68. Причини Громадянської війни в сша.\nyevropa_amerika - копия.doc\n•1. Предмет Нової історії. Основні риси епохи. Періодизація.\n•2. Ідеологічні засади революції в Англії.\n•3. Перша громадянська війна в Англії хvіі ст. Та її наслідки.\n•4. Друга громадянська війна в Англії. Встановлення республіки.\n•5. Індепендентська республіка в Англії (1649-1653 рр.)\n•15. Наслідки Тридцятилітньої війни у європейській політиці.\n•16. Шляхи формування англійських колоній у Північній Америці у XVII ст.\n•17. Внутрішньополітичний розвиток Англії у xviiі ст.\n•18. Аграрна революція кінця XVII- xviiі ст. В Англії та її наслідки.\n•21) Головні положення Декларації незалежності сша.\n•22) Чинники утворення федеративної держави у сша. Конституція 1787р.\n•23.Війна за австрійську спадщину та її результати.\n•24.Початок промислового перевороту в Англії.Головні чинники та наслідки.\n•26.Семилітня війна та її результати.\n•35. Причини падіння якобінської диктатури.\n•37.Переворот 9 термідора. Його внутрішня і зовнішня політика.\n•38. Боротьба франції проти військ другої коаліції 1798-1802 р.\n•1. Друга коаліція\n•2.1. Вторгнення до Єгипту\n•2.2. Інші театри військових дії\n•3.2. Італійський і швейцарський походи Суворова\n•4.1. Італійська кампанія Наполеона\n•4.2. Вихід Росії з війни\n•5. Підсумки війни\n•43. Французький консулат\n•48.Віденський конгрес та його рішення.\n•49.Причини утворення і завдання “Священного союзу ”.\n•50. Внутрішня і зовнішня політика Липневої монархії у Франції.\n•51) Німеччина у 1817-1845рр. Митний союз\n•52) Парламентська реформа 1832р. В Англії та її наслідки\n•53) Причини поразки революції в Іспанії 1820-1823рр.\n•54 Національно-визвольний рух в Латинській Америці (1815-1820рр.). Утворення незалежних держав.\n•67. Територіальна експансія сша в першій половині XIX ст.\n•68. Причини Громадянської війни в сша.\nВійна була логічним наслідком протистояння двох систем — рабства та вільної праці. Першу систему підтримували південні штати, політичною елітою яких були великі плантатори-рабовласники. Для суспільства Півдня характерними були расистські переконання. Ті види робіт, які виконували темношкірі, вважалися негідними білої людини, навіть бідняка. Північні штати навпаки: в їх конституціях рабство було заборонено. Основою сільського господарства там були вільні фермери. Увесь довоєнний час характеризувався намаганням південних штатів розширити територію рабовласництва за рахунок нових штатів. Так, наприклад, у 1820 р. був прийнятий, так званий, Міссурійський компроміс, що поділив територію на захід від ріки Міссісіпі на дві частини — рабовласницька до півдня й вільна до півночі. На півночі прогресивна спільнота намагалася допомагати рабам: видавала антирабовласницьку літературу, організовувала нелегальну втечу рабів до вільних штатів.\nНа Півночі США концентрувалися підприємці і основна маса емігрантів. У цьому регіоні зосереджувалися підприємства машинобудування, металообробки, легкої промисловості. Тут основною робочою силою були численні емігранти з інших країн, які працювали на фабриках, заводах та інших підприємствах. Робочих рук на Півночі було достатньо, демографічна ситуація тут була стабільною і рівень життя задовільним. Абсолютно протилежна ситуація склалася на Півдні. США в ході американсько-мексиканської війни отримали величезні території на півдні, де була велика кількість вільних земель. На цих землях влаштувалися плантатори, що отримали величезні земельні наділи. Саме тому на відміну від Півночі Південь став аграрним регіоном. Проте на Півдні була одна велика проблема: не вистачало робочих рук. Переважна більшість емігранти їхали на Північ, тому з Африки, починаючи ще з XVII століття, завозилися раби-негри. До початку сецесії 1/4 частина білого населення Півдня була рабовласниками.\n1. Податок на ввезені товари (Північ прагнув зробити їх якомога вище, щоб захистити свою промисловість, Південь хотів торгувати з усім світом вільно).\n2. Проблеми навколо рабства (чи вважати рабів-утікачів вільними у вільних штатах, карати чи надавати їм притулок, чи можуть південні штати забороняти на своїй території вільних чорношкірих і т. д.).\n3. Ситуація не була статичною: США захоплювали нові території, і виникали суперечки щодо конституції кожного з майбутніх штатів, в першу чергу — чи буде новий штат вільними або рабовласницьким. Прихід до влади Лінкольна, який оголосив, що всі нові штати будуть вільними, означав для південних штатів перспективу залишитися в меншості і в майбутньому програвати в Конгресі з усіх конфліктних питань.\nГромадянська війна між північними і південними штатами з'явилася неминучим наслідком наростання протиріч між двома суспільними системами усередині країни.\n69. *****Без рабовласництва плантаційне господарство було безглуздим, тому центральним пунктом американського соціально-політичного життя стало скасування рабства (аболіціонізм). При утворенні майже кожного нового американського штату відбувалися збройні зіткнення між фермерами і плантаторами. У середині XIX в. і велика промислова буржуазія Півночі, до визначеного моменту мирно співіснувала з південними плантаторами, різко виступила за скасування рабства. Розвиток капіталістичного господарства вимагало збільшення ємності внутрішнього ринку, зокрема, ринку робочої сили, що було несумісно з рабовласництвом. Непримиренні протиріччя між Північчю і Півднем зрештою привели до Громадянської війни в США (1861-1865 р.), що закінчилася повною перемогою Півночі. Громадянська війна призвела до здійснення ряду важливих демократичних перетворень, що остаточно знищила всі перешкоди на шляху швидкого розвитку капіталізму в країні. Переміг «американський шлях» розвитку капіталізму в сільському господарстві - панування на землі фермерів — без феодалів і поміщицького землеволодіння. У 1962 р. виданий «гомстед-акт», що давав будь-якому громадянинові право, придбати ділянку землі розміром до 160 акрів (близько 65 га) зі сплатою 10 дол. спеціального збору. Після 5-літнього користування при неодмінній умові особистої її обробки земля переходила в повну власність фермера. За 20 років після видання цього акта в руки американських фермерів перейшло практично безкоштовно 65 млн. акрів родючої землі. Після громадянської війни американська промисловість, що одержала ємний внутрішній ринок, зробила дуже великий крок уперед. ДО 70 р. XIX в. промисловість США вийшла на друге місце у світі (після Англії). Жодна країна ще не знала таких бурхливих темпів промислового розвитку, які показали США після Громадянської війни і, насамперед, в області машинобудування. Американська промисловість стала цілком самостійною. Верстатний парк країни піддався серйозної реконструкції, з'явилися перші фрезерний і револьверний верстати, а також оригінальні конструкції стругальних, шліфувальних і інших металорізальних верстатів. Розвиток верстатобудування дозволило робити в масових (недосяжних для Європи) масштабах різні побутові машини (швейні машинки Зингера вироблялися вже сотнями тисяч). Після Віденської всесвітньої виставки 1873 р. світові стало ясно, що США вже перевершують Англію в промислово-технічному суперництві.\n70. **. Громадянська війна у США та її результати. На середину XIX ст. стала чітко проявлятися різниця в суспільно-економічному розвитку північних і південних територій США. На Півночі панувала капіталістична система вільної праці, а на Півдні— система плантаційного господарства, що ґрунтувалося на праці негрів-рабів (останні становили третину населення південних штатів). Особливо сильно загострювалися протистояння між Півднем і Північчю під час вступу нових штатів до Союзу. На нові території претендували штати Півночі, котрі були зацікавлені в розширенні ринку збуту для своїх товарів і вирішенні проблеми вільних робочих рук, чому заважали рабовласницькі відносини на Півдні. Водночас нові землі були потрібні й південним штатам, які намагалися поширити рабовласницьку систему на нові території. Отже, з утворенням кожного нового штату виникало питання, яким він буде за суспільним ладом. Це було дуже важливо, адже майже буквально до 1820 р. до складу США входило 11 рабовласницьких і 11 вільних штатів. У Сенаті було по 22 сенатори від південних і північних штатів. Утворення кожного нового штату порушувало цю рівновагу сил. Щоб її зберегти в 1820 р. було досягнуто історичної угоди - Міссурійського компромісу, згідно з яким було вирішено надалі приймати до Союзу одночасно по два штати - один вільний і один рабовласницький. Встановлювалося, що на північ від 36° ЗО'Пн. ш. рабство буде заборонено. Однак цей компроміс не усунув суперечностей між Північчю та Півднем, вони продовжувались. Більше того, посилюються позиції рабовласників у Конгресі та федеральному уряді, Верховному суді США. Значний уплив мала й партія рабовласників - демократична. Скориставшись із таких сприятливих обставин, Південь проводить через Конгрес біль "Канзас-Небраска", заяким питання суспільного ладу штату мало вирішувати населення цих штатів. Прийняття цього документа означало, фактично, скасування Міссурійського компромісу. Представники Півночі не миряться з політичною гегемонією рабовласників. У 1854 р. виникає республіканська партія, котру підтримували промислова буржуазія, фермерство та робітничий клас. Розвивається аболіціонізм — рух за скасування рабства. До 1861 р. майже всі американські президенти походили з південних штатів, але в 1860 р. Президентом було обрано переконаного супротивника рабства, представника республіканської партії А. Лінкольна (\_ 809-1865). У відповідь 13 південних штатів заявили про свій вихід з федерації та проголосили в лютому 1861 р. Конфедеративні Штати Америки. У них теж був обраний Президент, сформовано уряд, прийнято Конституцію, що проголошувала рабство негрів "опертям цивілізації". Розпочалася громадянська війна, що тривала чотири роки (1861-1865 рр.). У перший період громадянської війни (1861-1862 рр.) успіх був на боці Конфедерації. Перелом на користь Півночі станеться лише після того, як уряд А. Лінкольна видав кілька важливих законодавчих актів. Це, зокрема, Закон "Про гомстеди" (травень 1862р.), згідно з яким кожен американець, якому виповнювався 21 рік і який ніколи не брав участі у війні проти США та бажав працювати на землі, міг отримати з державного фонду земельну ділянку розміром до 160 акрів (приблизно 64 га). Тож землю отримав значний прошарок населення, котре стало впливовим соціальним підґрунтям підтримки А. Лінкольна в громадянській війні. Війна не вирішила всі проблеми, що стояли перед країною. Деякі з них знайшли вирішення під час Реконструкції Півдня, що тривала до 1877. Інші проблеми, зокрема надання кольоровому населенню рівних прав із білими, залишалися нерозв'язаними багато десятиліть.\n71. Реконструкція Півдня - період в історії США після закінчення Громадянської війни, з 1865 по 1877 роки, окупаційного режиму на території південних штатів, які програли у війні Конфедерацію, до складу США і скасуванням рабовласницької системи на всій території країни. В історії США під терміном реконструкція увазі, по-перше, історичний період після Громадянської війни між Північчю і Півднем, а по-друге перетворення Півдня в період приблизно з 1863 по 1877 роки зі зміною структури влади і суспільства в колишній Конфедерації. Три прийняті до Конституції поправки вплинули на всю країну. У різних штатах реконструкція розпочалася і закінчилася в різний час; в кінці кінців, завершенням цього процесу в цілому вважають компроміс 1877. Реконструкція обговорювалася ще під час війни, а всерйоз вона почалася після видання Прокламації про звільнення рабів 1 січня 1863. Політика Реконструкції була здійснена після того, як рабовласницький Південь виявився у владі федеральної армії. Президент Авраам Лінкольн під час війни створив реконструкційні уряд у кількох південних штатах - Теннессі, Арканзасі і Луїзіані, і надав землі для колишніх рабів у Південній Кароліні. Після вбивства Лінкольна, президент Ендрю Джонсон намагався слідувати політиці свого попередника і призначив нових губернаторів влітку 1865 року. Незабаром він заявив, що цілі війни - національна єдність і ліквідація рабства - були досягнуті, і, отже, реконструкція завершена. Проте республіканці в Конгресі відмовилися визнати "м'яку" політику Джонсона і прийняти до свого складу нових членів Конгресу від Півдня. Перемога радикального крила республіканців в 1866 році на виборах до Конгресу дала їм достатньо місць в палаті представників, щоб подолати вето Джонсона і в 1867 році почати "радикальну реконструкцію" . Конгрес усунув від влади всі цивільні органи місцевого самоврядування в південних штатах  і передав всі їхні повноваження військовим. Нові вибори були проведені під контролем армії, а особам, які раніше брали участь в органах влади Конфедерації, було заборонено виставляти свої кандидатури. У більшості південних штатів після цього в органах місцевого самоврядування виявилися і представники афроамериканців. Проте у відповідь на Півдні з'явилися численні таємні расистські організації, у тому числі Ку-клукс-клан, що здійснюють політику терору і насильства. Невдачі республіканської влади посилив економічну кризу 1873 р. У кінці кінців республіканські уряду втратили підтримку виборців південних штатів, і до влади на Півдні повернулися демократи.\nУ 1877 р. участь армії в державному управлінні на Півдні було припинено. Демократичні уряди південних штатів не відновили рабовласництво, але прийняли дискримінаційні закони, звані законами Джима Кроу. В результаті афроамериканці стали громадянами другого сорту, і расистські принципи переваги білих і раніше панували в громадській думці . Монополія демократичної партії на владу в південних штатах тривала після цього до 1960х років.\n72. «Імперія - це мир», - заявив в 1852 р. в одній зі своїх промов Наполеон III. Всупереч цьому показного, миролюбства Друга імперія майже безперервно вела загарбницькі, грабіжницькі війни з метою задоволення інтересів великих фінансистів, промисловців, біржових ділків, котрі жадали наживи, нових ринків збуту і джерел сировини. Війни відповідали і династичним інтересам Наполеона III. Внаслідок нестійкості внутрішнього становища Другої імперії переможні війни ставали неодмінною умовою її існування. В першу чергу Наполеон III втягнув Францію у війну з Росією (Кримська війна 1853 - 1856 рр..). Війна ця зажадала від Франції багато жертв - людських і матеріальних - і не дала їй ніяких реальних вигод. Франції ця війна була не потрібна. Вона повинна була лише зміцнити становище Наполеона III на троні. На Паризькому мирному конгрес 1856 р. Франція виступила в ролі найвпливовішої держави Європи. У 1856 - 1857 рр.. намітилося зближення між Францією і Росією. Францією керувало прагнення забезпечити сприяння Росії проти Англії, так як англо-французьке суперництво в Європі і колоніях досягло в той час великої гостроти. Приводом до подальшого різкого загострення англо-французьких відносин стало замах на Наполеона III, вчинене в початку 1858 р. італійським революціонером Орсіні, який прибув до Парижа з Лондона з бомбами англійського виробництва. Французька урядова печатка звинувачувала Англію в потуранні і вимагала «рішучих дій» по відношенню до неї. Шум, піднятий у зв'язку з цим епізодом, незабаром затих. Але погіршення англо-французьких відносин сприяло ув'язнення 3 березня 1859 секретного договору між Францією і Росією, за якою Наполеон III зобов'язався підтримати прагнення російського уряду звільнитися від умов Паризького трактату, що забороняли Росії тримати військовий флот на Чорному морі, а Росія обіцяла Франції дипломатичну підтримку проти Австрії. У війні, яку Франція в союзі з Сардинського королівства початку в квітні 1859 р. проти Австрії, уряд Наполеона III переслідувало загарбницькі цілі. У битвах при Сольферіно і Маджента французькі війська завдали австрійцям поразки. Але Наполеон III обдурив і зрадив своїх італійських союзників. Сепаратну угоду уряду Наполеона III з Австрією, що залишило в руках австрійців Венеціанську область, приєднання Савойї і Ніцци, що входили до складу Сардинського королівства, до Франції, нарешті, окупація Риму французькими військами різко посилили невдоволення всіх національних сил Італії політикою Франції.\n73. У 1866 р. у Франції почався новий економічна криза. Він супроводжувався подальшим загостренням внутрішньополітичного становища і посиленням робітничого і демократичного руху. Широкі верстви дрібної та середньої буржуазії, що страждали від конкуренції великого виробництва, біржових спекуляцій, зростання податків, не приховували свого обурення бонапартистским режимом, його реакційної внутрішньої і авантюристичної зовнішньою політикою. Передові шари буржуазної інтелігенції активно виступали проти уряду. Багато її представників примикали до групи «нових якобінців», увлекавшихся традиціями Французької революції XVIII в. Навіть частина великої буржуазії, з різних причин незадоволена політикою Наполеона III, відмовляла уряду у своїй підтримці. У 1869 р. буржуазно-ліберальна опозиція отримала велику перемогу на виборах у Законодавчий корпус. Число депутатів-республіканців збільшилася. Правда, серед них переважали помірні буржуазні республіканці. Бонапартистського уряд намагався подолати зростаючий політичну кризу шляхом посиленого лавірування між різними класами. Починаючи з 1868 р. було проведено кілька помірних ліберальних реформ. Законодавчий корпус отримав право обирати свою президію, був ослаблений поліцейський контроль над печаткою та зборами. Однак ці заходи не виправдали очікувань уряду. Досить було уряду лише злегка відкрити віддушини, як кіпевшего під спудом суспільне невдоволення негайно прорвалося назовні. Велике враження на сучасників надавали твори Віктора Гюго, непримиренного противника бонапартистського режиму. Перебуваючи в еміграції, В. Гюго ще в 1852 р. опублікував бойової сатиричний памфлет «Наполеон Малий», а в 1853 р. - збірник віршів «Відплата», які бичували кліку бонапартистских авантюристів, що захопила владу у Франції. Полум'яні вірші Гюго нелегальним шляхом проникали у Францію і заучувалися республіканськи налаштованою молоддю. У 60-х роках ожила і придбала помітне політичний вплив буржуазно-демократична друк. Журнал талановитого публіциста Анрі Рошфора «Ліхтар», що виходив спочатку у Франції, а потім, після заборони, в Бельгії і таємно розповсюджувався у Франції, їдко висміював і викривав уряд і династію Бонапартов; журнал Рошфора придбав величезну популярність. У 1869 р. Рошфор, обраний в Законодавчий корпус, почав видавати у Франції газету «Марсельєза», в якій співпрацювали революційні демократи і соціалісти різних напрямків. Яскравим проявом зростання суспільного невдоволення стало так звана «справа Бодена» - процес групи лівих республіканців, відданих суду в 1866 р. за те, що вони організували збір грошей на пам'ятник депутату Бодену, вбитому під час грудневого перевороту 1851 р. виступав на процесі молодий Грозний розмах стали приймати в ці роки бойові виступи пролетаріату. У 1869 р. майже весь луарскіе басейн був охоплений великий страйком шахтарів, які вимагали 8-годинного робочого дня. Послані урядом війська стріляли в страйкуючих робітників. На початку 1870 р. на заводах в Крезо спалахнула великий страйк, в придушенні якій також брали участь війська. Маска «рабочелюбія», якій прикривалося уряд Наполеона III, була остаточно зірвано. За страйком у Крезо послідували страйку в інших промислових центрах. У березні відбулася нова страйк у Крезо, у квітні - страйк паризьких ливарників, що тривала близько чотирьох місяців і отримала підтримку не тільки французького пролетаріату, але і робітників інших країн. Одночасно із зростанням касової боротьби пролетаріату посилювалося загальнодемократичний республіканський рух, в якому вирішальну роль грали робітники. У січні 1870 р. в Парижі відбулася двохсоттисячного антиурядова демонстрація, ледь не вилилася в повстання. Приводом для цієї демонстрації стало віроломний вбивство республіканського журналіста Віктора Нуара принцом П'єром Бонапартом, родичем Наполеона III. Бонапартистський режим намагався зупинити наростаючу хвилю революційного кризи звичайним засобом, до якого вже не раз вдавався уряд Другої імперії - нової агресивної війною. Правлячі кола Франції сподівалися, що переможна війна зміцнить похитнувся бонапартистський режим, дозволить йому розчавити ліберальну опозицію і розгромити робітничий рух.\n74. У другій чверті XIX ст. Англія вела активну загарбницьку політику на всіх морях і на всіх континентах земної кулі. Одним з найбільш послідовних провідників цієї політики був лорд Пальмерстон, який з 1830 до 1841 і з 1846 до 1851 р. обіймав посаду міністра закордонних справ. Безцеремонність Пальмерстона в обігу зі слабкими і малими державами не знала меж. У найважливішою англійської колонії - Індії безроздільно хазяйнувала Ост-Індська компанія. Вона містила свій флот та армію, творила суд і розправу. У 1833 р. при перегляді положення про компанію привілеї її були кілька урізані, зокрема торгівля з Китаєм була відкрита для більш широкого кола англійських купців і промисловців. Тим не менше Ост-Індська компанія все ще залишалася могутньої економічної і політичною організацією. Продовжуючи розширювати своє панування в Індії, англійські колонізатори в 1843 р. захопили Сінд, у 1846 р. - Кашмір. Під фальшивим приводом «оборони» підступів до Індії Англія зайняла в 1839 р. порт Аден, продовжувала розширювати свої володіння на Малаккській півострові. У тому ж році англійські колонізатори почали агресивну війну проти Афганістану, але, наштовхнувшись на рішучий опір афганського народу, змушені були в 1842 р. укласти договір з афганським еміром і на якийсь час відмовитися від захоплення цієї країни. У Китаї в результаті так званої першої опіумної війни (1839-1842) Англія захопила Гонконг і змусила Цінської уряд відкрити ряд портів для іноземної, головним чином англійської, торгівлі (зокрема, для ввезення опіуму). Продовжувалося розширення англійських володінь і в інших частинах земної кулі: в 1840 р. була захоплена Нова Зеландія, в 1842 р. - північна частина острова Борнео (князівство Саравак), у 1843 р. - території в Південній Африці (Наталь). Агресивна політика Англії загострювала її відносини з іншими державами. Англо-російські відносини на Близькому Сході безперервно погіршувалися. Загострювалися і англо-французькі протиріччя; кілька разів Англія і Франція опинялися на межі збройного конфлікту через Єгипту, Нової Зеландії і т. д. Серйозним супротивником Англії на американському континенті були США, що претендували на панування в Західній півкулі. Англія вела з США гостру боротьбу за визначення кордону між Канадою і штатом Мен, за територію Орегона і ін, а також за панування в Центральній Америці, де в кожної з обох держав був свій проект спорудження каналу, який з'єднав би Атлантичний і Тихий океани. Не прийшовши до угоди з цього питання, Англія і США ухвалили в 1849 р. взаємне зобов'язання не приступати до спорудження такого каналу, і аж до початку XX ст. судна, що прямували з одного океану в інший, змушені були здійснювати тривале і небезпечне плавання навколо Південної Америки. У середині XIX ст. Англія була найбільшою колоніальною державою світу. Її колонії займали територію більш ніж у 2 млн. кв. км з населенням в 100 мільйонів чоловік. Велика колоніальна імперія Англії була для її панівних класів джерелом казкового збагачення. Величезні цінності, отримували шляхом пограбування народів колоній, прискорювали розвиток капіталізму в метрополії. У 1833 р. англійської буржуазії довелося піти на скасування рабства в своїх колоніях, так як раби наполегливо домагалися свободи, піднімаючи, неодноразово повстання: весь кінець XVIII ст. і початок XIX ст. наповнені повстаннями рабів на плантаціях у Вест-Індії. У 1837 р. почалося стихійне повстання в Нижній Канаді, а потім і у Верхній Канаді, де головним гаслом фермерства була вимога вільного продажу землі. Буржуазія незабаром відійшла від руху, злякавшись активності народних мас. Англійські війська придушили повстання.\nПромислові досягнення Англії продемонструвала велика промислова виставка 1851 р. у лондонському Гайд-парку. Натовпи глядачів збиралися біля стендів Англії, де були представлені макети мостів і портових споруд, моделі парових локомотивів, суден, діючі телеграфні апарати і бавовнопрядильні машини. Десятки країн, які брали участь у виставці, не могли зрівнятися з успіхом Великої Британії. Виставка відкривала золотий вік Англії, коли протягом наступних 20 років вона випереджала всі країни світу за розвитком промисловості й торгівлі. Англію почали називати "майстернею світу", "світовим візником" і "світовим банкіром". Складовою торговельно-промислової першості Англії була її морська могутність. На той час Англія мала найбільший і найпотужніший паровий торговельний флот. Тому англійські товари спрямовувалися скрізь, де був на них попит, що приносило нові прибутки англійській буржуазії. Наприкінці 60-х pp. ХIХ ст. частка Англії у світовій зовнішній торгівлі досягла 25%, тоді як на Францію припадало 10, 5, Німеччину - 9, 7, США - 7, 5%. Англія першою почала вивозити за кордон не тільки товари, а й капітали. Англії належала половина торговельного флоту світу, і вона перебрала від Голландії XVII ст. титул "світового візника". Ще одну статтю прибутків флот наповнював завдяки поширенню зв'язків із колоніальними володіннями. Економічне піднесення дозволяло покращити життя робітників. Більшість із них домоглася підвищення заробітної платні та 10-годинного робочого дня. Кращі умови життя спричинили зменшення у 50-60-х pp. активності робітничого руху. Це давало змогу успішно впроваджувати в суспільне життя засади лібералізму. Його прихильники сповідували терпимість до вільнодумства і поблажливість до негативних явищ, обстоювали мирний, реформістський шлях соціального розвитку, пропагували демократичні свободи і свободу вільної торгівлі, підприємництва.\nСпроби Пруссії в пореволюційне десятиріччя посісти провідне місце в Німецькому союзі завершилися поразкою. Щоб утримати свій вплив у Німеччині, Пруссія спрямувала всю енергію на відновлення митного союзу і досягла успіху. У 1853 р. Митний союз економічно об'єднав під зверхністю Пруссії значну кількість держав Німецького союзу. У 60-х pp. питання про об'єднання Німеччини стало головним. Перехід до практичних дій стосовно його реалізації розпочався після призначення на посаду канцлера (голови уряду) Пруссії Отто фон Бісмарка (1815-1898). "Залізним канцлер", як стали його називати, упевненою ходою рушив до своєї головної мети - німецької єдності. У виступі перед парламентаріями він виклав програму своєї майбутньої зовнішньої та внутрішньої політики. "Не на лібералізм Пруссії дивиться Німеччина, а на її могутність. Не промовами, не постановами більшості вирішуються великі питання часу - це було помилкою 1848 p., - а залізом і кров'ю. Пруссії необхідно тримати свої сили напоготові, в очікуванні сприятливого моменту, що його декілька разів було втрачено", - сказав Бісмарк.\nУ Німецькому союзі Фердинандом Лассалем в 1863 році було засновано Генеральний німецький робітничий союз. Між Лассалем і Марксом була незгода щодо низки ключових моментів у робітничій ідеології. Лассаль відстоював необхідність держави, яку Маркс хотів скасувати. Маркс вірив у важливість профспілок, які Лассаль вважав безнадійними. На початку 1850-х відбувся спад у робітничому русі в зв'язку з покращенням економічних умов. У кінці 1850-х років робітничий рух отримує новий стимул у зв'язку з економічною кризою. Під час робітничих страйків будівельників у Лондоні в 1859 році були завезені штрейкбрехери з континенту. Англійські робітники потім став ініціатором втілення французької ідеї міжнародного співробітництва в робітничому русі і заснували Перший Інтернаціонал (Міжнародне Товариство Робітників) в 1864 році. Карлу Маркс було доручено написання статуту. Генеральний статут організації, написаний 1871 року на основі тимчасового статуту, починався відомою фразою: «Звільнення робітничого класу повинно бути справою самих робітників». Міжнародні дії, однак, були скоріше символічними, аніж реальними. Але факт існування Міжнародної асоціації робітників стимулював багатьох. Організація надавала підтримку страйкам і була в змозі в деяких випадках запобігати штрейкбрехерству.\nПісля розгрому комуни розвалився також Інтернаціонал. На конгресі в Гаазі в 1872 році відбувся розкол організації і вихід з нього анархістів. Після краху Інтернаціоналу у Німеччині вібувається злиття двох організацій — ревізіоністської, що очолював Лассаль, та марксистської, що була заснована у місті Ейзенах. Партія була заснована на конференції в місті Гота в 1875 році і називалася Соціалістична робітнича партія Німеччини.\nДругий інтернаціонал - в Парижі в 1889 р. – 1914 р.\nТретій інтернаціонал - Москві в 1919 р. - 1943 р.\nІ. В 1834 утворився Німецький митний союз, куди увійшли 12 німецьких держав і до 1860 приєдналися ще 5. У березні 1848 по Німеччині, як і у Франції та Австрії, прокотилася хвиля виступів, у тому числі з вуличними боями в Берліні, з вимогою політичних свобод і єдиної Німеччини. 18 травня 1848 під Франкфурті-на-Майні з ініціативи ліберальної інтелігенції зібралося Національне всегерманской збори, яке увійшло в історію як Франкфуртський парламент. 28 березня 1849 Франкфуртський парламент прийняв імперську конституцію, за якою прусський король Фрідріх Вільгельм IV повинен був стати конституційним монархом Німецької імперії. Фрідріх Вільгельм IV відмовився прийняти імператорську корону з рук революційного Франкфуртського парламенту, Австрія і Пруссія відкликали звідти делегатів. Втративши політичної підтримки верхів на тлі згасання революції, парламент розпався.\nІІ. Прусський король Фрідріх Вільгельм IV відмовився очолити об'єднання Німеччини революційним шляхом "знизу", але бажав зробити це "зверху", використовуючи вплив, придбане під час придушення революції. У травні 1849 він скликав конференцію, на якій Саксонія і Ганновер вступили в федерацію Прусський союз, де Пруссії віддавалися зовнішня політика та військові справи. Під впливом настроїв в суспільстві до Прусскому союзу приєдналися 29 німецьких держав, крім Австрії, Баварії, Вюртемберга і ще кількох князівств. 10 травня 1850 за ініціативою Австрії був скликаний сейм Німецького союзу (Франкфуртський сейм), який ознаменував відновлення колишніх порядків в управлінні Німеччиною. Пруссія не визнала сейм. Спроба об'єднання Німеччини 1849 закінчилася невдачею через суперництво Пруссії з Австрією, сепаратистського настрою питомих німецьких правителів і втручання Росії.\nІІІ. З початком війни німці з південнонімецьку держав відразу стали на бік Пруссії. Студенти записувалися волонтерами в армію, спроби зберегти нейтралітет припинялися громадською думкою. Перемоги прусської армії у Франції викликали небувалий підйом національної самосвідомості, на хвилі якого ідея німецької єдності втілилася в життя.\nПісля перемоги під Седаном південнонімецькі держави почали з Пруссією переговори про вступ до Північно-німецький союз. Герцогство Баден ще до війни збиралося приєднатися до союзу, переговори з королівствами Баварією і Вюртембергом ускладнювалися тим, що ці держави претендували на особливі привілеї всередині союзу. Король Баварії Людвіг II погодився визнати прусського короля своїм сюзереном за солідну пенсійне забезпечення у вигляді щорічних виплат у розмірі 300 тис. марок золотом. 23 листопада 1870 підписано договір між Північно-німецьким союзом і Баварією, обумовивши її військову автономію в мирний час. 25 листопада в союз вступив Вюртемберг, армія якого склала окремий корпус у збройних силах Німеччини. 10 грудня 1870 рейхстаг Північнонімецького союзу за пропозицією канцлера Північнонімецького союзу Бісмарка від 9 грудня 1870 перейменував Північнонімецький союз в Німецьку імперію, конституцію Північнонімецького союзу - до конституції Німецької імперії, а пост президента Північнонімецького союзу - в пост німецького імператора. Бісмарк організував лист від німецьких государів з проханням Вільгельму I прийняти з їх рук імператорську корону. 18 січня 1871 в Версальському палаці під Парижем Бісмарк в присутності німецьких князів зачитав текст проголошення прусського короля німецьким імператором. Депутати представницького органу німецького народу, рейхстагу, участі в церемонії не брали. 21 березня 1871 зібралося перше засідання Німецького рейхстагу, а 16 квітня була прийнята конституція Німецької імперії, по суті модифікована версія конституції скасованого Північнонімецького союзу.\nПісля невдалої спроби об'єднати Італію під час революції 1848-1849 pp. країна знову виявилася розділеною, а значна частина Півночі була під австрійською окупацією. Великі позитиви в країні привів Каміло Бенсо Кавура (1810-1861). Як головну справу свого життя Кавур визначив об'єднання Італії. Для досягнення цієї мети він використовував будь-які засоби. Паризький мирний конгрес 1856 р. Кавур використав для оприлюднення своєї програми вирішення італійського питання. У 1858 р. між Наполеоном III (імператор Франції) та Кавуром було укладено таємний договір, за яким французька армія (200 тис. вояків) та армія П'ємонту (100 тис. вояків) спільними діями мали визволити Ломбардію (Мілан) і Венецію від австрійського панування. Ці території повинні були увійти до складу П'ємонту, що дозволило б оголосити його королівством Північної (Верхньої) Італії. Натомість П'ємонт зобов'язувався передати Франції області Савойю та Ніццу. Кожна зі сторін угоди переслідувала власні цілі. Наполеон III, за словами Бісмарка, прагнув "що-небудь приєднати", а заразом і встановити французьку зверхність над Італією. Кавур сподівався, що Італія, об'єднавшись із допомогою Франції, зможе протистояти її територіальним зазіханням. Розпочалася війна проти Австрії. Франко-італо-австрійська війна, хоч і не досягла кінцевої мети, все ж таки започаткувала об'єднання Італії. Республіканці на чолі з Мадзіні готували народне повстання в Неаполітанському королівстві. Керівники повстання звернулися до Гарібальді з проханням очолити загін добровольців, що знаходився в Генуї (П'ємонт). Загін Гарібальді ("червоносорочечники") стрімкою атакою розгромив неаполітанські війська, які переважали чисельно (25 тис. вояків). Після цієї перемоги загін Гарібальді рушив на Палермо. Завдяки спільним діям гарібальдійців і повсталого населення місто 27 травня було захоплено. На визволених територіях почалася розбудова італійської Державності. У лютому 1861 р. в Туріні відбулось урочисте відкриття парламенту, який потвердив створення Італійського королівства У складі П'ємонту і приєднаних до нього областей, Королем Італії проголосили Віктора-Еммануїла. За конституцією Італійське королівство було конституційною монархією з двопалатним парламентом - сенатом, члени якого довічно призначалися королем і палатою депутатів. Уряд Віктора-Еммануїла чекав на сприятливі обставини для завершення об'єднання Італії. У 1862 р. Гарібальді здійснив відчайдушну але невдалу спробу захопити Рим. Згодом, під час франко-прусської війки крах Другої імперії уможливив вступ італійських військ до Риму і приєднання Папської області. Сталося це 1870 р. Об'єднання Італії завершилося. Рим визначили столицею Італійського королівства. Внаслідок об'єднання Італії було вирішено два основних завдання - визволено північно-східну частину Італії з-під влади Австрії та створено національну державу.\nАвстро-прусська війна 1866, війна, що завершила багатолітнє суперництво між Пруссією і Австрією за пануючу роль в Германії і що з'явилася важливим етапом в об'єднанні Німеччини «зверху», під гегемонією юнкерсько-буржуазної Пруссії. Після перемоги, взятою Пруссією в данській війні 1864, Бісмарк, що очолив в 1862 прусський уряд, добився підписання 14 серпня 1865 Гаштейнськой конвенції, згідно якої Шлезвіг знаходився під владою Пруссії, а Гольштейн під владою Австрії. Готуючись до війни з Австрією, Бісмарк зумів забезпечити нейтралітет Росії і Франції. Дипломатична підготовка Пруссії до війни була завершена підписанням 8 квітня 1866 союзного договору з Італією. Безпосереднім приводом для війни з Австрією послужив конфлікт із-за Шлезвіг-Гольштейна. Двинувши прусські війська до Гольштейн і розіславши 10 червня німецьким державам свій проект реформи Німецького союзу, яким передбачалося виключення з нього Австрії, Бісмарк спровокував озброєний конфлікт. 14 червня за пропозицією Австрії, підтриманому більшістю дрібних німецьких держав, сейм Німецького союзу прийняв рішення мобілізувати союзну армію проти Пруссії; формальне оголошення війни Австрією сталося 17 червня, після того, як 16 червня пруссаки почали вторгнення до Ганновера, Гессен і Саксонію. Австрії довелося вести війну на 2 фронти — на Італійському (див. Австро-італійська війна 1866 ) і Богемському (Чеському) театрах. Ряд німецьких держав (Баварія, Саксонія і ін.) встали на сторону Австрії, але не змогли надати їй реальної допомоги. Пруссія перевершувала Австрію по розвитку промисловості; відносно густа залізнична мережа Пруссії забезпечувала прудкість мобілізаційних перевезень. Прусська піхота була озброєна голчаними, заряджаючими з казни рушницями Дрейзе, скорострільність яких була в 3 рази вище за австрійські рушниці, що заряджають з дула. Оскільки Австрії довелося виділити значні сили (на початок війни близько 80 тис. чоловік) на Італійський театр, пруссаки отримали на Богемському театрі деяку чисельну перевагу — 278 тис. чоловік проти 261 тис. чоловік, що складали австрійську Північну армію (включаючи саксонський корпус, що відступив до Богемії; союзна з Австрією Баварія жодних військ до Богемії не послала). На чолі прусської армії стояв король Вільгельм I, фактично операціями керував генерал Х. Мольтке (Старший). Австрійською Північною армією командував генерал Л. Бенедек, що показав себе украй слабким полководцем.\n22.02.20165.87 Mб1Youth and Youth Policy - Demo Aspects (UA).pdf


