під водою й розмовляти з рибами — ось що було дійсно надзвичайним. Атланна, яка одною ногою була на тому світі, вирішила відкрити таємницю своєму сину. Вона насправді королева Атлантиди у вигнанні. Але настане день, коли Артур посяде місце володаря семи морів. Батько залишається єдиним наставником для сина, він дає йому освіту й допомагає опанувати власні надзвичайні можливості. Слова Атланни стають реальністю й Артур стає героєм, якого вся знають як Аквамен.\nАвтором сценарію став Вілл Білл, який написав скрипт за сюжетом самого Вана і Джеффа Джонса. Ембер Герд виконає роль Мери — королеви Атлантиди і дружини Аквамена. Дольф Лундгрен зіграє короля Нерея, правителя підводного царства Ксебел, який мріє вбити Аквамена, а також закоханний у Міру. Віллем Дефо втілить образ наставника й помічника Аквамена Нуідіс Валко, а Луді Лін — персонажа на ім’я Мурк, лідера війська Атланти і вірного союзника Артура Каррі. Патрік Вілсон зіграє суперлиходія Орма Маріуса (або Повелителя Океану), зведеного брата Аквамена, який прагне повалити Артура й захопити трон. Роль ще одного антагоніста на ім’я Чорна Манта виконає Ях’я Абдул-Матін II.\nСвітова прем’єра супергеройського екшену запланована на 19 грудня 2018 року.


Не тільки ж у Львів їздити… / Практики\n505 15 хвилин хв. читання\nКоординаторки програми «Код міста» про шість українських малих міст, які варто відвідати цієї осені.\nУ вересні та жовтні програма «Код міста» буде будувати культурні мости між малими містами. В фокусі програми поїздки 6–13 вересня – в Кременчук, 13–18 вересня – в Нетішин і Острог, 20–25 вересня – в Славутич, 27 вересня – 2 жовтня – в Краматорськ і Слов’янськ .\nВ кожному місті відбудеться серія воркшопів, дискусій, мистецьких проектів, кінопоказів. Оригінальність програми полягає в спробі активістів працювати не з окремими містами, а зі зв’язками між ними, а також в намірі відшукати для них нові сучасні символи в рамках одного з проектів «Міфологема міста».\nКоординаторки проекту ВІТА БАЗАН та НАСТЯ ПАРАФЕНЮК розповідають про несхожість кожного з міст та пошук їх нової ідентичності.\nПро вибір міст:\nМи досліджували, що можуть дати міста одне одному\nВіта: У минулому році з програмою «Код міста» ми працювали у столиці та двох різних обласних центрах – Дніпрі та Івано-Франківську. Там ми провели серію арт-хакатонів, за підсумками яких ми підготували детальну, красиву та практичну інструкцію по організацію подій.\nЦього року наш фокус на невеликих містах. Коли ми формували програму, то заклали два аспекти: близькості міст, і схожості міст. Слов’янськ і Краматорськ, Нетішин і Острог знаходяться поруч. Славутич пара до Нетішина, як атомоград. Умовно, Кременчук схожий на Краматорськ індустріальною історією, кількістю мешканців.\nНастя: Також ми обирали ті міста, де у нас вже є партнери, адже розуміли, що входження у зовсім нове поле вимагатиме набагато більше часу. До того ж у двох містах, які знаходяться логістично поруч, знадобляться майже ті самі зусилля, що і для роботи з одним таким містом.\nВіта: Ми досліджуємо простір між містами, – що можуть дати міста одне одному. В Слов’янську, Краматорську і Славутичі певна взаємодія з іншими містами вже відбувається.\nУ минулому році нас запросили поїхати до Слов’янська та Краматорська з презентацією-воркшопом «Як працює спільнокошт?». Вирішили поїхати разом із художницею Алевтиною Кахідзе, яку Гараж Генг любить залучати до своїх програм в містах, і яка разом зі своїм чоловіком Володимиром Бабюком, одна із перших тестувала спільнокошт для приїзду спільного резидента в Музичі\nМи виявили, що люди у Слов’янську прийшли більше з цікавості, а не для того, щоб приміряти краудфандинг до своїх ідей. В Краматорську був більш камерний формат, і ми зосередилися на аналізі ідей один одного. Вийшов колективний менторинг.\nДля мене Нетішин і Острог – близькі міста. В одному я народилася і провела дитинство, в іншому – началася. Одне зовсім молоде, інше – історично витримане. В одному – техніки та інженери-атомники, в іншому – дослідники та філософи інтелектуали, які пишуть книги і вивчають, наприклад, Коран. Звісно, я зараз свідомо узагальнюю та прив’язуюсь до основних об’єктів міст – АЕС та Острозька академія.\nНайбільш сформована спільнота активістів з цих міст є в Славутичі. Там кілька років проходить фестиваль «86», який сформував інтерес до міста: архітектури та напівкурортного режиму. Також цього року там відбувалася Школа міських оптимістів та літня міждисциплінарна урбаністична школа.\nТому Славутич мені видається підігрітий та «прокачаний» ідеями, і зараз цю енергію варто направляти в дію, щоб не пішов зворотний процес вигорання та знесилення. В Слов’янську і Краматорську є центри активності молоді: «Теплиця» та «Вільна хата». Після окупації на Сході до Слов’янська та Краматорська прикута значна увага ще й для того, аби втримати рівновагу. Безперервний потік активностей теж може виснажувати, і через надмірну концентрованість місцевим активісти можуть не встигати трансформувати у максимальних ефект.\nНастя: До Славутича, Краматорська та Слов’янська наразі є великий інтерес ззовні. Там відбувається достатньо багато цікавих проектів, на відміну від Острога і Нетішина, де навряд чи є багато приїжджих.\nВіта: Острог – окрема тема. Можна робити дослідження про те, що значить університет у маленькому місті, як він перетягує увагу на себе. Але університет – лише частина міста. При цьому це інституція. Можна бачити, що коли туди приїздять студенти, воно бурлить, а коли вони їдуть – засинає.\nПро ідентичності міст:\nСлов’янськ – чітко жіночний, а Краматорськ – чоловічний\nВіта: В Слов’янську і Краматорську ми були ще минулого року, а потім кілька тижнів тому. Багато спілкування з містами відбувається онлайн, або люди приїздили звідти в Київ на якісь наші події.\nНетішин – моє місто за походженням, але я там тепер почуваюся чужою, і для мене це виклик пізнавати його не з позиції «я – дитина» і старатися поріднитися з ним.\nВ Славутич ми постійно їздимо на «86». Дует художників KrolikowskiArt зараз оселилися в Славутичі, з ними ми плануємо втілювати для Славутича і Нетішина проект «Спогади про майбутнє».\nЩе за першого знайомства з Олександрою Кроліковською, у травні на 86, я зрозуміла, що ми будемо співпрацювати. Я розповідала про ідею «метаміста», вони досліджували напрям «метамодернізму» і якраз готувалися до лекції в Києві… Ще тоді ми обговорювали інтерес до утопічності в міському плануванні. Саме так проектувалися атомогради, як ідеальні міста для соціалістичного працівника – будівельника, атомника, інженера. «Спогади про майбутнє» – це спроба позагравати з ностальгічністю, відкритися майбутньому.\nНастя: Я їздила лише в три міста з шести, бо в основному до проекту працювали дистанційно. Ми багато гуляли містом і спілкувалися з активістами – хорошими людьми, які одними з перших відчувають потребу у подібних програмах та їх значення для міста. На нашій спільній зустрічі-знайомстві вони дивувались, чому ж вони раніше так не збиралися і не обговорювали виклики свого міста.\nВіта: Мені подобається це відчуття закоханості в нове місто. Коли побувши в ньому день-два, кажеш собі, хотілося б тут залишитися довше, глибше пізнати.\nДля мене Слов’янськ був чітко жіночним, а Краматорськ – чоловічним. Два міста можуть переходити в інь та ян та навіть енергії вчитися один в одного. Це помітно по динаміці під час обговорень. Краматорці кажуть про слов’янців, що вони більш творчі. А слов’янці в свою чергу, – що Краматорськ багатше і там конструктивніше все відбувається.\nБагато, хто каже, що Слов’янськ місто-базар, починаючи з того, що саме місто починається з керамічного базару. І це виражається у транзитному способі комунікації під час обговорень: хтось приходить вчасно, хтось запізнюється, хтось йде і повертається.