Reuters: Асад заявив, що Туреччина дорого заплатить за допомогу сирійським повстанцям (Президент Сирії Башар аль-Асад заявив, що Туреччині доведеться дорого заплатити за підтримку сирійських повстанців)\nReuters: Асад заявив, що Туреччина дорого заплатить за допомогу сирійським повстанцям\n04.10.2013 15:43 160\nПрезидент Сирії Башар аль-Асад заявив, що Туреччині доведеться дорого заплатити за підтримку сирійських повстанців. Він також звинуватив Туреччину у приховуванні «терористів» на спільному кордоні, повідомляє Reuters.\nВ інтерв'ю турецькому телеканалу «Халк» у п'ятницю Асад назвав прем'єр-міністра Туреччини Тайїпа Ердогана «фанатичним» і заявив, що Туреччина дозволяла терористам перетинати кордон з Сирією і атакувати армію і сирійських громадян.\n«Неможливо покласти тероризм у кишеню і використовувати його як карту, тому що він схожий на скорпіона, який, не вагаючись, вжалить вас за першої ж можливості», - сказав Асад, згідно зі стенограмою, опублікованою на сайті телеканалу «Халк».\n«У найближчому майбутньому ці терористи повернуться проти Туреччини, і Туреччина заплатить високу ціну».\nпопередня новина У Києві та області оголошено штормове попередження наступна новина Україна просуватиме кириличний сегмент Інтернету