\nВ Краматорську ж спілкування відбувається дуже структуровано. Один історик-краєзнавець з почуттям гумору будував історію образів міста, а інші слухали, доповнювали, реагували.\nЦіль – не бути чужими\nВіта: Програма передбачає комбінований формат. Деякі події будуть відкритими – як кінопокази чи дискусії про місто, деякі потребуватимуть реєстрація та відбору учасників.\nНаприклад, проект «Міфологема міста» наскрізний для усіх шести міст. Ми старалися забезпечити вибірку місцевих, так і долучаючи митців з різних міст. Місцеві мали нагоду долучитися до брейнсторму міфів та історій, запропонувати ескізи, долучитися до роботи на місці. У кожному місті обирається локація для створення муралу, десь інтуїтивно, десь консенсусно, десь хотіли б підійти соціологічно, більш глибинно аналізуючи сприйняття місця, відчуття стосовно його перспектив.\nІнші елементи програми індивідуальні. У Кременчуці робота будуватиметься довкола культурного менедженту. Планують приїхати люди, що працюють з альтернативними просторами в різних містах – з Херсону, Запоріжжя, Києва, Маріуполя, тих же Слов’янська та Краматорська.\nУ Нетішині та Краматорську будемо працювати над соціальним та архітектурним дизайном просторів. В Острозі проведемо воркшопи Active citizens. У Славутичі плануємо дуже прикладне навчання з пошуку фінансування на міські проекти, а в жовтні продовжимо з розробкою екосистеми зелених, соціальних та креативних підприємств. У Слов’янську хотіли б допомогти з розробкою концепції та програми аудіовізуального класу при школі мистецтв. Також у Слов’янську та Краматорську спільно з Алевтиною Кахідзе втілюватимемо проект «Профілактика окупації» в публічному просторі міста.\nНастя: В Нетішині під час наших подій буде святкування дня міста, тому на наші події зможуть потрапити навіть ті, хто не чув про програму та не планував цього. Також ми співпрацюємо з командою проекту «Їздець», які організовують дослідницькі тури в пари міст Острог-Нетішин 17-18 вересня та Слов’янськ-Краматорськ 1-2 жовтня, для того, щоб дослідити культурно-туристичний потенціал. Це шанс потрапити до цих міст та подивитися на життя, наприклад, в атомограді. Також будуть кіно покази від «86» та у містах-парах дитяча програма.\nВіта: Наша ціль – інтегруватися, щоб ми не були чужими. Щоб не було враження, що ми приїхали розважати. Хочеться, щоб після подій і далі будувалися комунікації та спільні проекти.\nНаприклад, одна з наших активностей – урбаністичні воркшопи для дизайну публічних просторів. В Нетішині це буде на базі недіючого приміщення теплиці, що проектувалися колись при школах. Ідея простору мала б трансформуватися у повноцінний концепт еко-лабораторії. В Краматорську є парк і директор парку відкритий для того, щоб з ним робити. Ми залучаємо групу архітекторів, активістів, соціальних підприємців, щоб робити все необхідне. Також залучається місцева організація «Вільна хата». Вона, відповідно, візьме на себе роль лідера після закінчення нашого воркшопу.\nУ Львові, наприклад, є Парк культури, він має виразно радянський вигляд, але як мені розповідали, там дві молоді менеджерки почали координувати роботу і в них щотижня відбуваються ярмарки та фестивалі. В тому і задача – щоб відпочинок був не пасивним, а провокував пізнавати, пробувати нове.\nВ Кременчуці народився образ кразозавра\nВіта: Питання межі між історією та міфом є відкритим: між тим, що було насправді, і тим що існує на рівні колективної свідомості.\nХудожник Ігор Зайдель досліджував наші міста на основі інформації з енциклопедій та форумів, і поєднував багато всього: від того, що там було знайдено кістки мамонтів до того, що є зараз.\nВ Кременчуці так народився образ кразозавра.\nА коли ми працювали з Слов’янськом, який є досить магічним, Ігор Зайдель запропонував ідею з іхтіозавром. Ніби там є підземне озеро і цей образ – слов’янський аналог лохнеського чудовиська, яке може з’являтися у місячну ніч.\nКоли ми спілкувалися з місцевими, вони сказали, що це дуже свіжо, що такого ніхто не пропонував, бо всі звикли, що є сокіл на місцевому гербі – символ степу і свободи. Також місцева художниця запропонувала ідею з русалками.\nМіфічні істоти мають свій потенціал, їх образи можна розвивати через сувенірну продукцію, ту ж кераміку. Тим більше Слов’янськ раніше був туристичним містом, туди приїжджали відпочивати на соляні озера. Зараз в цих санаторіях живуть військові.\nВ той же час Краматорськ дуже цікавий в плані архітектури. Коли туди приїздиш відчуваєш «степную ширь» та водночас – відсутність хаосу. Навіть біля ДК КМЗ Ленін стояв не по центру, а трішки з боку, щоб не закривати вигляду довгої і красивої будівлі з колонами.\nНастя: До того ж, Краматорськ був одним з перших міст, побудованих за генпланом, тоді як Слов’янськ не має відчуття цілісності та архітектурного ансамблю.\nВіта: Інший виклик – працювати з містами атомоградами – Славутичем і Нетішином. Цим містам лише по 30 років і вони вважають, що ще не мають міфів. У них є атомні електростанції.\nУ вигляді жарту та на хвилі Pokémon Go Ігор Зайдель запропонував для Нетішина пікачу з символом атомної енергії – атомачу. Це смішно, але енергетика, яка є в цієї істоти в мультфільмі, є електричною.\nНастя: Але в Славутичі, наприклад, вже є сформований символ – білий янгол. Містяни за нього тримаються і тому, відповідно, можна працювати з цим образом, додавши нової айдентики.\nВіта: Ще один виклик – Острог. Тут питання, чи сучасні мистецькі партисипативні проекти зможуть щось запропонувати історичному місту і чи містяни будуть готові їх прийняти. Їм близький образ князя Острозького, але можливо краще працювати з чимось нейтральним, наприклад, бібліотечною рибою? Це ж і про писемність і про інтелектуальність.\nГоловне нам не створити маркування: ось ми придумали міф, змиріться з ним. Наша задача спровокувати, знайти образ, який би доповнив міський простір. Щоб люди бачачи його, запитували себе, чи це про нас, хто такі ми, чого нам бракує, де моє минуле.\nНастя: В Краматорську є кілька пропозицій, з якими можна працювати. Наприклад, у них є крамазавр – унікальний справжній динозавр, рештки якого знайшли біля міста. Містяни кажуть, що його весь час експонують в Європі, через що у рідному музеї його майже ніколи не побачити.\nТакож є Леонід Биков, який народився біля Краматорська, але в Краматорську провів все свої дитинство і юність. Крім того він завжди повертався в місто, виїхавши з нього і заповів усі свої речі музею Краматорська. Містяни ним дуже гордяться і вважають його уособленням справжнього краматорця.\nКрім того були жарти щодо того, щоб побудувати пам’ятник шлакоблоку, адже це перше місто, де шлакоблок застосували до побудови житла. Потрібно було швидко будувати місто, а глиняна цегла була дорогою. Місцевий історик казав, чому б і ні, адже пам’ятник галушці в Полтаві стоїть.\nА ще в Краматорську сконцентровано 10% української ювелірної промисловості. І якщо в Слов’янську говорять про створення керамічного кластеру, то в Краматорську – про ювелірний.\nВіта: Крім того думаєш, що Краматорськ суто промислове місто, а виявляється там був потужний аматорський театр і є шаховий клуб.\nТри речі залишаться в місті після програми:\nЛюди побачать себе зі сторони\nНастя: Перше – люди міст побачать себе зі сторони. Як показав досвід нашої підготовчої поїздки до Краматорська, навіть під час простого спілкування, люди прокидаються і починають бачити можливості в своєму місті.\nВіта: Всі ці міста є невеликими. Наша програма передбачає не просто читання лекцій, а роботу з розширення горизонту, з тим як бути більш уважним до міста. Ми плануємо допомогти цим міста отримати свіжу енергію від спілкування з новими людьми. Під час нашої минулорічної активності в Дніпрі, мені здалося, ми якраз вийшли за межі усталених ідей та тусовки.\nТому другий важливий момент, який виникає, – нові люди, які входять в цей режим, які починають займатися урбаністичним розвитком міста.\nТретє – можливість порефлексувати про майбутнє міста замість акцентуватися на теперішньому.\nІ додатковий четвертий пункт. Хотілося щоб отримало місто, це – ресурс професіоналів, до яких би також зверталися. Також щоб побачити ідентифікацію і фокус, в якому ці люди могли бути професійними.\nНастя: Насправді приїздиш до малого міста з думкою, що тут, мабуть, немає багато цікавого, а варто тільки почати його досліджувати і місто для тебе відкривається. Варто лише проявити цікавість, не тільки ж у Львів їздити!\nВ Україні 26 тисяч сіл. І майже в кожному є клуб, який не працює\nСоціуму завжди потрібен той, хто рефлексує над минулим та мріє про майбутнє