Накопичувач SSD Kingston/HyperX SSDNow KC400 (SKC400S37/1T) купити в Україні | Найкращі ціни\nKingston/HyperX SSDNow KC400 (SKC400S37/1T)\nНакопичувач SSD Kingston/HyperX SSDNow KC400 (SKC400S37/1T)\nКод товару: 80808\nГарантія: 60 місяць\nОбсяг: 1000 ГБ;\nМаксимальна швидкість запису: 530 МБ/с;\nSSD диск Kingston SSDNow KC400 (SKC400S37 / 1T) - це поєднання високої швидкості і великого обсягу для зберігання будь-яких даних. Ємність диска становить 1 ТБ - один з найбільших показників на ринку на даний момент. Висока швидкість досягається за рахунок використання флеш-пам'яті в поєднанні з продуктивною контролером Phison 3110, добре зарекомендували себе за тривалої час використання в інших моделях. Завдяки цьому, Kingston SSDNow KC400 (SKC400S37 / 1T) здатний демонструвати швидкість читання до 550 МБ / с, а записи - до 530 МБ / с. Диск виконаний у форм-факторі 2,5 дюйма, а для підключення до комп'ютера він використовується інтерфейс SATA 3.розгорнутизгорнути\nОпис (повний) SSD диск Kingston SSDNow KC400 (SKC400S37 / 1T) - це поєднання високої швидкості і великого обсягу для зберігання будь-яких даних. Ємність диска становить 1 ТБ - один з найбільших показників на ринку на даний момент. Висока швидкість досягається за рахунок використання флеш-пам'яті в поєднанні з продуктивною контролером Phison 3110, добре зарекомендували себе за тривалої час використання в інших моделях. Завдяки цьому, Kingston SSDNow KC400 (SKC400S37 / 1T) здатний демонструвати швидкість читання до 550 МБ / с, а записи - до 530 МБ / с. Диск виконаний у форм-факторі 2,5 дюйма, а для підключення до комп'ютера він використовується інтерфейс SATA 3.розгорнутизгорнути\nКонтролер Phison PS3110-S10\nМаксимальна швидкість запису, МБ/с 530\nСерія SSDNow KC400\nРозміри, мм 100,1x69,9x7\nСередній час безвідмовної роботи (MTBF), млн. годин 1\nСтійкість до ударів немає даних\nКомплект поставки 2,5 "USB корпус, адаптер формату 3,5" і кріпильні гвинти, кабелі живлення і передачі даних SATA, адаптер 7мм - 9,5mm\nШвидкість випадкового читання блоками 4KB, IOPS 86000\nШвидкість випадкового запису блоками 4KB, IOPS 89000\nРесурс запису (TBW), TB 1600


Дослідження IFS: причини невдач проектів цифрової трансформації | Alter Systems\nДослідження IFS: причини невдач проектів цифрової трансформації\nАналітики IFS провели опитування серед керівників підприємств декількох країн з метою визначення перепон на шляху впровадження цифрових технологій.\nДослідження отримало назву Digital Transformation Investment in 2020 and Beyond: The Technology Equation і базується на відгуках 3032 керівників Великобританії, США, Австралії, Франції, Німеччини та Північних країн. Респонденти представляють широкий галузевий спектр, у тому числі виробництво, будівництво, охорону здоров’я, ІТ телекомунікації, енергетику та комунальні послуги, а також подорожі та транспорт. Дані були зібрані в період з 8 квітня по 5 травня 2020 року.\nсеред основних причин невдач процесу переходу на цифрові технології є відсутність корпоративних цінностей та недостатнє інформування з боку постачальника;\n37% респондентів вважають, що основною причиною провалу проекту цифрової трансформації є недостатнє інформування з боку постачальника;\nна думку респондентів, серед бажаних якостей постачальника етичне ставлення до клієнтів (29%) виявляється важливішою за інновації (27%);\nгалузеві знання (32%) та довгострокові рішення (30%) є найважливішими показниками при оцінці постачальника.\nОскільки витрати на цифрову трансформацію зростають у всьому світі, компанії шукають постачальників технологій, чия етика (29%) та корпоративні цінності (23%) відповідають їх власними. Цікаво, що ці критерії є ціннішими ніж інновації в ранжуванні бажаних характеристик, а, отже, що подібний світогляд відіграє значно більшу роль в процесі відбору постачальника цифрових технологій.\nДвома найважливішими характеристиками постачальників були визначені галузеві знання (32%) та наявність довгострокових рішень (30%). Це не дивно, враховуючи той факт, що недостатнє інформування з боку постачальника є основною причиною (37%) провалів проектів цифрової трансформації відповідно до даних дослідження IFS.\nПоряд з недостатнім інформуванням, команди з вибору технологій особливо в компаніях, де прибуток складає близько мільярда доларів, відчувають тиск з боку топ-менеджерів, які вимагають обирати з-поміж добре відомих брендів, навіть якщо вони не відповідають реальним потребам компанії. Так, 48% респондентів у компаніях з доходом від 850 до 950 мільйонів доларів США заявили, що їхнє старше керівництво або рада директорів змусили обрати відомого постачальника, який не відповідав технологічним можливостям.\nНе зважаючи на невизначеність, що спричинена світовою пандемією COVID-19, більшість компаній планують збільшити свої витрати на цифрову трансформацію, згідно з результатами дослідження, проведеного на початку цього року. Так як більшість компаній продовжує інвестувати з метою отримання доходу у пост-пандемічний період, вартість збоїв є дуже високою, і наразі дуже важливо інвестувати правильно.\n«Той факт, що нематеріальні цінності, такі як етика, входять до трьох основних факторів впливу при виборі постачальника, нерозривно пов’язаний з тим, що некоректні поради продавців були оцінені як основна причина невдачі», — коментує директор IFS по роботі із клієнтами Майкл Уіссі (Michael Ouissi). «Компанії, які інвестують у технології, очікують, що їх постачальники дотримуватимуться належної практики продажів та маркетингу, що ґрунтується на фактичній цінності для клієнта.»\nОрієнтуючись на досвід попередніх проектів цифрової трансформації, серед інших проблемних моментів впровадження було названо невиконання бюджету та термінів впровадження. Респонденти вказують, що невдачі в минулих проектах, призводять до небажання керівництва проводити цифрову трансформацію в майбутньому, а перевищення бюджету очолює перелік причин, через які керівництво може гальмувати критичні проекти, кажучи, що невиконання термінів минулих проектів веде до небажання знову йти на ризик.\nПодальший аналіз результатів показує, що успіх проектів цифрової трансформації в першу чергу залежить від пошуку правильної технологічної відповідності (44%) та встановлення чітких цілей (50%). Насправді, першими трьома факторами довіри постачальникам, які виділяють респонденти, є своєчасне виконання (44%), підтримка до, під час та після завершення проекту (41%) та швидша реалізація проектів приносила користь (35%).


Дмитро Комаров покаже чай, на який українцям не заробити за все життя - Новини Українці\nТелемандрівник навчиться правильно заварювати і пити популярний напій на планеті.\nСьогодні о 22:45 в новій серії "Світу навиворіт" на "1+1" Дмитро Комаров зануриться в особливу філософію Піднебесної, яка стосується популярного напою в світі — чаю.\nТедущий тревел-шоу дізнається, як виробляють його різні сорти, побуває на чайній церемонії і спробує чай, який в Китаї пили світові знаменитості.\nСьогодні китайці споживають 40% всього чаю на планеті. Саме вони першими почали вирощувати чайні кущі і відкрили цей напій всьому світу. Для жителів Піднебесної чай-це стиль життя, філософія і практично релігія. У давнину тут вважалося, що людина, яка не п'є чай, не в силах побачити істину. А його властивості досі вважаються лікувальними.\nБільшість українських сімей звикли пити звичайний чай з супермаркету, не надаючи цьому особливого значення. У Піднебесній же все зовсім по-іншому. Наприклад, китайці пакетований чай навіть не визнають.\nЩоб побачити, яке розмаїття чаю існує в Китаї, "Світ навиворіт" відправиться на особливий ринок — всесвітню Мекку чаю. Тут Дмитру Комарову вдасться знайти і спробувати найрізноманітніші сорти чаю, деякі з яких продають на аукціонах за вартістю автомобіля або квартири. Так, однією з найбільш унікальних виявиться пачка пуера за 125 тисяч доларів. А глядачі дізнаються, відрізняється за смаком чай за 30 доларів і за 10 тисяч.\nСпеціально для "Світу навиворіт" досвідчені продавці розкажуть, який шлях проходить листочок чаю, перш ніж потрапити в наш заварник. І запросять українських мандрівників на справжню чайну церемонію, яку проведуть відповідно до стародавніх китайських традицій.\nКрім того, Дмитро Комаров потрапить в знаменитий Чайний будинок Китаю, щоб спробувати напій, який свого часу тут пили відомі люди світу.


Хмельницьке «Поділля» U-19 потішило вболівальників перемогою | Поділля News\n» Спорт » Хмельницьке «Поділля» U-19 потішило вболівальників перемогою\nЮніорська команда хмельницького «Поділля» провела товариський матч зі своїми житомирськими ровесниками цієї неділі. Матч став виїзним для житомирського «Полісся» та домашнім для хмельницького «Поділля».\nІз самісінького початку першого тайму юні хмельничани показали суперникам хто на полі господар! Атакувати подоляни почали із перших хвилин. І вже на шостій хвилині зустрічі вони порушили спокій сітки воріт суперників вперше. За декілька хвилин їм вдалось подвоїти свій рахунок чітким та красивим голом. Нові атаки – і знову гол! Трохи згодом хмельничани потішили своїх вболівальників третім голом. Ближче до середини першого тайму житомирське «Полісся» «прокинулось» та почало атакувати, проте жодного результату це не принесло. А під кінець першого тайму хмельничани зуміли забити черговий гол, вирвавшись далеко вперед від суперників.\nПочаток другої 45-хвилинки став щасливим саме для хмельничан. Гравцям вдалось чітко провести атаку та завершити її ще одним голом. Житомиряни намагались звернути гру у своє русло, проте кожна спроба закінчувалась невдачею. Тільки під кінець другого тайму гра стала спокійнішою. Хмельничани заспокоїлись, а житомиряни взялись до справи. Після досить непоганої атаки вони таки зуміли забити перший гол цього матчу.\nТаким чином, хмельницька юніорська команда «Поділля» здобула розгромну перемогу у матчі проти ровесників із житомирського «Полісся». Хмельничани зуміли повернути надію у серця своїх вболівальників та дозволили їм відчути солодкий смак перемоги.\nФК “Поділля”U19 – ФК “Полісся”U19 – 6:1\nГоли: Низовець, Баранчук, Ліповуз, Шаповал, Якобчук, Попадюк – Богуславський\n“Поділля”U19: Харчук (Осипчук) – Майко, Абзалов, Баранчук (Леськов), Тупік (Сарбей) – Морговський (Ковальчук), Ліповуз (Худік), Рожко (Миколайчук), Шаповал (Кутовий) – Низовець (Якобчук), Сарбей (Попадюк)


Сукня Юлії Барановської нагадало плед. - Kaleydoskop\nДодому Цікаве Сукня Юлії Барановської нагадало плед.\nУ рамках Міжнародного музичного фестивалю «Спека-2018» в Баку відбувся традиційний зоряний ланч, організований одним з глянцевих видань. Відомі гості зібралися в приємній тіні дерев на території елітного готелю, розташувався на самому березі Каспійського моря. Незважаючи на неформальність зустрічі і денний час, знамениті модниці не могли упустити випадку блиснути перед фотографами стильними образоми.\nТелеведуча Юлія Барановська не стала винятком. Молода жінка з’явилася серед гостей у картатому сарафані незвичайного крою. Асиметричний наряд колишня дружина Андрія Аршавіна доповнила шкіряними сандалями до колін з безліччю ремінців. Мінімум прикрас, традиційний недбалий пучок волосся на потилиці і незмінна критика в мережі – ось головні складові будь-якого світського виходу Барановської.\n«Це що з пледа зшито? Ніби в ньому дірку навмання виконали і пришили бретельки»\n«Ви, напевно, думаєте, що Вам все ще 15… На жаль, вік нічим не замаскуєш… Ні цим платтям, яке Вам не йде (похмуро вже дуже), ні сандалями (ні про що…)»\n«Не знаєте, як привернути до себе увагу?! Вид просто безглуздий»\n«Смішно дивитися на цю діву! Особливо в кухонних фіранок моєї бабусі»\nВтім, незважаючи на дошкульні коментарі користувачів, Юлія продовжує бути постійною гостею всіх світських раутів. А от улюблений народом телеведучий Андрій Малахов, схоже все-таки вийшов з фавор і замість Баку відправився у Францію.\nпопередня статтяНерівна сутичка змії і чаплі.\nнаступна статтяПодарунок на 85летие.