Олександр Аргат: "Ми продукуємо амбітні патріотичні особистості, які можуть прислужитися війську" :: Новини\nОлександр Аргат: "Ми продукуємо амбітні патріотичні особистості, які можуть прислужитися війську"\nНу спершу не в Кіровограді, а у Світловодську. Батько запропонував. Прийшов і питає: «Хочеш в Пласт?» Я кажу, звісно ж! Про Пласт я знав із журналу «Соняшник». Був такий у 90-их патріотичний журнал для дітей. При чому, батько так подав, мовляв, «звільнилося місце в Пласті». Так престижніше ще це сприймалося. Вів «Пласт» кум його знайомого. Був він на базі радіогуртка, що діяв ще з часів СРСР і який займався по суті пластовими речима (мандрівки, табори). Прийшов я до Пласту в 13 років. Давно хотів приєднатися до якоїсь такої організованої патріотичної спільноти.\nПерш ніж потрапити до Ордену Залізної Остроги (пластовий курінь - прим.) пройшов довгу історію еволюції ставлення до куреня Мене так виховували в юнацтві, що всілякі спроби перетворити Пласт на парамілітарну організацію сприймалися як «провокація». Тому з підозрою ставився до озонів. Але знайомство з моїм поручником Юзичем все перевернуло. Побачив, що в курені шалена концентрація людей поміж якими хочеться бути. Рішення ухвалив у 2005 році під час змагань «Стежками героїв». За літо довиконав вимоги і восени вже поїхав на Конвент (рада куреня,-прим.).\nПерше, що згадується, - це те, як я їхав на КВТ, але, здається, я вже в якомусь інтерв’ю це переповідав (сміється)…Взагалі, я все, що відбувалося під час мого пластування, сприймав як якесь священнодійство. Все довкола завжди видавалося наповненим знаками, а всі зустрічі невипадковими. Довкола було купа «ворогів», а ми намагалися дуже ретельно відбирати людей, може тому в Кіровограді нас було так мало. (сміється) Щось отак яскраве одразу і не пригадується… Зате можу сказати, як ми «побороли» конкуруючу організацію в Кіровограді - «Спадщину». Просто познайомили їхнього голову з нашою станичною і вони одружилися. Тепер це мої куми.\nА які моменти з роботи на 5-ому каналі найбільше запам'ятались?\nЯкщо не брати до уваги Майдан, то це звісно якісь поїздки закордон, на інші континенти. Їздив двічі зустрічати наших моряків із полону з суден Фаіна та Аріана. Завдяки цьому побував у таких екзотичних країнах як Кенія та Оман. Ну і взагалі був «причетним» присутністю при більшості ключових подій, якими жила країна останні 8 років. Чи то якісь катаклізми, чи аварії, чи політичні перипетії, чи навпаки щось приємне, як то ЄВРО-2012…\nТи разом з колегами з 5-го каналу та інших ЗМІ одні з перших вийшли на Майдан Незалежності, протестуючи проти розвороту курсу держави від євроінтеграції. Чому, на твою думку, саме журналісти стали рушієм змін в країні?\nБо журналісти найбільше були втягнуті ментально в ці процеси. Перед тим ми прожили кілька місяців у постійній муці «Підпишемо-не підпишемо угоду». Ми всі просто чітко розуміли, що це реально ключовий момент епохи в історії України. Розуміли, які будуть наслідки, якщо не підпишемо. Бачили картину білорусизації України. І тому просто не могли не вийти. Ну і може просто те, що ми між собою добре комунікуємо. І тому так вийшло того дня. Хтось просто побачив у фейсбуці, що його знайомий з іншого каналу вже на Майдані, хтось, як 1+1 чи канал 24, одразу прийшли цілими редакціями з почуття солідарності. Просто журналісти першими відчули – «зараз або ніколи». А там вже закрутилося.\nТак вийшло, що я не пропустив жодної майже ключової події. Тобто крім початку 21 листопада, був 1 грудня на Банковій і тікав дворами від Беркута; в ніч з 10 на 11 грудня теж працював, коли намагалися розігнати; концерт Океану Ельзи; 29-го був під Межигір’ям з Автомайданом; спостерігав коридор ганьби для Беркута під Святошинським райвідділом 11 січня; провів ніч з 19 на 20 січня на Грушевського, а потім був 22 січня, коли Беркут пішов в атаку; спостерігав як розгорталися події 18 лютого; був на першій екскурсії людей в Межигір’ї 22 лютого… Так що все це в пам’яті. В перший день було вже відчуття, що це завершиться чимось суттєвим. Найнеприємніший момент, напевно, - це виступ сотника Парасюка 21 лютого, хоч всі від нього були в захваті. Тоді відчув, що далі буде ще дуже багато крові. А найважче було на Майдані витримати ночі, коли нічого не відбувалося і було дуже мало людей і була геть незрозуміла перспектива цього всього, це було у другій половині грудня - першій половині січня.\nПотрібно оптимізувати управління наявними ресурсами. Щоб жодна копійка не лежала зайвий час і ефективно витрачалася. Можливо, залучити фахівців від бізнесу для організації фінансів та логістики армії. Кадри, які себе добре показали під час АТО, треба розвивати. Відправляти їх на навчання закордон, ставити нинішніх лейтенантів і майорів на посади полковників і генералів, якщо вони краще знаються на справі. Зробити так, щоб війська постійно були в роботі – навчання або закордонні місії. По-максимуму купувати те, що виробляє наш оборонно- промисловий комплекс. А це, за оцінками експертів може бути до половини потреб ЗСУ. Головне, що ніхто тепер не сумнівається, що армія нам потрібна взагалі. І ніхто вже не сміється, коли говорять, що Росія наш головний військовий супротивник. А ще рік тому військові, які зараз стоять на блокпостах вважали таким міфічним НАТО. Тому злам у головах суспільства і армії - це великий позитив. А загалом я за швейцарську модель організації оборони.\nПару разів поїхав на зйомку у військові частини. Захотілося розбиратися в тому, про що розповідаю. Окрім того вразило побачене і прийшов до висновку, що армія у нас є і серйозна. Почав задовольняти інформаційний голод, так би мовити. Збирав інформацію про частини, озброєння. Я ніколи не сумнівався, що буде якийсь військовий українсько-російський конфлікт. Це теж підігрівало інтерес, бо хвилювало чи буде в нас чимось боронитися. Потім створив профільну групу в соцмережах (у 2008), далі був сайт (www.mil.in.ua - прим.), форум, знайомства з однодумцями, якісь маленькі спільні проекти.\nНу про який тут досвід йдеться? Організаційний? Так, Пласт це мєгадемократична структура, що несумісно з армією. Практичний? Ну це смішно. Головне кадри, які Пласт може дати армії. Ми продукуємо амбітні патріотичні особистості, які можуть прислужитися війську. Важливо знайти мотивацію для пластунів піти у військові виші, присвятити себе армії, спецслужбам. Але, боюся, без суттєвого покращення соцпакету ЗСУ пластуни з доброю освітою та іншими конкурентними перевагами у мирний час все ж таки йтимуть радше в цивільні професії. Тому бачу сенс у розвитку військового пластування і прищеплення бажання піти в армію ще з дитинства.\nОлександр Аргат народився 14 серпня 1982 року у м. Світловодськ( Кіровоградської області). Вступив до Пласту 22 травня 1996 в гурток Сокіл, курінь Івана Самуся. Пластову присягу склав 10 травня 1998 року у Калантаєві. Вступив до куреня старших пластунів Орден Залізної Остроги у вересні 2005. Одружений. З 2005 по 2006 роки працював рефернтом внутрішніх і зовнішніх зв’язків у Крайовій пластовій Старшині. З 2006 року працює кореспондентом на 5-ому каналі. Засновник українського мілітарного порталу www.mil.in.ua.


Браслет червона нитка Квітуче дерево життя срібло купить - "SINARA.UA - Ювелирный Дом" - 541076470\nБраслет червона нитка Квітуче дерево життя срібло\nУкраїнаКиївметро Палац Україна\nБраслет оберіг червона нитка Квітуче дерево життя срібло купити - SINARA.UA\nЗВІДКИ З'ЯВИЛАСЯ ЧЕРВОНА НИТКА\nВважається, що цей обряд виник завдяки стародавнім вченням – Кабалі. Помічено, що і сьогодні деякі світські персони, які дотримуються Каббали, носять на зап'ясті оберіг.\nВ Європу східну традицію привезли моряки, які відвідували під час плавань східні базари. Місцеві знахарки пропонували їм купити особливий амулет, створював путній вітер, а значить забезпечував успіх. Зовні амулет виглядав, як пов'язані між собою обривки мотузок, пофарбованих у червоний колір. Над кожним оберегом поводился особливий ритуал, що полягає в читанні заклинань. Крім того, на Сході часто нитку пов'язували на руку немовляті, щоб відлякати злих духів, відповідальних за появу почервоніння на тілі. Якщо ручка малюка вже оточена кільцем потрібного кольору, демони вирішують, що дитина і так вже хворий і не чіпають його.\nНе менш вірогідною видається версія про походження червоної нитки на руці, якої дотримуються в Ізраїлі. У цій країні вірять, що місця поховання святих людей є своєрідними енергетичними порталами. Коли-то могила проматери людства, Рахілі, була обв'язана ниткою червоного кольору. З тих пір, на місці поховання віруючі люди можуть зарядити шматочки ниток любов'ю, яку відчуває Рахіль до своїх нащадків, і захистити за допомогою оберега близьких людей.\nДо речі, традиція носити червону нитку на зап'ясті існує і в Індії. Амулет тут називають «молі» і пов'язують всім незаміжнім жінкам, які відвідують індуїстські храми. Зав'язують нитка на лівій руці. Якщо жінка або чоловік вже має сім'ю, «молі» пов'язують на правій руці. Ритуал здійснюють при виході з храму. Як з'явилася традиція і що вона означає, достеменно невідомо.\nЯКЕ ЗНАЧЕННЯ ВКЛАДАЄТЬСЯ В ЧЕРВОНУ НИТКУ НА РУЦІ\nОсновне значення амулета – захист від негативної енергії. Однак оберіг захищає не тільки від негативного впливу з боку, але і самої людини виліковує від злості і заздрості. Прихильники Кабали вважають, що даний предмет має потужний вплив на свідомість людини і радикально змінює його поведінку. Проста нитка, зав'язана на руці, здатна направити власника по правильному шляху, зробити його помисли чистіше, і допомогти самовдосконалення душі. Деякі люди стверджують, що амулет має не тільки захисну, але й цілющою функцією. Нібито нитка, закріплена поверх зап'ястя або щиколотки, дозволяє істотно поліпшити кровообіг.\nОбережная червона нитка на руку одягалась для опутывания хвороби. Після того як людина починав відчувати себе краще, талісман зраджували вогню. Разом з ним згоряла і хвороба. Спалювати оберіг рекомендувалося на полум'я лампади перед святою іконою.\nЯК ПРАВИЛЬНО ВИКОРИСТОВУВАТИ ЧЕРВОНУ НИТКУ\nКаббалісти впевнені, що не можна використовувати нитку, сплетену своїми руками. Для себе її слід купити, заплативши стільки, скільки зажадають.\nВ інших випадках стверджується, що, навпаки, більшою силою володіє оберіг, отриманий у подарунок від дорогої людини.\nАле, якого б віросповідання не дотримувався володар талісмана, слід носити червону нитку на лівій руці. Саме через цю руку в тіло людини проникає негативна енергетика ззовні. Тому на її шляху повинен стояти надійний страж;\nТематика малюнка/форми Древо Життя\nВставка червона нитка, текстиль


Життя ділиться на до і після, війна — окремий бокс пам’яті — письменник | Программы на Громадськом радио\nЖиття ділиться на до і після, війна — окремий бокс пам’яті — письменник\n30 августа 2016 - 17:38\nПопулярний письменник, Артем Чех розповідає, чи буде він писати про війну\nПисьменник Артем Чех повернувся із зони збройного конфлікту. Про свій досвід він розповідає в ефірі програми «Київ-Донбас».\nЛариса Денисенко: Коли письменники потрапляли на війну, у них змінювався стиль письма. Змінювалось і життя. Як це було в тебе?\nАртем Чех: Не знаю, як це буде, адже лише нещодавно повернувся. Те, що пишу зараз, стало більш твердим і більш чоловічим. В інших теж проза ставала більш колючою, прямолінійною.\nЛариса Денисенко: Але Ремарк залишався ліричним при цьому.\nАртем Чех: Можливо, але він для мене дуже квадратний. Це з характером пов’язано, напевно.\nАнастасія Багаліка: На війні характер змінюється?\nАртем Чех: Звісно, і характер, і ставлення. Все своє життя я робив своє оточення таким, щоб мені було комфортно. А там у мене не було вибору, я не міг обирати людей. Вони могли врятувати, могли підставити, а ти можеш розраховувати тільки на себе. Тут питання життя і смерті, а не банальних речей.\nЛариса Денисенко: Наскільки швидко тобі вдалось адаптуватись до тих умов?\nАртем Чех: Потрібно бути максимально чесним, фальш розпізнають одразу. Також — звичайні людські стосунки, там все серйозніше, це чоловічий колектив і ніхто не робить послаблень. Коли ти бачиш перших «200», перші смерті, тоді розумієш, що будеш спілкуватись з тими, які можуть тебе врятувати. Бо головне — повернутись живим.\nЛариса Денисенко: Чого було більше: взаємодії чи змагальності?\nАртем Чех: Взаємодії, звісно. Армія та війна — це побут, перш за все. Тут немає змагальності, ви ж живете разом. Є ті, що показують, які вони альфа-самці, але це швидко зникає. Тут ти показуєш, не які у тебе яйця, а що ти можеш зробити для колективу, як можеш виконати бойове завдання.\nАрмія та війна — це побут, перш за все. Тут немає змагальності, ви ж живете разом\nЛариса Денисенко: Чи ти паралельно писав, виписував щось як письменник?\nАртем Чех: З перших днів, ще коли потрапив в «учєбку». Записував в телефоні. Пізніше на фронті важче, а це здавалось такою собі легкою версією. А думати у тебе багато часу, ти мало спілкуєшся з людьми, перебуваєш сам собі.\nЯ написав новелу про війну під час осіннього перемир’я. Мене вразили тоді ці поселення «сірої зони».\nЛариса Денисенко: Чи є в тебе бажання написати великий роман про війну?\nАртем Чех: Є. Є бажання написати всю правду, яка буде незручна всім. Але я розумію, що це не на часі. Я не маю права писати про це зараз. Зараз іде війна, вона ще досі триває. Потрібно менше зради і більше перемоги. Хоча внутрішньо я з цим не згоден. В мене є внутрішні протиріччя та страждання, коли я читаю про перемогу, а розумію, що це не так. Коли читаю про зраду, а думаю, що потрібно більше перемоги. Роман можна почати писати. Але видавати тоді, коли це все вляжеться. Сподіваюсь, що це буде скоро.\nЛариса Денисенко: Чи можна писати постановочні тексти про війну, щоб показувати більше перемоги?\nАртем Чех: У всьому має бути здорова межа. Ура-патріотизм на користь не піде. Стримано — так, все має бути в межах. До мене звертались, щоб я щось писав, але я це одразу відсікав. Мене багато разів викликали за дописи на фейсбуку, приїжджали. Але я бачу те, що мене зачіпає. Про це я буду писати. Я пишу про те, на що я так можу сплинути. Було багато конфліктів і серед бійців.\nАнастасія Багаліка: Письменник в армії — проблема для армії?\nАртем Чех: Це незручний елемент, через якого можуть бути клопоти.\nПисьменник в армії — незручний елемент, через якого можуть бути клопоти\nЖиття ділиться на до і після війни. Ми помічали, що говоримо про минулий рік, а це насправді вже той час, коли ти на війні. Цей час залишається в боксі такому, пам’ять його по-особливому зберігає.\nМабуть, це був один із найважливіших періодів у житті. Минуло всього півтора місяці після повернення, і я до того боксу пам’яті дуже рідко звертаюсь. Хочеться згадувати щось світле і приємне, хоча такого було багато і на службі. Але хочеться забути про це на якийсь час. Можливо, це пізніше буде, але зараз я не готовий. В мене дуже багато записів, записів на диктофон, відео.\nВидавництва до мене звертались, ще навіть в перший день «учєбки». Але пройшов час і я розумію, що рано щось видавати. Писати, можливо, і буду. Потрібен рік-два, щоб я усвідомив, як це все варто висловити.\nЛариса Денисенко: Ти думав, як говорити про війну з власним сином?\nАртем Чех: З сином ми з дружиною відверті, говоримо з ним дорослою мовою. Можливо, він робить не такі висновки, як хочемо ми. Але це його висновки. Інші батьки, можливо, хочуть вберегти дитину від цього, на розмовляють з нею про це.\nВойна Книги Литература Общество Українська література


Політика конфідейційності • 51cube.com.ua\nПолітика конфідейційності Главная\nМи розуміємо, що безпека та конфіденційність — це важливі питання для відвідувачів нашого вебсайту та зобов’язуємося безпечно та конфіденційно зберігати вашу інформацію. Ось чому ми дотримуємося нижчеперелічених стандартів для захисту особистої інформації. Ми залишаємо за собою право змінювати цю Політику конфіденційності в будь-який час без попереднього повідомлення. Ми розробили цю Політику конфіденційності, щоб показати та описати те, як ми збираємо та розповсюджуємо інформацію на цьому вебсайті. Понад усе ми цінуємо вашу конфіденційність. Ми не продаємо, не здаємо в оренду, не позичаємо і не надаємо вашу адресу електронної пошти чи іншу особисту інформацію будь-кому без вашого прямого дозволу.\nМи збираємо інформацію, що надсилається вашим браузером (програмою перегляду) щоразу, коли ви відвідуєте наш вебсайт. Ці дані можуть містити таку інформацію, як адреса інтернет-протоколу ("IP") вашого комп’ютера, тип браузера, версія браузера, сторінки нашого сайту, які ви відвідуєте, час та дату вашого візиту, час, витрачений на ці сторінки, та іншу статистику. Крім того, ми можемо використовувати інші сторонні сервіси відстеження такі як Google Analytics, які збирають, відслідковують та аналізують цей тип інформації, для підвищення функціональності нашого Сайту. Ці сторонні постачальники послуг мають свою політику конфіденційності стосовно способу використання такої інформації. Коли ви переглядаєте вебсайт на мобільному пристрої, ми можемо автоматично збирати певну інформацію, включно з типом мобільного пристрою, унікальним ідентифікатором мобільного пристрою, IP-адресою пристрою, операційною системою пристрою, типом мобільного інтернет-бравзера, інформацією про ваше місце розташування та іншими статистичними даними.\nФайли cookie — це файли з невеликою кількістю даних, які можуть містити анонімний унікальний ідентифікатор. Файли cookie надсилаються на ваш браузер з вебсайту та зберігаються на жорсткому диску вашого комп’ютера. Як багато інших сайтів, ми використовуємо файли cookie для збирання інформації. Ви можете заблокувати чи вимкнути файли cookie на вашому комп’ютері або наказати вашому браузеру попереджати вас, коли надсилаються файли cookie. Однак, якщо ви не прийматимете файли cookie, ви не зможете скористатися певними функціями Сайту. Ми також використовуємо функцію відстеження інформації, щоб визначити, які сторінки нашого сайту подобаються і не подобаються нашим користувачам, залежно від трафіку на цих сторінках.\nНаша компанія використовує вашу особисту інформацію для таких цілей: обробка ваших замовлень, адміністрування та вдосконалення сайту та пов’язаних з ним послуг, повідомлення про наші товари, послуги, рекламні події або спеціальні пропозиції, які можуть вас зацікавити тощо.\n• Захист компанії. Ми надаємо інформацію про обліковий запис та іншу особисту інформацію у випадках, коли це вимагається законодавством, захищає права, власність чи безпеку нашої компанії, наших користувачів чи інших сторін. Це також стосується обміну інформацією з іншими компаніями та організаціями для захисту від шахрайства та зменшення кредитних ризиків. Однак, звичайно, це не стосується продажу, здавання в оренду, обміну або іншого шляху розголошення особистої інформації від клієнтів у комерційних цілях з порушенням зобов’язань, викладених у цій Політиці конфіденційності.\nМи прагнемо захищати особисту інформацію клієнтів. Безпека вашої особистої інформації важлива для нас, і ми прагнемо впроваджувати та підтримувати обґрунтовані, комерційно прийнятні процедури та практики підтримання безпеки, які відповідають характеру інформації, яку ми зберігаємо, з метою захисту від несанкціонованого доступу, знищення, використання, модифікації або розкриття інформації. Проте просимо пам’ятати, що жоден спосіб передачі інформації через інтернет або метод зберігання інформації в інтернеті не є безпечним на 100%, і ми не можемо гарантувати абсолютну безпеку отриманої від вас особистої інформації. Під час підтвердження замовлення ми показуємо лише останні чотири цифри номеру вашої кредитної картки. Звичайно, ми передаємо весь номер кредитної картки відповідній компанії під час обробляння замовлення. Важливо! Обов’язково вийдіть з облікового запису, коли закінчите користуватись спільним комп’ютером, щоб захистити його від несанкціонованого доступу.