Заливна щука - кращі рецепти. Як правильно і смачно приготувати заливну щуку | Наші поради\nРецепт 4: Заливна щука з горбушей\nРецепт 5: Заливна щука по-сибірський\nЗаливна щука - секрети і корисні поради від кращих кулінарів\nЗаливна щука — загальні принципи приготування\nПриготуйте таку страву на Новий рік і чекайте обов’язкових жартів. Правда, ми обіцяємо, що якщо ви будете слідувати наведеним нижче рецептами, то заливна щука вийде відмінною.\nЧим відрізняється щука від інших риб? Перш за все — це річкова біла риба-хижак. Як відомо, м’ясо хижих риб більш смачне, ніж у тих, що харчуються водоростями. Крім того, щука — риба малокостная.\nЧим відрізняється заливне від холодцю? Холодець, як правило, готується на кістковому бульйоні без додавання желатину, а холодець — на м’ясному або рибному бульйоні з желюючий речовиною. Тим часом, що стосується страви з щуки, тут поняття холодець і холодець змішуються. Якщо готувати бульйон з використанням таких частин риби, як хребет і голова, то холодець застигне і без желатину.\nЗаливна щука — підготовка продуктів і посуду\nЦіла тук щуки необхідно спеціально підготувати. Помийте, почистіть, відріжте голову, вичистіть зябра, а саму рибку попатраєте і поріжте на частини. Голова і хвіст нам знадобляться для приготування наваристого густого бульйону.\nЯкщо у вас тушка щуки вже обезголовлена, то бульйон вийде і з рибного філе. Однак майте на увазі: якщо варити бульйон для холодцю з м’яса риби, то він не застигне. Щоб цього уникнути, візьміть 10 грам желатину і розчиніть його в теплому бульйоні або у воді.\nТакож для заливного з щуки вам знадобляться овочі (цибуля, морква), фрукти (журавлина, гранат) і, якщо є бажання експериментів, інші види риб (найкраще червоною).\nУ чому краще готувати заливну щуку? Дуже зручні силіконові форми — після застигання страву буде дуже просто витягти. Втім, ось секрет, як красиво «вийняти» холодець зі звичайної тарілки: занурте її в теплу воду на півхвилини, а після перекиньте на блюдо для подачі.\nСвіжі кріп і петрушка прикрасять благородну білу щуку в холодці. Також не забудемо про декілька тонких скибочках лимона. Якщо бульйон готувався з головою лева і риб’ячим хребцем, то желатин для застигання вам не знадобиться. Якщо ж у вас в наявності тільки філе рибки, то візьміть приблизно півпачки желатину.\nВода мінеральна для заливний щуки — 2,2 літра\nЩука свіжа — 420-490 грам\nЖелатин — 1/2 пачки (10 грам)\nУ мінеральну воду кладемо рибу і доводимо до кипіння. Ледве вода закипіла, солимо щуку, закриваємо каструльку кришкою і зменшуємо вогонь. Варіть рибу 25 хвилин, після чого дістаньте і перекладіть у форму для заливного. Туди ж додайте посічену зелень і кілька тонких часточок лимона.\nБульйон процідіть, невелику його частину зачерпніть чашкою, додайте желатин і розмішайте. Нагрійте бульйон з желатином в каструльці, але до кипіння не доводите. Коли бульйон трохи охолоне, залийте ним щуку.\nОдин з найпоширеніших інгредієнтів для заливного — яйце. Використовуйте його для того, щоб страва вийшла більш ситним і смачним. Щоб надати якусь пікантність щуці, можете взяти перепелині яйця.\n2,2 літра мінеральної води для заливний щуки\nЩука — 450 грам\n& frac12; пакету желатину\nМ’ясо щуки заливаємо водою, кладемо в каструльку, додаємо лаврушку, солимо і даємо закипіти. Потім знімаємо піну і зменшуємо вогонь. Варити щуку потрібно 20 хвилин, після чого дістаємо рибу і викладаємо в блюдо для заливного.\nГотовий бульйон проціджуємо, частина бульйону беремо для того, щоб розвести в ньому желатин, після чого повертаємо в каструлю. Нагрійте бульйон на плиті, і як тільки він почне закипати, вимкніть вогонь.\nРибу, кріп і яйце заливаємо остиглим бульйоном.\nЯкщо ви вирішите подати заливну щуку до святкового столу, то це повинно бути щось феєричне. Насправді прикрасити рибу не так і складно — знадобляться яскраві фарби овочів і фруктів.\nМінеральна вода для заливний щуки\nМ’ясо щуки — 400-500 грам\nМ’ясо щуки ретельно миємо й поміщаємо в воду.\nКаструлю з м’ясом щуки ставимо на вогонь, і ледь вода почне кипіти, зменшуємо, додаємо сіль, кладемо в ємність морква. Все вариться 20 хвилин на повільному вогні.\nВарену моркву потрібно порізати слайсами або у формі квіточок, зірочок. Інгредієнти покладіть на дно форми, додайте до неї моркву і рубану зелень.\nЖелатин залийте водою і розмішайте до повного розчинення. Додайте желатин в бульйон, розмішайте, а потім рідиною залийте рибу.\nДуже смачним вийде холодець з щуки, якщо додати в нього ще якийсь сорт рибки, найкраще червоною — лосося, форель, горбушу.\nВода для заливний щуки\nГорбуша — 330-400 грам\nЩука — 200-250 грам\nОчищену і вимиту рибу кладемо в каструлю, заливаємо водою і ставимо на вогонь. Ледве вода закипить, підсолюємо, опускаємо неочищену цибулину і цілу очищену моркву, лавровий лист.\nВідварюйте рибу 25 хвилин, після чого вийміть всі інгредієнти. Рибу поріжте на шматочки, морква — фігурно або слайсами. Варена цибулина для приготування заливного нам не знадобиться.\nВізьміть & frac12; склянки бульйону і розведіть в ньому желатин, після чого влийте отриману масу в рибний бульйон, підігрійте на вогні, не доводячи до кипіння.\nВикладіть шматочки риби і моркви в блюдо для заливного, зверху налийте подстіла заливку і помістіть на холод.\nКрасиве і смачне блюдо, яке гідно виглядає і завжди каже правду очікувань ваших гостей.\nВода для заливний щуки — 2,3 літра\nЩука — 300 грам\nГорошок зелений, консервований — 100 грам\nЖелатин — 10 грам\nЖуравлина свіжа — 100 грам\nУ отриманий бульйон додаємо попередньо розведений желатин, розмішуємо, підігріваємо, але не доводимо до кипіння.\nДругим шаром викладаємо рибу і тонко порізаний слайсами огірок. Відправляємо в холодильник. І після цього доповідаємо залишилася рибу і консервований горошок.\nЗаливна щука — секрети і корисні поради від кращих кулінарів\nНе всім господиням до вподоби використання для заливного желатину. Якщо ви маєте справу з рибою, то в голові і хребті вистачає природного желирующего речовини. Варіть бульйон з цих частин, і желатин вам не знадобиться. Але якщо у вас є тільки стейк, то бульйон НЕ замерзне. І ще одна хитрість від кухарів — не ставте заливне в холодильник. Якщо ви готували бульйон правильно, то холодець загусне досить швидко і просто в холодному місці.\nПопередня стаття Що вміє дитина в 11 місяців при нормальному розвитку — огляд всіх\nНаступна стаття Рецепти свинини з картоплею в духовці в рукаві: секрети вибору\nГороскоп на липень 2016 року для всіх знаків зодіаку (безкоштовний) —


Для реалізації стратегії зрошення треба $4 мільярди – Лещенко - http://uga.ua/\n«За попередньою експертною оцінкою Світового банку і FAO, обсяг видатків, необхідних для реалізації Стратегії зрошення та дренажу в Україні, становитиме 4 млрд дол. Це без урахування загальних річних обсягів видатків на оплату праці працівників державних органів та установ, які братимуть участь в реалізації Стратегії», – сказав Лещенко.\nЯк повідомляв Укрінформ, за даними Рахункової палати, забезпечення поливу всієї площі зрошувальних земель дозволило б збільшити обсяги виробництва сільгосппродукції на 8,8 млрд грн на рік. За даними ННЦ “Інститут агарної економіки”, площі сільськогосподарських угідь, які вимагають штучного зволоження, в Україні сягають 18-20 млн га, проте фактично зрошується останніми роками лише близько 0,5 млн га. У 1991 році під зрошенням в Україні було 2,6 млн га, з яких 111 тис. га займали багаторічні насадження, а нині штучно зволожується лише 14,5 тис. га плодово-ягідних культур та винограду.


Прикарпатці їдуть в Київ зустрічати Порошенка - Ратуша\nРатуша > Новини > Влада > Прикарпатці їдуть в Київ зустрічати Порошенка\nП’ятий президент України та лідер “Європейської солідарності” Петро Порошенко, якому раніше погодили підозру в державній зраді, повернеться в Україну в понеділок 17 січня авіарейсом із Варшави. Прикарпатці поїдуть до столиці, аби зустріти нардепа.\nПро це сьогодні на брифінгу в Івано-Франківську розповіли представники місцевого осередку “Європейської солідарності”, пише Ратуша.\nНагадаємо, Петро Порошенко виїхав за кордон ще до офіційного оголошення підозри. Він заявив, що планує повернутися до України 17 січня. Він планує скористатися правом народного депутата на невідкладний прийом генерального прокурора. Ірина Венедіктова, як відомо, підозру Порошенку не підписувала, бо була у відпустці. Замість неї це зробив її заступник.\nЗа словами голови фракції ЄС в Івано-Франківській облраді Ростислава Кукурудза, те, що сьогодні відбувається, – просто відвертання уваги та маніпуляції.\nЦе людина, яка відбудувала українську армію та є реалізатором відсічі російської агресії в 2014 році, а сьогодні його звинувачують в державній зраді. Це верх цинізму. І прогнозувати щось наперед неможливо, адже коли немає стратегії, а лише хаос, то не відомо, що відбудеться завтра. І це дії сьогоднішньої влади.\nГолова фракції ЄС в міській раді Олексій Петечел додає, що такі дії влади, це лише “хворобливе бажання Зеленського будь-яким способом обмежити повноваження Петра Порошенка, як міжнародні, так і на території України”.\nМені, як юристу, було смішно читати цю підозру, цей юридичний треш. І тут питання не в ній, а в методах, які застосовуються. Зеленський з прокурорами і ДБР створюють міф про державну зраду, спеціально прив’язують це до Медведчука. Це піар хід, відволікання уваги від підняття тарифів, відпусток Зеленського, яких за два роки в сумі вже більше, ніж 200 днів. Це все маніакальне бажання Зеленського посадити Порошенка, наголосив Громадський діяч та політичний аналітик Мирон Дмитрик .\nНагадаємо,що за версією слідства, Порошенко в 2014 році вступив у змову з Віктором Медведчуком і низкою інших осіб, зокрема серед влади Росії, щоб відмовитися від вугілля з ПАР і постачати його з підприємств у ОРДЛО. Слідчі вважають, що Порошенко тиснув на Міненерго, щоби замість африканського вугілля на вимогу Росії купували вугілля у двох підприємств, що розташовані на тимчасово окупованих територіях і контролювалися терористами. Гроші за вугілля нібито прямо в руки терористів перевозили в готівці.\n6 січня Печерський райсуд арештував усе майно Порошенка, але що конкретно – стане відомо 14 січня, коли оприлюднять ухвалу. Після оголошення підозри Офіс генпрокурора подав до Печерського райсуду клопотання щодо обрання Порошенкові запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою з альтернативою застави в 1 млрд гривень. Аналогічний захід просили в цій справі для Медведчука, але він під домашнім арештом.\nТег Європейська солідарність Мирон Дмитрик Петро Порошенко Ростислав Кукурудз\nПопередня стаття У Калуші на підлозі маршрутки ростуть гриби. ФОТО\nНаступна стаття Майже 30 тисяч пасажирів: на різдвяні свята потяг Київ — Рахів мав найбільший попит


2014 Березень | Батьківщина Молода Волинь\n30.03.2014 Заходи та акції, Новини Прокоментуй!\n21.03.2014 Новини Прокоментуй!\nВолинський осередок «Батьківщини Молодої» провів сьогодні, 21 березня, звітно-виборчу конференцію. Окрім керівників районних осередків , до Луцька завітали і голова Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Батьківщина Молода» Іван Крулько та його заступник Сергій Митрофанський. Київські гості кількома словами охарактеризували ситуацію із вторгненням Росії на Кримський півострів. Іван Крулько зауважив, що Росія скористалася хиткою політичною ситуацією в Україні та захопила територію Криму.\nКрім того, голова ВМГО «Батьківщина Молода» Іван Крулько окреслив головні завдання перед молодими «батьківщинівцями» Волині. Передовсім, – це активна участь у президентській передвиборчій кампанії, агітація молоді на підтримку кандидатури Юлії Тимошенко на пост Президента України. Також голова Всеукраїнської «Батьківщини Молодої» закликав не залишатися осторонь об’єднавчих процесів у молодіжному середовищі та патріотичного виховання школярів. З його слів, у школах, де навчалися Герої Небесної сотні, зокрема і на Волині, будуть встановлені меморіальні дошки.\n10.03.2014 Новини Прокоментуй!\nВО МГО «Батьківщина молода» щиро вітає голову Волинського осередку БМ Захара Ткачука із обранням його на посаду заступника голови Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Батьківщина молода».\nСьогодні – в час революції, час змін для українського народу – Захар Ткачук показав себе високим професіоналом в громадсько-політичному русі та довів свою відданість Українській державі. Отож, бажаємо йому здоров’я, успіхів і творчого натхнення в ім’я Української держави! Та віримо, що з притаманними Захару високим професіоналізмом, вірністю державницьким інтересам, талантом досягати обрані цілі його праця на посаді заступника всеукраїнського голови вже найближчим часом принесе свої плоди!\nАктивісти Волинського осередку «Батьківщина молода»\n04.03.2014 Новини Прокоментуй!\nДругого березня в смт.Маневичі було проведено Народне віче, на яке зібралося понад 800 жителів селища міського типу та району. Одним із виступаючих був голова Маневицького районного осередку ВМГО “Батьківщина молода” Ігор Дерлюк. Він закликав учасників віче бути толерантними та поважати один одного, та завжди пам’ятати подвиг героїв Небесної Сотні. Ігор Дерлюк сказав, що кожен із нас також може бути маленьким героєм, в першу чергу для себе та для своїх рідних, здійснюючи прості людські вчинки.


На Сумщині акція «Придбай ялинку у горщику – зроби своє оточення кращим» підбиває підсумки\nЗагальні новини 11 Січня 2020\nОголошена у передноворічний період обласна акція «Придбай ялинку у горщику – зроби своє оточення кращим» завершила свій початковий етап. Чому початковий? Тому, що головне у Акції не лише придбати таку ялинку, головне – це зберегти ії і продовжити їй життя: прикрасити нею своє подвір’я, чи то подарувати дитячому садочку, школі, храму, а, можливо, й просто висадити у парку міста чи навіть у лісі.\nРізниці немає, від цього зміст не змінюється, будь яким рішенням ми робимо кращим своє оточення. І навіть не лише своє, ми поділимось красою з оточуючими, адже дерева живуть набагато довше, ніж люди.\n«Реалізацією у передноворічний період ялинок із закритою кореневою системою (у горщиках) наші лісогосподарські підприємства займаються вже до десятка років. Але у цьому році ми вперше спробували вивести цю тему на широкий загал. До речі, ініціаторами цього стала сама громадськість, яка через соціальні мережі активно цікавилась такою продукцією. Ми лише підтримали ці ініціативи», – коментує заступник начальника Сумського обласного управління лісового та мисливського господарства Олександр Товстуха.\n«Потребу споживачів ми готові були забезпечити повною мірою. Їх у розсаднику декоративних порід Роменського лісгоспу виростили близько 2 тисяч штук. Єдине, про що хвилювалися, це про те, що таку ялинку, дійсно, не так просто зберегти у домашніх температурних умовах», – продовжує заступник начальника.\nДля цього студенти СНАУ розробили необхідні рекомендації, а лісівники потурбувались про випуск буклетів, які дарували кожному учаснику Акції. Олександр Товстуха стверджує, що люди виявились активними не лише у інтернет-мережі.\n«Дійсно, ялинки у горщиках користувались попитом. Звісно, що у меншій мірі, ніж традиційні, але актуальність цього питання не спадала до останніх передноворічних днів», – говорить він.\nПерший день продажу таких ялинок відбувся 18 грудня 2019 року, у передсвято Святителя Миколая. Тоді ялинки прибули на ярмаркову площу, яка влаштовувалась біля управління АПР (агро-промислового розвитку обласної державної адміністрації). Люди, які купували деревця у горщиках того дня, в основному робили це з благодійною метою та придбані ялинки зразу ж відправляли у заклади, у які планували подарувати таку ексклюзивну лісову красу.\nДепутат обласної ради Андрій Кисіль придбав зразу кілька таких ялинок для Сумського обласного центру позашкільної освіти та роботи з талановитою молоддю.\nЗагалом ялинки у горщиках «відвідували» обласні ярмаркові заходи тричі, бо до Сум вони доставлялись з Роменського лісгоспу.\nЗагалом впродовж Акції роменські лісівники реалізували 252 деревця у горщиках. Ще до п’ятдесяти ялинок реалізували інші підприємства на місцях.\nІ якщо з цих деревець хоча б третина прийде у природу – це буде чудова жива згадка про 2020 рік.


Кодування від алкозалежності в Іркутську\nГлавная / Алкоголизм / Кодування від алкозалежності в Іркутську\nЛікування наркоманії та алкоголізму — реабілітаційний центр в Іркутську\nЕфективне лікування наркоманії і алкоголізму передбачає не тільки зняття абстинентного синдрому, але і відновлення психіки хворого, його соціальних зв’язків, здатності здійснювати повноцінну трудову діяльність. Комплекс заходів включає в себе ряд аспектів медичного, психологічного, духовного і соціально-правового характеру.\nЛікування наркотичної та алкогольної залежності — умови\nПлатні наркологічні клініки в Іркутську знаходяться далеко від соціуму, що запобігає негативному впливу на хворого таких же наркоманів, з якими він раніше підтримував зв’язок.\nПацієнт, який потрапляє в центр лікування наркозалежних, перебуває в ньому достатній термін, на тривалість якого впливає наявність супутніх патологій, «наркотичний стаж», вік та інше.\nЛікування наркоманії та алкоголізму в Іркутську передбачає надання кваліфікованої медичної допомоги. Хворі щодня спостерігаються лікарями наркологами, з ними регулярно спілкуються психотерапевти, які допомагають їм поміняти образ мислення і назавжди відмовитися від прийому психотропних речовин.\nЦентр лікування наркозалежних проводить лікування згідно наступних етапів:\nЗняття ломки, очищення організму і відновлення психіки. З цією метою нарколог діагностує загальний стан пацієнта і в залежності від отриманих результатів призначає йому медикаментозні препарати.\nПсихологічна допомога. Лікування хворих на наркоманію передбачає проведення індивідуальних консультацій та участь хворого в спеціальних групових тренінгах. В результаті у наркозалежного змінюється система цінностей, і в подальшому він буде здатний самостійно протистояти руйнівним бажанням.\nСоціальна адаптація. Клініка лікування наркоманії — місце, залишивши яке людина може розраховувати на довічну допомогу і підтримку. При виникненні проблем у новій тверезого життя психотерапевти центру готові завжди допомогти в пошуку оптимального виходу.\nПлатні наркологічні клініки також проводять результативне лікування алкоголізму, після чого у пацієнтів повністю пропадає бажання випивати.\nСвоєчасна допомога алкоголіку наркоману і реабілітація наркозалежних здійснюється професіоналами своєї справи, які мають спеціальну освіту і багаторічний досвід роботи. Дізнатися адресу реабілітаційного центру в Іркутську і ціни можна на сайті.\nЄ такий ферментік в організьме, алкоголь-дегідрогеназ, коея виробляється печінкою і є, образно кажучи,"разлагателем9quot; алкоголю.\nДалі, є ряд речовин, так називиемие "антабус подібні", Сам антабус до них те ж саме відноситься і, до речі, трихопол той же!).\nМеханізм дії-блокування алкоголь-дегідрогенази. В результаті, прийому з алкоголем, людині стає так хреново, що у кого сердечко послабже, "відкидають ковзани". У решти, завдяки подібним препаратам + алкоголь, виникає реальний страх смерті.\nЦя методика використовувалася в совдепії в ЛТП-лікувально трудових профілакторіях. Приблизно, на пів року вистачає.\n"Торпеди9quot ;, або "Вшіванія9quot; то ж з антабус пододобних. Випив ковток пива, і тебе буде ковбасить добу, як ніби пів року "бухал9quot ;. АЛЕ !,) "торпеду9quot; можна заблокувати-сода + лимонна кислота. придумав "зашівшійся9quot; біохімік, коли не в моготу без алкоголю стало.\n1) Просто, якщо людина не захоче бухати, то не буде.\n3) Кодування-типу релігії, його НІ.\n4) антабус допомагають, АЛЕ, є шанс якщо хряпнеш "відкинути ласти".\nБо, Русский Мужик п’є тільки в трьох випадках в житті.\n3) Коли робити. припустимо, нічого.\nМи то самі не в Іркутську живемо.\nСпеціально для Вас. Решта, вже років 10 знають. -"баян, 9quot; .\nБаба мужика з похмілля, глибокого, призводить до нього, мовляв Закодуйте !.\nКоваль у відповідь-"10 хвилин, і сто рублів !!"\nКоваль мужика трахає і каже-чарку вип’єш, всьому селу розповім.\nЯ так двох чоловік від куріння позбавив (стаж кілька років). Правда я також твердо сказав, що як тільки вони викурять одну сигарету — одну викурю і я. І в одному з випадків довелося виконати обіцянку. Оскільки я не курю (кинув), таке видовище досить круто повертає курця до реальності, до усвідомлення своїх дій.\np.s. Людина сама-то хоче кинути? Від насильства він почне тільки ще більше пити. Тоді треба спочатку мотивувати. Планомірно і поступово підводите до думки, що є набагато більш прикольні задоволення.\nПідходи шукав з усіх боків — нічого людині не потрібно. Якщо інтерес до життя втрачено — це кінець. Питання часу, коли відвалиться печінку.\nhomka, спасибі за анекдот, да уж —Я не спец по анекдотів 🙂\nІ з усім що тут написали — я дуууже згоден. Так мотивація — це основа всього !! І все-таки, практичне техзавдання таке: моєї родички необхідно приїхати в село під Іркутськом, згребти родича і під ручку привести до відповідного фахівця .. якого і потрібно знайти!\nкодування там же на Гагаріна струмом — моторошно й боляче, на голову одягають обручь і подають струм. Кодувалися таким чином люди похилого після 40-ка, перший (жінка до кодування стаж алкоголізму 10-15 років) закодований 5 років не пив, але потім стався стрес — після цього п’є 4 роки, кидати не збирається і алкашкою себе не вважає, може не пити тиждень якщо грошей немає, але зла як.\nдругий (чоловік) закодований пізніше першого на місяць, терпів після зриву першого -два року після зірвався (п’є 2 роки, може не пити, але дивитися на першого радості не приносить тому п’є).\nтретій (жінка) закодована на рік пізніше, почала через півроку з пива безалкогольного — були Голон болю моторошні, трясло, стрибав тиск, до кінця року споживання вже алкогольного пива симптоми зменшувались, на другий підвищувала градус і т.д на третій померла — тиск.\nЩе кодування екстрасенс десь на 2-й Залізничній точно не знаю. Кодувалися молоді до 30 років, стаж в обох близько 5 років чоловік і дружина пити стали через пів року за схемою третьої жінки ніяких побічних ефектів не було тільки страх — чоловіка кодували вдруге тим же способом — допомогло на три місяці -потім стрес через роботи — зірвався знову.\nЛікування алкоголізму в монастирях і церквах москва\nКлініка в Зеленограді дитинство плюс\nКрапельниця внутрішньовенно ціна\nЛазерне лікування алкоголізму київ\nКирова 95 владивосток реабилитационный центр\nКоломна наркологічний диспансер нарколог


Парад Русалок на Коні Айленд в Нью-Йорку\n19 червень, 2011\nПарад Русалок – це одночасно свято календарного початку літа та креативності мешканців Коні Айленд\nВ суботу в районі Коні Айленд в Нью-Йорку відбувся щорічний Парад Русалок. На святі, в знаменитому своїми розважальними парками Коні Айленді можна побачити як людей одягнених в натхнені океанською тематикою костюми так і чудернацькі засоби пересування, карнавальні платформи та плавзасоби.\nТрадицію Параду Русалок було започатковано у 1983-му році з того часу фестиваль присвячений виключено літу та творчій природі людини проводиться щорічно в найближчу до календарного початку літа суботу.\nПарад Русалок – віддає данину поваги парадам Марді Грас, які на початку 20-го сторіччя проводились на Коні Айленд. Саме в той час Коні Айленд був центром розваг Нью-Йорку.\nЗазвичай в Параді Русалок беруть участь кілька сот активних учасників та тисячі глядачів. Більшість з них – відпочивальники, які на пляжах Коні Айленду рятуються від літньої спеки.\nНайвідоміша риса Параду Русалок – дивовижні «морські» костюми та незвична для пуританської Америки часткова оголеність деяких учасниць.\nВодночас парад, який приваблює креативних нон-конформістів є ще й популярним сімейним святом. Подейкують, що організатори параду заохочують хабарництво на численних конкурсах костюмів в ході свята. Таким чином кожен учасник може збільшити свої шанси на перемогу.\nЩороку Парад має свого короля та королеву. Так, монархами свята свого час був відомий електронний музикант Moby, актор Харві Кейтель, рокер Лу Рід та співачка Квін Латіфа.