KOMUBOOK — «Парідеґі», Хван Соґьон, перший розділ | Видавництво «Комубук»\n«Парідеґі», Хван Соґьон, перший розділ\nПублікуємо перший розділ роману «Парідеґі» всесвітньовідомого південнокорейського письменника Хвана Соґьона.\nДо вашої уваги перший розділ роману «Парідеґі» всесвітньовідомого південнокорейського письменника Хвана Соґьона, в якому в долю окремої людини вплітаються великі питання нашої доби. Переклад Андрія Рижкова. Дізнатися детальніше й підтримати видання можна тут.\nМені заледве виповнилося дванадцять років, коли вітрами долі нашу родину розпорошило по всьому широкому світу. Дитинство моє пов’язане з містечком Чхонджин. Ми жили біля самого моря, в будинку, що самотньо стояв на схилі пагорба. Навесні, на сільському пустирі, крізь пожухлі торішні бур’яни, назустріч сонцю пробивалися азалії, які в світанкових променях і на тлі вечірнього заходу аж полум’яніли. На східному схилі гори Кванмо ще лежав сніг і вона білим шпилем підносилася вгору, в піднебесся, ховаючи своє підніжжя в тумані. З висоти пагорба можна було бачити внизу величезні судна на рейді; навколо них неквапно снували маленькі рибальські човни, боязко постукуючи двигунами. А над морськими хвилями, гребені яких, немов риб’яча луска, сріблясто виблискували на сонці, кружляли чайки, щосили розмахуючи крилами. Мені подобалося сидіти на пагорбі й чекати батьків, – тата, що повертався з порту, де працював, або маму, яка йшла з базару. Я щоразу підіймалася на крутий схил, сідала на камінь і виглядала батька чи матір, тимчасом залюбки милуючись морем.\nСім’я наша велика: бабуся, тато, мама, шестеро моїх старших сестер і я. Виходило так, що мама приблизно п’ятнадцять років поспіль ходила з округлим животом. Щойно вона трохи оговтувалася після народження дитяти, як відразу ж вагітніла знову – і знову дівчинкою. Врешті, останньою народилась я. Різниця у віці між нами, дітьми, лише один-два роки. Найстарша з нас і наступна за нею сестра добре запам’ятали день мого народження, відзначений неймовірним страхом.\nЩоразу, коли мама народжувала, біля неї клопоталася бабуся, – замість акушерки. Появу на світ третьої дитини батько ще вичікував на подвір’ї дому, смалячи цигарку за цигаркою. Згодом, з наближенням чергових пологів, він навмисне став затримуватися на роботі, а іноді навіть добровільно зголошувався на нічне чергування. Він вибухнув гнівом після народження п’ятої доньки – Суґі. У кімнаті, з’єднаній з кухнею, бабуся з мамою омивали щойно народжену дитину в дерев’яних ночовках, наповнених теплою водою, як раптом на порозі з’явився батько, що повернувся з нічного чергування. Він розчахнув двері і з порога крикнув дружині: «Доки ти будеш їх плодити?!» Потім, розлючений, грубо схопив крихітку Суґі – і занурив з головою у воду. Бабуся перепудилася не на жарт, однак хутко вихопила дитя з ночов. Немовля, що наковталося води, зайшлося кашлем, але не заплакало. Коли на світ з’явилася шоста сестра, Хьоні, батько зігнав свою досаду на кухонному столі, викинувши його надвір разом зі сніданком. Від такої несподіванки старша сестра Джині, яка в цю мить поверталася з комірчини, з переляку перекинула на себе миску з кімчі. Можливо, вам цікаво, а що ж сталося, коли на світ з’явилась я? З цього приводу сестра Джині якось сказала: «Ми всі забилися в сарай, на задньому дворі, й затамували подих». Коли до сестер долинув плач немовляти, Соні пішла поглянути, що там відбувається, й повернулася вся в сльозах:\n– У-у-у... Та що ж це таке?! Знову дівчинка...\nТоді Джині наказала нам повернутися в дім і сидіти тихо, як миші, в дальній кімнаті й не висовувати носи назовні аж до приходу батька.\nА бабуся так розгубилася, що навіть не обмила мене – лише загорнула моє тільце в пелюшки, та й застигла сидьма в кухні, на земляній підлозі, втупившись в одну точку. Її охопив розпач, і вона не змогла приготувати для мами суп із морської капусти – мійоккук, який варила завжди після її пологів. А мати весь цей час приглушено ридала в ліжку, після чого підвелася, взяла мене на руки, вийшла з дому і рушила за містечко, в темний ліс. Подейкують, мама залишила мене, обмотану клаптиком тканини, в тому сосновому лісі, в густих заростях чагарнику. Можливо, зневірившись, вона кинула мене помирати, адже дні були прохолодні й дули пронизливі вітри.\nБатько, повернувшись додому, розчахнув двері кімнати і мовчки обвів усіх поглядом. Мати, накинувши ковдру на голову, лежала незрушно, а з кухні долинало сухе покашлювання бабусі. Батько, зметикувавши, що й цього разу удача його обійшла, що він так і не дочекався народження сина, розвернувся і пішов геть. У кімнаті запанувала тиша, – мама лежала без сил у ліжку, а бабуся мовчки сиділа на кухні. Лише коли сонце досягло зеніту, бабуся отямилася, ввійшла до кімнати й запитала породіллю:\n– А де дитя?\n– Не знаю, – байдуже мовила та, – напевно, заповзло кудись.\n– Та щоб тебе грім побив! – жахнулася від здогаду бабуся. – Викинула! – І вибігла з дому. Вона шукала мене всюди, зазирала в кожен закапелок, але все було марно. Повернувшись, бабуся поставила на низький стіл миску з водою, опустилася на коліна, здійняла вгору складені долоні й стала молитися:\n– О, духи неба й землі! Не дайте нещастю оселитися в цьому домі! Допоможіть нам знайти дитину здоровою! Дайте нещасній матері дитяти сил прийти до тями! А батькові – вгамувати свій гнів!\nПомолившись, бабуся знову заходилася шукати мене по всіх кутках-закутках, проте повернулася ні з чим і всілася на дерев’яну підлогу критої тераси. Наша собака Білка виткнула з будки морду, очікувально втупилась у бабусю і заскавчала. Бабуся озирнулася, придивилася, і помітила за нею щось біле – тканину, в яку мене загорнули при народженні. Бабуся притьма кинулася до будки – й побачила в ній мене, у пелюшці. Я міцно спала. Виявилося, Білка вистежила матір, коли та несла дитину до лісу, а потім, вхопивши зубами за тканину, витягла немовля з кущів і принесла назад, додому.\n– Оце так Білка! Оце так молодчина! Гарна собачка наша! – раділа бабуся. – Отже, це дитя нам послане небом!\nМоже, саме завдяки цьому випадку змалечку моїми друзями були бабуся та собачка Білка?\nБілка – сука північної породи з білою блискучою шерстю, через що її так і назвали. А я не мала імені, аж доки мені не виповнилося сто днів від народження – коли, за корейським повір’ям, людина починає свій життєвий шлях. Я була безіменною сто днів, і нікому з домашніх навіть на думку не спадало дати мені ім’я. Пізніше, коли нашу сім’ю розкидало по світу, і мені довелося жити в землянці по той бік річки Туманґан, бабуся кілька разів розповідала мені історію про принцесу-вигнанку, яку чула дуже давно, ще від прабабусі. Щоразу бабуся закінчувала свою оповідь, співуче розтягуючи слова:\n– Покинеш – станеш покинутою, залишиш – залишеною будеш. Тому тебе й назвали – Парі.\nСто днів минули, а в мене все ще не було імені. Одного дня, під час сніданку, бабуся заговорила про це. Ми з мамою та сестрами сиділи за круглим столом, а батько з бабусею – за квадратним, накритим окремо. І тут бабуся несподівано звернулася до батька:\n– Як же бути? Адже у найменшої досі немає імені.\nБатько повільно, ніби розмірковуючи над чимось, обвів поглядом дітей, що обліпили стіл, а потім пробурчав:\n– А й справді, в усіх шістьох є імена... Хай йому грець, ієрогліфів на всіх не наберешся.\n– Ти ж в університеті вчився, знаєш і китайську, й російську, а не можеш вигадати імені для доньки?! – дорікнула йому бабуся.\nСтосовно багатодітності слід згадати, що в нашій країні здавна процвітав гуманізм. І коли в сім’ях народжувалося багато дітей – неважливо де, в місті чи селі, – це заохочувалось. У багатодітні родини приїздили журналісти з радіо або телебачення, сюжети з місця події показували у вечірніх новинах. Завдяки налагодженій системі соціального захисту дітей виховували в яслах, а батькам видавали достатню кількість сухого молока. Держава дарувала дітям багато всіляких речей – від одягу до іграшок.\nПри народженні доньок корейські батьки давали їм гарні імена – зі складами Ме, Ран, Кук і Чук. Так чинили і в тих випадках, коли, скажімо, до чотирьох дочок додавалися ще дві дівчинки. Але наш батько, мабуть, не був готовий радіти народженню сьомої дочки. Тому, напевно, його винахідливості щодо вигадування імен вистачило лише на шістьох моїх сестер – Джині, Соні, Мі, Джоні, Суґі та Хьоні.\nБатько чекав на хлопчика, а народилася я, – це стало для нього справжнім ударом. Нехай вона живе без імені, – можливо, так вирішив тато, щоб милозвучні імена шістьох його доньок не втратили свою силу.\nОтож, батько весь ранок був похмурим і, мовчки з’ївши сніданок, пішов на роботу. Розмову продовжили мама з бабусею.\n– Час дати дочці ім’я.\n– Я так завинила перед нею, мені так прикро... А якщо назвати її Міан або Собсоб?\n– Я чула про такі імена, – сказала бабуся. – Але... Ти свою дочку в лісі залишила, чи не так?\nХай там як, а бабуся вирішила назвати мене Парі. І тільки через багато років, коли мене вже добряче поносило по світу, а життя завдало чимало страждань, мені судилося дізнатися, який смисл таївся в моєму імені.\nБатька виховувала бабуся. Дід мій загинув на фронті задовго до мого народження. За словами бабусі, її чоловік був героєм війни, і про нього навіть розповідали по центральному радіо. На підступах до далекого прибережного південного міста він самотужки відбив наступ ворожих танків янкі. Принаймні, так говорила бабуся. Вона любила розказувати різні історії про діда за прибраним після вечері столом, сидячи у дворі на солом’яній рогожі, літнім смерком, коли наставав час лічити зорі на небі. Батько ж мій, не дослухавши до кінця, щоразу починав перебивати бабусю, і все закінчувалося тим, що оповідання про героїзм діда врешті-решт втрачало будь-який романтизм.\n– Ой, мамо, не прикрашайте. Це все скидається на сюжет з одного закордонного фільму.\n– Пам’ятаєте, ми цілою групою, із сусідами, ходили в міський кінотеатр? Мені здається, ви плутаєте кінофільм з історією про батька.\nА сюжет картини такий. Один новобранець стоїть на посту біля якоїсь будівлі у напівзруйнованому місті й засинає. Його загін з настанням сутінок відступає – і залишає свого змореного сном товариша. Ворог, вважаючи, що супротивник пішов геть, безперешкодно входить у спустошене місто. Солдат прокидається від гуркоту гусениць бронемашин. Він бачить, як попереду на шосе з’являються танки, вантажівки з увімкненими фарами і темні постаті ворожих солдатів. Переляканий чоловік деякий час перебуває в сум’ятті, цілиться, а потім відчайдушно тисне на спусковий гачок автомата. Гудіння машин припиняється, і на мить западає тиша. Розгублений супротивник починає відступати, вирішивши, що потрапив у велику засідку. Тимчасом той солдатик виповзає з-під заваленої стіни й притьмом ховається в темряві. Він біжить усю ніч і лише на світанку наздоганяє свою частину. Його викликають спочатку до командира взводу, потім до командира роти, а згодом і до самого генерала, який нагороджує солдата орденом – як героя, що зумів сам-один затримати цілу ворожу дивізію. За свій подвиг солдатик отримує звільнення.\nЧим би там не обернулася суперечка батька з бабусею, але те, що мій дід загинув на війні, було правдою. Бабусю навіть викликали до народного комісаріату, де повідомили про загибель чоловіка і видали грошову компенсацію. Коли мій тато, тоді ще школяр, прийшов до школи, класний керівник викликав його до дошки, а всьому класові звелів ушанувати пам’ять його батька стоячи, хвилиною мовчання. Бабуся з’ясувала точну дату загибелі мого діда, аби кожного року справляти поминки. У неї, між іншим, була здатність вгадувати майбутні події за віщими снами.\nЯкось уві сні бабуся почула дуже знайомий кашель, який неможливо було сплутати з кашлем іншої людини, і вийшла з дому. На подвір’ї, залитому місячним сяйвом, стояв її чоловік у пошарпаній військовій формі. На запитання бабусі, звідки він прийшов, дід відповів, що минув Мукхо, Каннин і Сокчхо, здолавши не один десяток гірських перевалів. При цьому він усе притискав до боку якусь торбинку. Бабуся попросила покласти ношу на підлогу тераси, сказала, що приготує сніданок, і запросила його в будинок. Дід відмовився, не став знімати взуття і відповів, що його ще чекає довгий шлях. Тоді бабуся швидко вихопила в нього торбинку і поставила її на сходинку порогу, а обернувшись, діда вже не побачила, – той зник. Бідна жінка відразу ж прокинулася, помацала біля себе в темряві й відчула пальцями в головах щось схоже на грубу тканину. Вона запалила лампу й помітила, що дверцята шафки відчинені й звідти випав на підлогу одяг – стьобані дідові штани та облямована заячим хутром жилетка. Чоловік носив цей одяг до того, як пішов на війну. Тієї ж ночі бабуся поспіхом відшукала пляшку горілки, дістала в’ялений минтай та фрукти і, як і належить за звичаєм, справила поминки, а одяг діда спалила десь у полі.\nТреба сказати, що бабуся досить часто бачила уві сні привидів, і навіть чула, як вони перемовляються між собою. За її розповідями, вона здійснювала обряди поклоніння духам неба і землі ще коли батько був дитиною. Бабуся зазвичай молилася духам у перший день кожного місяця на задньому дворі, попередньо зачерпнувши води з колодязя та розливши її по мисках. Але після того, як у країні заборонили такі та схожі ритуали, вона просто перестала виходити на подвір’я, щоб її не бачили люди, однак продовжувала своє – молилася духам, зігнувшись у три погибелі прямо на земляній долівці кухні, підносячи руки до неба і пристрасно шепочучи молитву. Спершу тато з мамою намагалися відмовити бабусю від цих церемоній, і, бачачи, що все марно, стали навіть сваритися між собою.\n– Ти мусиш дуже серйозно поговорити з мамою і вмовити її припинити ці культові обряди, – говорив батько дружині.\n– Невже ти гадаєш, що вона мене послухає? – відповідала та. – Мати вже мені голову набила своїми притчами-страстями про те, щó їй ввижається. Тож я не можу й заїкнутися про таке. Та й зрештою... це ж ваша сімейна традиція.\n– Не кажи дурниць. Яка ще традиція?\n–А чи не в вашій родині ще прапрабаба займалася шаманством у Хамхині?\n– Тримай свого язика за зубами! Інакше й справді біду накличеш. Дивись мені, навіть не думай нікому розказувати про це.\n– Та в околицях і так це знають! Усім відомо, що в мого чоловіка пращури по жіночій лінії ще в четвертому коліні були справжніми шаманками. Що тут приховувати?\n– Стули пельку! Ми – з простих селян, основної верстви нашого суспільства!\nЗа словами бабусі, тато добре вчився в школі ще з початкових класів. Перед війною, коли в місті квартирували китайські добровольці, батько дуже швидко навчився пристойно говорити китайською. Він разом із дорослими ходив до військової частини і брав участь у вирішенні нагальних проблем села. Батько закінчив середню школу з відзнакою і навіть отримав направлення до університету в Пхеньяні.\nОдружилися мої батьки завдяки невпинним старанням бабусі. А познайомилися вони після трудової мобілізації тата, коли він, успішно закінчивши перший курс університету, під час літніх канікул завітав був до рідного села на гостини. Ще не ступивши в батьківський дім, він голосно гукнув з порога:\n– Мамо, а ось і я! Дай-но з дороги води напитися!\nУ дверях кухні враз з’явилася незнайома дівчина невисокого зросту з коротко підстриженим волоссям. Вона двома руками простягнула йому кухоль з водою.\n– Ти хто, товаришко? – запитав, сторопівши, батько. Він відразу забув про спрагу і вирячився на незнайомку. Раптом за спиною дівчини виросла бабуся і весело мовила:\n– Хто-хто... Твоя суджена!\nБатько з переляку побіг назад на станцію і спішно повернувся потягом до Пхеньяна. Минув місяць, і ось одного разу його викликали до навчальної частини університету, в кабінет наставника з виховної роботи. Той деякий час роздував щоки, а потім вказав на стілець, запрошуючи батька сісти.\n– Я, товаришу, був про тебе кращої думки, – почав невдоволеним голосом наставник. – Ти ж іще студент, а вже одружитися встиг... Звісно, якщо твоя мати самотня і хоче онуків, це ще можна зрозуміти. Але скажи мені, чому ти уникаєш своєї дружини?