Історія Православ’я на подільських землях. Частина I. Від найдавніших часів до Люблінської унії 1569 р. | Киевский православный портал\nОко чи щока? Як протистояти злу Проведено збори православного духовенства Іспанії та Португалії\nІсторія Православ’я на подільських землях. Частина I. Від найдавніших часів до Люблінської унії 1569 р.\nBy vitalik On 10.12.2010 · Leave a Comment · In історія православ’я, Володимир Моїсеєнко, № 23 (273) грудень 2010\nРанньохристиянські віки на Подолії\nБакотський Свято-Михайлівський печерний монастир.\nЗаснований на межі ХІ–ХІІ ст.\nЦі землі, слідом за Кримом, одними з перших на території нашої країни почули Благу Звістку. Племена скіфів, сарматів, гетів, праслов’ян-антів, які проживали тут, та прибулі сюди з балтійських берегів наприкінці II ст. готи — усі ці народи підтримували інтенсивні (мирні й не дуже) контакти та вели активну торгівлю з Римською імперією. Досліджені археологами пам’ятки поліетнічної черняхівської культури містять велику кількість римських монет тієї епохи. Готські війни III—V ст. сприяли масовій появі на південноподільських землях полонених греків, які потрапили в полон під час боїв або морських набігів на чорноморське південне узбережжя, що належало Риму.\nСеред них було чимало християн, від яких їхні нові господарі дізнавалися про Христа, Розп’ятого і Воскреслого. У м. Томі, що на узбережжі Чорного моря у римській провінції Мала Скіфія (нині румунська Добруджа), очевидно, вже у II ст. було створено єпархію, влада якої поширювалася і на північно-західне Причорномор’я, аж до Криму. В історичних джерелах є згадка про Скіфського єпископа Євангеліка, який опікувався церквами цієї провінції в часи гонінь на Христову Церкву за правління Діоклетіана (284—292). Після Міланського едикту про віротерпимість (313 р.) єпархія швидко поширила свій вплив на північ від устя Дунаю.\nВирішальною подією, що привела до прийняття готами Хрещення, стала їхня страшна поразка у битві з військами імператора Костянтина Великого (близько 323 р.), після чого готи поспішили прийняти ту ж святу віру, під захистом якої Костянтин отримав над ними верх. Тоді ж готи заснували свою єпархію, і їхній єпископ Феофіл брав участь у I Вселенському Соборі в Нікеї (325 р.), під актами якого підписався як митрополит Готії або ж, за іншими списками, Феофіл Боспоританський із Готії. Про ранню християнізацію південних земель сучасного Поділля пише багато авторів IV — початку V ст., а єпископ Констанцький Єпіфаній повідомляє про місіонерську діяльність адептів раннього християнства таке: “Старець Авгій зазнав вигнання; цар вислав його у межі Скіфії через народні повстання та наклепницький донос з боку єпископів. Перебуваючи там, не можу сказати скільки років, і просуваючись вперед, у саму глиб Готії, він настановляв у християнському вченні багатьох готів, і відтоді у самій Готії виникли монастирі, кіновії, обітниця чистоти й суворе подвижництво”. Цар, про якого пише літописець, — це Констанцій II (337—361). Наприкінці його правління єпископом Скіфським було поставлено святого Бретаніона, котрий близько 20 років “правив містами всієї Скіфії”. Його сучасник, єпископ готів, укладач алфавіту й писемності їхньої мови Вульфіла (Ульфіла) переклав готською мовою Святе Письмо. Ймовірно, тоді й виникають перші наскельні монастирі Наддністрянщини. Виходячи із свідчень древніх авторів і досліджень останніх років, голова Вінницького церковно-історичного комітету А. В. Сварчевський резюмує: “Безумовно, що завдяки цим загарбницьким війнам та їхнім жертвам — насильно висланим першим ченцям-місіонерам, — православне чернецтво вже у V–VI ст. отримало широке поширення й утвердилось у багатьох місцях — як у колишніх античних містах Причорномор’я, так і на наших подільських землях”.\nАле навали варварів (гунів, аланів, аварів, слов’ян), що з кінця IV ст. хлинули на Північне Причорномор’я та Подолію, надовго загальмували цей процес; багато осередків християнства було знищено. Готи, розгромлені гунами, в 376 р. форсували Дунай і переселилися на Балкани, у межі Римської імперії, яка через 19 років розділилася на Західну та Східну (Візантію). Після засудження аріанства на II Вселенському Соборі частина готів, що залишилася у Причорномор’ї і ще раніше впала в цю єресь, повернулася у лоно Православної Церкви. Константинопольський архієпископ святий Іоанн Златоуст направив до них православного єпископа Унілу, після смерті якого у 404 р. готи попроха\nли нового єпископа. Невдовзі після цього Готську єпархію, слідом за переселенням туди самих готів, було перенесено у Крим.\nНовим поштовхом до появи на подільських землях ченців, тепер візантійських, стало іконоборство. Рятуючись від переслідувань у роки правління Льва III Ісавра (717–741), багато шанувальників ікон — втікало з володінь імператора, зокрема до Криму й у район межиріччя Південного Бугу та Дністра. “Піднімаючись усе вище й вище по Дністру, — пише А. В. Сварчевський, — вони потроху осідали, утворюючи нові колонії й засновуючи печерні монастирі на землях тиверців (Подністров’я). <…> Саме тоді, як уже згадувалося, й було засновано Нагорянський монастир. Цей монастир по праву можна назвати найдревнішим з відомих нам монастирів на території не тільки Подолії, але й усієї нашої Батьківщини (крім Кримського півострова)”. Слов’яни-тиверці, які жили тут, будучи язичниками, все-таки отримували певні відомості про християнське вчення з уст цих ченців. Після відновлення у Візантії іконошанування Константинопольським собором у 843 р., більшість ченців повернулося на батьківщину, як можна зрозуміти зі свідчення імператора Костянтина Багрянородного, зафіксованого 100 років потому: тут, на середньому лівобережжі Дністра, “є деякі обриси храмів і хрести, вирізані на піщанику, тому дехто зберігає передання, нібито ромеї колись мали тут свої поселення”. Згідно з нечисленними згадками про учнів святих учителів словенських Кирила і Мефодія, посланих ними для проповіді до східних слов’ян приблизно у 870—880 рр., Мознопон і Наврок проповідували на подільських землях “…навіть до р. Ушиці”.\nАле на той час уже виникає нова держава, що згодом утвердила Православ’я на Подолії назавжди, — Київська Русь.\nУ часи Київської Русі й Галицько-Волинського князівства\nУпродовж Х ст. київські князі підкорили собі слов’янські племінні союзи Поділля — волинян, тиверців, бужан та уличів, і їхні землі стали частиною Київської Русі, а південну степову причорноморську частину їхніх земель захопили кочівники-печеніги. Святий рівноапостольний князь Володимир, хрестивши у 988 р. киян, однією з перших на Русі просвітив Волинь. Через кілька років тут було засновано єпархію, яка, ймовірно, охоплювала і Пониззя (Подолію). Чернече життя тут почало розвиватися раніше, ніж на всіх інших територіях Русі. Літопис не передає подробиць, але церковне передання свідчить, що у 1013 р. святий Антоній, повертаючись з Афону до Києва, якийсь час пробув у печерному скиту, заснованому ним (можливо, на тому ж місці, де за два століття до нього подвизалися візантійські ченці) і з якого виник Лядовський наскельний монастир. У найближчі десятиліття невеликі наскельні монастирі поширилися по обох берегах вище за течією Дністра. Після утворення удільного Галицького князівства і його окремої єпархії столицею Пониззя в середині ХІІ ст. стало м. Бакота, що виросло довкола монастиря, заснованого тут за півстоліття до того. Галицькі князі тимчасово відновили володіння Русі в межиріччі Дністра та Бугу, але половці знову відтиснули їх на північ. З Подолії неодноразово роблять спроби оволодіти Галичем улюблений місцевими жителями неприкаяний князь-мандрівець Іван Берладник († 1162) і його син Ростислав.\nЗамок XI–XVII ст. Кам’янець-Подільський\nМонголо-татарська навала 1240 р. спричинила фактичне відділення Пониззя від Галицько-Волинського князівства. Спроби Данила Галицького знову підкорити місцеве населення наражалися на затятий опір. Видатний український історик Д. І. Дорошенко писав, що “подоляни на Пониззі воліли ввійти у спілку з татарами, ніж коритися галицьким князям. До їх пристало і Побужже. Галицький Князь Данило силою хтів примусити подолян скоритися, але це йому не вдалося. І понизовці і побужане віддалися під татарську власть. За це татари не руйнували Поділля, а тільки присилали своїх старших — баскаків, які зібрали з подолян дань, маб


Обладнання для виробництва тортильї – Промислове спорядження от UTF group\nОбладнання для виробництва тортильї\nЛінії для виробництва тортильї\nUTF GROUP, лідер з виробництва харчового обладнання в Східній Європі, пропонує широкий асортимент обладнання для виготовлення тортильї за різними розмірами. Повністю автоматична промислова машина для приготування тортильї від UTF GROUP - це найкраще рішення для тих, хто хоче організувати або розширити виробництво мексиканської тортильї.\nОбладнання для формування тортильї\nЗавантажене в бункер дільника тісто, шнеками подається в головки дільника, де сталева струна відокремлює порції тіста. Конструкція забезпечує рівномірну подачу, що дозволяє досягти високої точності і стабільності ваги відокремлюваних порцій.\nФормування тістових заготівель заданої товщини і діаметра виконує автоматичний прес для тортильї з нагріванням. Конструкція і розміри преса дозволяють отримувати заготівлі тортильї з високою точністю розмірів і форми.\nОбладнання для випічки тортильї\nТістові заготівлі подаються в компактну дворівневу тунельну піч, яка дозволяє отримати рівномірно пропечений з обох сторін продукт чудової якості.\nПіч комплектується регуляторами температури з широким діапазоном регулювання для управління зонами випічки. Також регулюється швидкість конвеєра і час випічки продукту.\nОбладнання для охолодження тортильї\nПісля випічки готові вироби охолоджуються на конвеєрах. Кількість ярусів, розміри і розташування конвеєрів визначаються індивідуально в залежності від доступних виробничих площ.\nОбладнання для угруповання тортильї\nОхолоджену до температури упаковки тортилью подають на пакувальний стіл або конвеєр. Для зручності пакування можна встановити спеціальний дворядний укладальник, який групує тортилью в дві стопки з подальшою автоматичною подачею на пакування. Підрахунок і регулювання кількості виробів в стопках програмується індивідуально.\nОбладнання для виробництва тортильї UTF GROUP\nвисока точність дотримання форми і товщини;\nвиробництво тортильї двома способами - з тістових кульок і тістової стрічки;\nкомпактна високопродуктивна лінія, яка не потребує великого приміщення;\nвідповідність стандартам безпеки (виробництва) харчових продуктів;\nнаявність європейських сертифікатів якості.\nПШЕНИЧНА ТОРТИЛЬЯ – МЕКСИКАНСЬКИЙ ПРОДУКТ, ЩО ЗАВОЮВАВ СВІТ\nВважається, що справжня мексиканська тортилья готується тільки з кукурудзяної муки, проте для деяких районів Мексики історія пшеничної тортильї не менш старовинна.\nПшенична тортилья в даний час широко застосовується в приготуванні не тільки традиційних страв мексиканської, іспанської та латиноамериканської кухні, але і в багатьох інших стравах. Її використовують безпосередньо в якості закуски, додають в супи і салати, в неї загортають різноманітні начинки.\nУ роздрібних магазинах і мережах громадського харчування за рахунок додаткових смаків збільшують асортимент продукції тортильї: з сиром, шпинатом, зеленою цибулею та ін.\nНовою тенденцією в світовому харчовому виробництві є виготовлення продуктів здорового харчування. Відповідно до неї виробники тортильї розпочали вироблення безглютенових, низькокалорійних, органічних і бездріжджових видів тортильї.\nЗавдяки своїй еластичності, міцності, можливості заморозки і тривалого терміну зберігання тортилья широко застосовується в фаст-фуд, у виробництві таких виробів як біфролл, донер-кебаб, буріто й інших видів страв швидкого приготування.\nДВА СПОСОБИ ОТРИМАННЯ ТОРТИЛЬЇ\nМашинне виробництво тортильї здійснюється двома способами.\nПерший спосіб являє собою автоматизацію традиційної технології приготування тортильї – пресування порції тіста певної маси з подальшою його випічкою. Така тортилья користується попитом в якості готового продукту харчування.\nДругий спосіб полягає у вирізанні заготівель з тістової стрічки. В такому випадку виготовляють вироби стабільного розміру з рівними краями. Така тортилья користується великим попитом в фаст-фуд за рахунок великого діаметра і малої товщини, яка значно скорочує вагу виробів і собівартість виготовлення при збереженні споживчих властивостей.\nUTF-GROUP виробляє обладнання для отримання тортильї як пресуванням, так і вирізанням з тістової стрічки.


Новоград-волинці взяли участь у відкритті сезону зі Street Workout у Житомирі - 04141.com.ua\nНовоград-волинці взяли участь у відкритті сезону зі Street Workout у Житомирі\n10:27, 30 квітня 2017 р.\n29 квітня 30 учасників (4 дівчини та 26 юнаків) із різних куточків Житомирщини та міста Києва демонстрували неймовірні можливості свого тіла, виконуючи надзвичайно складні вправи на змаганнях зі Street Workout. Житомирщину представляли «підкорювачі перекладин» з м. Олевська, м. Новограда-Волинського, с. Романів і, звісно ж, м. Житомира.\nУчасники змагалися у чотирьох номінаціях: силовий фрістайл серед чоловіків (до 16 років та 16+), жіночий фрістайл та нова для України дисципліна «кросс-бар» (вправи з додатковою вагою). Своїм прикладом учасники доводили, наскільки важливо вести здоровий спосіб життя, обирати здоров’я, а не на шкідливі звички.\nОкрасою конкурсної програми стали талановиті виступи чотирьох дівчат, які змагалися у своїй номінації. Можна впевнено стверджувати, що в майстерності представниці прекрасної статі ні в чому не поступалися хлопцям. А родзинкою заходу стали яскраві танцювальні номери красунь-дівчат із театру танцю «Енергія», який вже не вперше підтримує атлетів Житомирщини під час змагань. На захід також завітали гості із Чехії — Тетяна та Адам Raw.\nОрганізатори не забули й про вболівальників: для них проводили різні конкурси. Зокрема, глядачі змагалися, хто найбільше разів підтягнеться на перекладині. Переможцем став юнак із Новограда-Волинського, який приїхав підтримати друзів-атлетів зі свого міста.\nВизначати найкращих воркаутерів було досить складно, адже усі демонстрували гарну підготовку та фізичну форму, а вправи учасників були різноманітними та складними. Отож, назвемо імена кращих спортсменів на змаганнях зі Street Workout.\nСиловий фрістайл серед чоловіків (до 16 років):\n3 місце — Дмитро Корольов\n2 місце — Ігор Тимофеєв\n1 місце — Ігор Назаренко\nСиловий фрістайл серед чоловіків (16+):\n3 місце — Дмитро Абдул\n2 місце — Вадим Любарець\n1 місце — Ярослав Жук\n3 місце — Наталія Пашкевич\n2 місце — Анна Швайко\n1 місце — Лада Швець\n3 місце — Євген Шульга\n2 місце — Дмитро Головач\n1 місце — Дмитро Абдул\nПід час нагородження учасників змагань з вітальним словом виступила Ірина Ковальчук, начальник управління у справах сім'ї, молоді та спорту міської ради: «Дивлюся я на нашу молодь і тішуся, що у нас росте таке чудове майбутнє. Ви такі молодці, що обираєте спорт і здоровий спосіб життя, а не шкідливі звички.\nВ черговий раз переконуюся, що ми правильно зробили, придбавши цю стійку, на якій учасники змагань сьогодні показували свої спортивні номери. Після таких заходів розумієш, що спортивні змагання варто проводити набагато частіше. Можна регулярно на вулиці Михайлівській встановлювати цю стійку, щоб усі охочі змогли на ній тренуватися. Давайте і далі демонструвати, наскільки ми круті та долучати до спорту якомога більше людей, особливо дітей та молодь!».\nновоград-волинський StreetWorkout звягель Житомир онлайн


Чи зможе Росія зупинити євроінтеграцію cусідів за допомогою меншин і заморожених конфліктів?\n01 жовтня 2013, 11:58\nЦьогоріч минуло 20 років відтоді, як міська влада естонського міста Нарва оголосила намір створити територіальну автономію для тамтешнього російськомовного населення. У місті провели референдум. Тоді офіційний Таллінн, попри тиск Росії, зумів зберегти спокій у своїй країні та територіальну цілісність, а за 11 років ця країна вступила до ЄС. Сьогодні експерти пригадують той випадок, проводячи паралелі між долею країн Балтії та країн «Східного партнерства», які готуються нині до Вільнюського саміту. Радіо Свобода спробувало з’ясувати в експертів, наскільки обґрунтованими є такі порівняння.\nУ липні 1993 року міська влада естонського міста Нарва провела референдум щодо створення на його теренах територіальної автономії для місцевого російськомовного населення. Влада й мешканці міста покладалися на негласну підтримку Москви. Але офіційний Таллінн це все проігнорував. На щастя, тоді вдалося уникнути збройного конфлікту. Сьогодні мешканці Нарви – громадяни Євросоюзу.\nПро історію 20-річної давності експерти згадують невипадково. Сьогодні їм доводиться оцінювати, чи можуть подібні сценарії повторитися в пострадянських країнах, які прагнуть інтегруватися до ЄС, як-от Україна, Молдова та Грузія, або ж принаймні донедавна декларували бажання підписати угоду про асоціацію, як-от Вірменія. На території Грузії та Молдови зберігаються зони заморожених конфліктів, а в Україні, як і в країнах Балтії, є орієнтовані на Росію регіони, де живе численна російська меншина.\nМосква спонукає Вірменію, Молдову та Україну приєднатися до очолюваного нею Митного союзу, куди наразі входять Білорусь та Казахстан, щоб унеможливити підписання угоди про асоціацію на саміті «Східного партнерства» у Вільнюсі в листопаді цього року.\nЄС стає активнішим, а пострадянські країни впевненішими\nРосія багато чого ще може тримати в запасі\nДосвідчений оглядач кремлівської політики, редактор відділу міжнародної політики британського часопису The Economist та автор книги «Обман: шпигуни, брехня та як Росія шиє в дурні Захід» Едвард Лукас застерігає, що зарано ще думати: мовляв, усе вже позаду. «Ми все ще бачимо увертюру опери, а не саму оперу. Люди в країнах, яких це стосується, знають, що Росія багато чого ще може тримати в запасі», – вважає експерт.\nАле в той час, як політика Москви щодо так званого «ближнього закордоння» залишається незмінною, змінюється сам розклад сил у геополітичній грі на пострадянському просторі, наголошують експерти. Захід, особливо ЄС, починає відігравати щодалі активнішу роль. Кремль намагається все більше переслідувати власні інтереси. А колишні радянські республіки, що межують із Росією, дедалі впевненіше рухаються власною траєкторією.\nРаніше Росія остерігалася лише НАТО, тепер – і НАТО, і ЄС\nКолишній посадовець НАТО, а нині дослідник програми Росії та Євразії в Британському королівському інституті міжнародних досліджень «Чатам Гаус» Джон Лаф переконаний, що якщо раніше для Росії викликом було НАТО, то тепер таким викликом є успіхи ЄС у справі розвитку інституцій та торгівлі в країнах, що колись входили до соцтабору.\n«Десять чи 15 років тому Росія б сказала «У нас немає проблем з ЄС. Ми маємо проблеми лише з НАТО. Але нині ми цього не почуємо. Чому? Тому що ЄС досяг успіху в розбудові інституцій, розширенні торгівлі та покращенні системи управління в країнах Центральної Європи», – вважає експерт.\nГра, де можна або виграти, або програти\nЕдвард Лукас переконаний, що Захід та Росія не можуть вести гри, де б кожен виграв. Хтось має програти.\nЦе гра, в якій хтось виграє, а хтось програє. І ви маєте піти або разом із Росією, або з ЄС\n«Це має навчити ЄС, що він – подобається це йому чи ні – занурений у геополітичне протистояння з Росією. В Євросоюзі в минулому наївно припускали, що може бути багато ситуацій, у яких обидві сторони виграють, і просто для цього треба з росіянами розмовляти дружнім тоном, тоді все буде гаразд. Це не так. Насправді це гра, в якій хтось виграє, а хтось програє. І ви маєте піти або разом із Росією, або з ЄС. І я вважаю, що Євросоюз відтепер мав би боротися за це значно рішучіше, ніж він це робив у минулому», – зауважує експерт.\nДжон Лаф зауважує, що на перешкоді руху до ЄС у пострадянських країнах стоять корупція та клановий стиль ведення бізнесу. Звідси – острах перед прозорими правилами гри в ЄС.\n«Росіяни свідомі того, що їхній спосіб ведення бізнесу є широко визнаним у багатьох цих країнах та що в їхніх бізнесових і політичних елітах є ті, хто воліє працювати саме в російському стилі», – наголошує британський експерт». З іншого боку, навіть такі еліти не хочуть визнати над собою «диктат Москви», а отже, завеликий тиск на них може їх від Кремля лише відвернути, додає Джон Лаф.\nПриборкали Вірменію, але «головний приз» не здобули\nУ випадку Вірменії Росія близька до досягнення повного успіху. Третього вересня цього року вірменський президент Серж Сарґсян заявив, що його країна має бажання вступити до Митного союзу. Цьому передували роки роботи над текстом угоди про асоціацію з ЄС.\nАналітики звертають увагу на те, що такому несподіваному відруху передували погрози Росії припинити Вірменії військову допомогу, внаслідок чого Єреван став би занадто вразливим перед свої головним супротивником у регіоні – Азербайджаном.\nВірмени зрозуміли натяк: якщо вони підпишуть торговельну угоду з Європою, то Росія може збільшити свої поставки зброї до їхнього ворога\n«Вірмени зрозуміли натяк: якщо вони підпишуть торговельну угоду з Європою, то Росія може збільшити свої поставки зброї до їхнього ворога й почати видворяти вірмен, які мешкають там», – написала Енн Епплбаум, авторка книжок «ГУЛАГ: історія» та «Залізна завіса: придушення Східної Європи, 1945-1956».\nОднак, приборкавши Вірменію, Росія ніяк не може повторити цього свого успіху з Україною, яку Джон Лаф називає «головним призом». І це все попри російське бойкотування окремих українських товарів, погрози підвищити ціни на газ, розв’язати нові торговельні війни та попри пророкування суверенного дефолту.\nРадник російського президента Володимира Путіна Сергій Глазьєв погрожує, що російськомовні жителі на півдні та сході України можуть забажати від неї відокремитися, якщо Україна рухатиметься далі до Європи та підпише угоду про асоціацію.\nНа 10-й Ялтинській щорічній зустрічі (YES) цього року подібні заяви Сергія Глазьєва присутня в залі публіка зустріла свистом та сміхом, як розповідають журналісти, що висвітлювали подію.\n10-а Ялтинська щорічна зустріч (YES)\nЕкс-міністр економічного розвитку та торгівлі й екс-міністр зовнішніх справ Петро Порошенко зауважив, що євроінтеграцію підтримують понад 50 % українців, а ідею тісніших відносин із Росією – менше ніж 30 %. «Дякую вам за це, пане Глазьєв», – зіронізував політик.\nЗближення України з ЄС за одночасного тиску з боку Москви припадає саме на президентство Віктора Януковича, який у лютому 2010-го виграв вибори, виступаючи за тісніші відносини з Росією.\nКрім того, українські російськомовні олігархи, що походять зі Сходу України й донедавна виявляли суто промосковські настрої, щодалі, то чіткіше дають зрозуміти: вони віддають перевагу тіснішим взаєминам з ЄС. Про це Радіо Свобода вже розповідало раніше.\nМолдовське вино смакуватимуть у ЄС\nПодібно до України, Молдова, наближаючись до парафування угоди про асоціацію, також зазнає тиску з боку Москви. 11 вересня цього року Росія заборонила імпорт молдовських вин із санітарних міркувань.\nКомісар ЄС з сільського господарства Даків Чолош у коментарі молдовській службі Радіо Свобода повідомив, що пропонує скасувати всі обмеження на імпорт тамтешніх вин до країн ЄС ще до парафування угоди про асоціацію з Молдовою. Міністр закордонних справ Молдови Наталя Герман в інтерв’ю Радіо Свобода заявила, що Кишинів почувається «достатньо сильним, щоб протидіяти будь-якому тиску» з боку Росії мірою того, як він поглиблює свої відносини з Європейським союзом.\nОтже, експерти прогнозують, що впродовж двох місяців, що залишилися до Вільнюського саміту, Росія лише посилюватиме свій тиск на офіційні Київ та Кишинів.\nМатеріал підготували Brian Whitmore, Жанна Безп’ятчук