\nБатько, очманілий від такого повороту подій, почав плутано виправдовуватися:\n– Ні, ні... Сталося непорозуміння... Я поїхав додому, а мати приводить дівчину, каже, мовляв, це відтепер твоя дружина... Як таке може бути?..\nУ цей час двері кабінету трохи прочинилися, і в отворі з’явилася бабуся, яка, просунувши голову, сказала:\n– А ось і ми!.. Ну ж бо, проходь... – бабуся, не зволікаючи, увійшла до приміщення, а за нею – дівчина, та сама, яку батько зустрів у себе вдома. Вона боязко опустила голову і вклонилася наставникові. Батько ж стояв як укопаний, весь червоний від несподіванки. Тоді наставник, звертаючись до нього, промовив:\n– Ну, що тут скажеш? Бери відпустку та їдь додому. Першу шлюбну ніч, у кожному разі, слід провести вдома, якщо вже одружився.\n– Та я, власне... – пробурмотів мій майбутній тато. – Мені б спершу навчання закінчити...\n– Правильно, – кивнув наставник. – Ось побудеш із родиною деякий час і повернешся. А зараз іди. Будеш пручатися – все розповім твоїм товаришам. І ще поставлю питання на порядок денний у Спілці демократичної молоді. Тоді твоїй репутації кінець, тебе просто виженуть з університету.\nОтож у батька не лишалося іншого вибору, ніж підкоритися. І він повернувся в рідне село. Ще в потягу бабуся почала напучувати його:\n– Якщо будеш чинити опір, я тебе швиденько приструнчу. Слухайся мене. Бо інакше наші шляхи розійдуться. Ти підеш своєю дорогою, а я – своєю. Все, що відбувається, робиться за велінням духів. – Із цими словами вона витягла прихоплене з собою довге покривало для носіння дитини на спині, прив’язала один його кінець до ноги батька, що сидів на підлозі вагона, а з іншого зробила вузол і всунула в нього ніжку дівчини, моєї майбутньої мами.\n– Давай-но сюди свою ніжку, – сказала бабуся. А мама, допомагаючи їй, зняла комусін, спритно підтягла шкарпетку і відповіла:\n– Міцніше в’яжіть.\nБатько спостерігав за цим усім краєм ока, майже відвернувшись, а коли обернувся, щоб краще роздивитися, його погляд зустрівся з маминим. І та показала йому язика.\nЩоразу, коли у моїх батьків доходило до словесних перепалок, батько гнівно говорив: «Мені не слід було тоді панькатися з вами, а треба було дати драла. І тоді я геть інакше влаштував би своє життя».\nА я подумки уявляю ту минулу історію батьків і бачу картину: бабуся зв’язує покривалом тата і маму, а третім його кінцем кілька разів обмотує зап’ястя своєї руки, при цьому вона глибоко зітхає, так, наче з її плечей звалився важкий камінь. На наше з сестрами запитання, чому треба було саме так брати дівчину в невістки, бабуся розповіла сон, що наснився їй одного разу, і те, як вона відшукала нашу маму:\n– Якось уночі сплю я і бачу, як спускається з небес фея, та й прямісінько на дах нашого дому, а звідти плавно зістрибує на подвір’я. Я їй кажу: «Феє, феє, якщо ти злий дух, то йди геть! А якщо жива людина, то стань переді мною». Вона мені у відповідь: «Я добра фея. Я в небесного володаря доглядаю за квітковим садом. Одного ясного ранку я поливала квіти і ненароком збила кілька пуп’янків. Вони впали на землю. Ось я й спустилася за ними». У нашому дворі на траві й справді лежало сім квіток. Фея підібрала їх і простягнула мені. Я хотіла було взяти квіти, але чарівниця раптом позадкувала і кинулася геть. Я побігла за нею. Біжу, не чуючи під собою ніг, і незабаром добігаю до якогось будинку із солом’яною огорожею. І в цю мить прокидаюся. Сон мені здався дивним. Я вийшла на вулицю і зрозуміла, що дорога, яку я бачила уві сні, веде до сусідньої околиці. І я пішла. Шлях привів мене до будинку з тином із кукурудзяних стебел, і мене це здивувало. Я зайшла на подвір’я й побачила дівчину, яка співала в своє задоволення й займалася хатніми справами. Вона співала, витираючи ганчіркою великі керамічні чани, схожі на барила, в яких зберігають соєву пасту, і від цього вони яскраво блищали на сонці. Я придивилася до дівчини і побачила, що в неї чудовий стан. Якби на моєму місці був чоловік, він неодмінно визнав би її чарівною, як квітка півонії. Тоді я підійшла до неї й запропонувала жити в нашому домі. Потім зустрілася з її батьками, розповіла про свого сина і сказала, що було б непогано нашим сім’ям породичатися. Ось і вся історія.\nНезвичайні, часом дивні здібності бабусі не хотів визнавати в родині лише батько. Однак, коли йому снився незрозумілий сон, він звертався за його тлумаченням до своєї матері.\n– Це ж треба! – якось вражено підхопився він після сну. – Наш глиняний глечик тріснув, і звідти вивалився сом, завбільшки з мою руку! – він продовжував розповідати так, наче звертався до самого себе.\nА бабуся навіть і не думала тлумачити синові сон і робила вигляд, що не чує його, продовжуючи поратися на кухні.\n– Ось звариться гострий суп із соєвого сиру і капусти, вся родина добре пообідає, – говорила вона собі під ніс, мішаючи ложкою в каструлі.\nЯк я вже говорила, після появи на світ кожної наступної дитини мама довго приходила до тями, до того ж на неї звалювалася турбота про новонародженого, а невдовзі вона знову вагітніла. Через це, на відміну від інших жінок в околиці, мати не мала постійної роботи. Після народження третьої дочки, Мі, батьки, мабуть, вирішили зробити перерву, тому різниця між третьою та четвертою сестрою склала три роки. Саме тоді, вперше за довгий час, мама стала виходити в місто.\nУ післявоєнний період відновлення країни вона працювала на одній з тих фабрик, які вводилися в експлуатацію по всій країні, в кожному повітовому сільськогосподарському кооперативі, де займалася приготуванням та розфасовкою закусок. А потім її направили в будинок відпочинку, де мама навчилася перукарській справі. Після цього вона певний час працювала на громадських засадах у перукарні, при міській лазні. Однак через палке бажання батька мати сина, а бабусі – онука, мамі, яка встигла побути стажером не більше року, довелося залишити роботу.\nПісля тієї історії, коли батько ледь не втопив у ночвах з водою новонароджену Суґі, мама, схоже, геть відмовилася від думки щось змінити у своєму житті. Всі говорили, що сестра оніміла після того, як перехворіла на кір, та бабуся з мамою час від часу дорікали батькові за той його вчинок, натякаючи, що дитині відібрало мову через нього. Сестричці виповнилося три роки, а вона все ще не говорила, – всі думали, що в неї затримка мовлення, але згодом з’ясувалося, що вона глухоніма.\nПро те, що мене одразу після народження викинули в лісі, я дізналася від бабусі. Це сталося, коли я ходила в дитячий садок, і було мені тоді приблизно п’ять років. Пам’ятаю, буяла рання весна, на пагорбі квітнули червоні азалії, а сестри поверталися зі школи додому з кошиком, повним грициків. Я сиділа на дерев’яній підлозі тераси і грілася в теплих променях сонця. В цей час Білка, наша собачка, з гарчанням кинулась через весь двір до хвіртки. Вона так відчайдушно гавкала, що я пішла поглянути, що там таке. Відчинила дощану хвіртку і побачила перед собою дівчинку, трохи старшу за мене. На ній була світла, обтріпана стара спідниця з бавовняної тканини і піджачок-чоґорі. Я вирішила, що до сестри Хьоні прийшла подружка. «Хьоні немає вдома», – сказала я. Та незнайома дівчинка мовчала і продовжувала дивитися на мене, не відводячи очей. За моєю спиною не вгавала Білка. На обличчі дівчати не було й тіні остраху. Зрештою вона промовила: «Я, напевно, помилилася домом». Із цими словами розвернулася й побігла геть. Точно вже й не пам’ятаю, чи втікала вона, чи просто наче розчинилася в повітрі. Мені стало цікаво, куди ж вона зникла, я вибігла з двору й кинулася за нею навздогін. Дівчинка вже була на протилежному боці вулиці; вона йшла, пустотливо крутячи головою, від чого її коса матлялася з боку в бік. Потім незнайомка уповільнила ходу біля будинку з абрикосовим деревом, скоса зиркнула на мене і зайшла у двір. Мені особливо запам’яталася червона стрічка, вплетена в її волосся. Того дня, вже під час вечері, мама сказала:\n– У старости сусіднього району померла онучка. Нам теж слід було б допомогти йому грошима.\n– Кажеш, онучка? – перепитав батько. Мама не встигла й рота розтулити, як бабуся пробурчала:\n– Це плата за гріхи, вчинені в минулому житті. Від долі не втечеш.\n– Може, вона померла від черевного тифу, що нині лютує повсюдно? – припустила мати.\nЯ почала смикати поділ бабусиної сукні, теж бажаючи поділитися побаченим удень:\n– Бабусю, бабусю... сьогодні одна незнайома дівчинка постукала до нас. Потім вона втекла і зникла біля будинку з абрикосою.\nНіхто, здавалося, не надав моїм словам особливого значення, і тільки бабуся, після вечері, повела мене на терасу, сіла поруч на дерев’яну підлогу і стала розпитувати:\n– Хто, кажеш, приходив? Розкажи, як усе було.\n– Дівчинка в білій сукні. Білка голосно гавкала і хотіла її вкусити. Дівчинка довго мовчала, а потім сказала, що вона помилилася адресою, і пішла собі геть. Мені вона здалася дивною, тож я рушила за нею слідом, і побачила, як вона входить у двір будинку, де росте абрикосове дерево.\n– Ви довго дивилися одне одному в очі?\n– Так. І перед тим як зникнути в тому дворі, вона знову озирнулася на мене.\nБабуся кивнула і погладила мене по голові.\n– Все буде добре, – сказала вона. – Ти вся в мене. Роби, що я скажу. Сплюнь-но три рази на землю і тричі тупни лівою ногою.\nТого ж дня я злягла з високою температурою, почала марити. Батько відніс мене на собі до лікарні, розташованої в гавані. Там у кожній палаті лежали й чекали на лікаря доставлені з околиці хворі діти та люди похилого віку. Точно не скажу, як довго я там пробула. Пам’ятаю тільки, – ота дівчинка в білій сукенці, що нещодавно стояла біля нашої хвіртки, сиділа на підвіконні лікарняної палати, де лежали хворі. Я байдуже дивилася на неї – не відчувала й тіні страху. Мене принесли додому, і я спала разом із бабусею в задній кімнаті. Ніхто з нашої родини, крім бабусі, до мене не заходив. Удень жар у мене спадав, а вночі знову різко повертався; по всьому тілу висипала кропив’янка, але за кілька днів вона зникла. Якось бабуся тихо спитала мене:\n– Ти все ще її бачиш?\n– Ні, – відповіла я. – Після лікарні жодного разу мені не ввижалася. Бабусю, а хто вона?\n– Дух зарази. Тобі ніщо більше не загрожує. Добрі духи бережуть тебе.\nНе знаю, скільки часу я пролежала в ліжку, але пам’ятаю, що в ті дні й ночі я часто прокидалася від тривожних снів. Деякі з них чітко пам’ятаю й досі.\nЯ стояла біля будівлі, схожої на старий буддійський храм. Кам’яна огорожа довкола неї обвалилася, а на подвір’ї, порослому полином та бур’яном, всюди безладно валялася черепиця, що попадала з даху. Я не хотіла заходити в темне приміщення і, вставши навшпиньки біля похилої опори, зазирнула всередину. І побачила, як із глибини храму, плавно погойдуючись у повітрі, виплила червона стрічка. Я кинулася геть; озирнувшись, завважила, що та червона стрічка летить підстрибом слідом за мною. Вона продовжувала переслідувати мене, аж доки я не минула ряди дерев уздовж дороги, не перебігла на протилежний бік струмка, де починалося рисове поле, – і не дісталася села. Там на мене вже чекала бабуся, вбрана не в повсякденний селянський одяг, а у святкове національне вбрання. Її волосся було зібране в жмутик на потилиці й заколоте шпилькою. Бабуся затулила мене своєю спиною і дуже голосно прокричала:\n– Та вгамуйся ти вже, нечиста!\nЧервона стрічка, що зависла в повітрі неподалік, немов за помахом чарівної палички, опустилася на землю і… щезла.\nЯ здригнулася і розплющила очі. Все моє тіло було таке мокре від поту, немов після зливи. Бабуся, що лежала поруч, витерла мені обличчя й шию хусткою і сказала:\n– Потерпи ще трохи, скоро все минеться.\nЖар у мене то спадав, то знову підскакував. Навіть коли я лежала з розплющеними очима, мені здавалося, що тіло моє ніби розтягується, а руки й ноги покривають собою підлогу та стіни кімнати. Потім ввижалося, що я стискаюся, стаю маленькою, наче соєвий біб, і лопаюсь. А ще здавалося, що ондоль піді мною ніби провалюється кудись під землю. Ще я бачила на візерункових шпалерах різних істот, які то хихотіли, то реготали, широко роззяпивши роти. Іноді вони навіть намагалися заговорити зі мною.\nТа все ж я здолала черевний тиф і вижила. Однак мене ще кілька років хитало від слабкості та недокрів’я. І в такому стані я пішла до школи. Після хвороби мені вчувалися дивні звуки, не чуті раніше, і являлися образи, не бачені ніколи досі. Однак після хвороби я стала більше розуміти глухоніму сестру Суґі.\nДжоні була старша за Суґі на рік. Сестрички не ладили між собою і постійно билися. А я недолюблювала Хьоні, яка відповідала мені взаємністю. Джині, Соні та Мі були значно старшими й вищими, ніж я і Хьоні, тому вони ставилися до нас як до малих дітей, а ось статус Джоні та Суґі був не зовсім зрозумілим. У Джоні, порівняно із Суґі, вдача була дещо м’якшою. Однак усі доручення батьки давали Джоні, оскільки Суґі була глухонімою. Приміром, якщо треба було сходити в овочеву лавку за соєвим сиром або пучком зеленої цибулі, Джоні кривила губи і змірювала Суґі лютим поглядом.\n– Тільки мені завжди дістається найнудніша робота! – бурчала вона.\nСуґі була запальною через те, що не розуміла мову. Варто було котрійсь із сестер прогнівити її, як вона відразу ж, незалежно від того, старша та чи молодша, підбігала до кривдниці, хапала за коси й починала битися. Тому батьки намагалися ставитися однаково як до Джоні, так і до Суґі. Тому й одяг їм купували одного фасону й забарвлення. Навіть олівці в них були однакові.\nОдного ранку сталася така історія. Сестри збиралися до школи і, як заведено, по черзі заходили до ванної кімнати, вмивалися, причісувалися, словом, чепурились. Раптом почувся несамовитий лемент Суґі; її обличчя налилося кров’ю, а очі від гніву аж округлились. А що вона не могла говорити, всім було невтямки, в чому річ. Суґі розмахувала парою своїх обгорілих кросівок. Ймовірно, раніше вимите взуття сушилося на приступку кухонної плити, та вночі кросівки впали й опинилися біля самого полум’я. Оскільки кросівки Суґі та Джоні були однакового блакитного кольору, кмітлива Джоні взулася в не ушкоджені вогнем, а підгорілі лишила сестрі. Суґі це здалося несправедливим, і вона, жбурнувши додолу зіпсуті кросівки, накинулася на Джоні, повалила її на підлогу й зірвала взуття з ніг. Це означало, що кросівки належать їй. Джоні навіть і не думала поступатися – і вкусила сестру за ногу. Здійнявся лемент і крик на всю околицю. Батько, який збирався на роботу, не на жарт розгнівався, покарав обох і поставив у кут.\n– Із цими негідницями в домі спокою немає!\nНастрій у всіх було зіпсовано. Раптом мені почувся голос Суґі: «Я не винна, це згоріли кросівки Джоні. Мої стояли за дверима. Це все через сусідського кота, який, мабуть, приходив поласувати нашим минтаєм і наробив шкоди. Вночі я бачила, як він утікав». Я повторила вголос слова сестри. Батько так і застиг із ременем у руці, а бабуся відразу ж почала нишпорити в кухонній шафці.\n– А куди це поділася риба, з якої я збиралася зварити суп? – бурмотіла вона. Мама вирвала з рук батька ремінь і сказала з докором:\n– Ось бачиш, в усьому винен кіт.\n– Від вас, галасливих баб, дим коромислом! – буркнув батько, вхопив свою течку з паперами і подався на роботу. А бабуся почала втішати Джоні та Суґі.\n– Не сваріться більше. Я скажу татові, щоб купив нові кросівки. Ну ж бо, час до школи.\nУсі пішли, вдома з дітей залишилася тільки я. А мама сказала бабусі, кивнувши головою в мій бік:\n– Дивна річ, як вона могла прочитати думки глухонімої?\n– А я що казала? – подала голос бабуся. – Це передалося Парі у спадок.\nВід цих її слів мамі стало аж зле:\n– Ви хоча б у присутності свого сина не розводьтеся про ці забобони.\nПереклав Андрій Рижков\nКорейська страва із гостро приправлених квашених овочів, в основі якої пекінська капуста. – Тут і далі примітки перекладача.\nСуп, який, за корейським звичаєм, завжди готують при народженні дитини. Вважається, що він допомагає жінці відновити здоров’я, а немовляті гарантує щастя та процвітання.\n Ім'я, утворене від слова «покидати».\nМайже всі корейські імена мають ієрогліфічне походження.\nТепла підлога для обігріву приміщення.