Замість боротьби з офшорами – лохотрон | - Новини / Статті - Лохотрон в Україні\nPublished Date: 29.06.2016 0\nУ розпал скандалу представники всіх без винятку політичних сил, горя благородним обуренням, демонстрували «непоколебимую» рішучість вивести на чисту воду фігурантів «панамських паперів», яке б положення вони не займали. Але Верховна Рада до сих пір навіть не змогла сформувати відповідну Тимчасову слідчу комісію (ТСК). Проект постанови парламенту щодо цього не набрав необхідної кількості голосів. Питання було знято з порядку денного, хоча, коли «сильно потрібно», документи в порушення регламенту багаторазово ставляться на голосування, поки не будуть «продавлені».\nДуже показовим є той факт, що саботували прийняття документа насамперед фракції Блоку Порошенко і «Народного фронту», а також їх «корєша», що входять до Опозиційний блок і інші парламентські утворення, що складаються з колишніх регіоналів.\nНагадаємо, що опублікована 9 травня Міжнародним консорціумом журналістів-розслідувачів повна база даних складена на основі так званого панамського архіву, тобто 11,5 мільйона викрадених документів панамської юридичної фірми Mossak Fonseca. Документи свідчать про ухилення від податків і наявності офшорних рахунків у цілого ряду лідерів і знаменитостей з різних країн світу.\nЗокрема, в «панамських паперах» фігурують 165 громадян України і 195 компаній, пов’язаних з Україною, в тому числі Петро Порошенко і пов’язані з ним офшорні структури. У зв’язку з цим була зроблена спроба сформувати ТСК, яка вилилася в проект Постанови № 4704 від 20 травня 2016 року «Про створення Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування фактів, оприлюднених у засобах масової інформації щодо використання офшорних компаній президентом України і іншими вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави».\nВідзначимо, що публікація «панамських паперів» викликала в світі вельми бурхливу реакцію і привела до цілого ряду скандалів. Зокрема, прем’єр-міністр Ісландії змушений був подати у відставку, оскільки, як випливало з опублікованих документів, виявився причетним до офшорних фірм. Непереливки навіть прем’єру Великобританії Девіду Кемерону. В цьому випадку до відставки справа не дійшла, але йому довелося багато і принизливо виправдовуватися, оскільки в офшорах виявилися замішаними його родичі. Очевидно, що це не додало Камерону популярності. Більш того, істотно вплинуло на суспільні настрої напередодні епохального референдуму про те, залишатися Британії в Євросоюзі або вийти з нього. Кемерон позиціонує себе прихильником того, щоб Британія і далі залишалася в складі Євросоюзу, в зв’язку з чим офшорний скандал не додав популярності євросоюзівських перспективам країни. Але якщо в цілому ряді європейських країн, на які наша «еліта», слідуючи її лицемірним гаслам, «типу дорівнює», офшорний скандал, як бачимо, викликав серйозні наслідки для його фігурантів, то в Україні це не привело ні до чого, крім хіба що чергового нападу балаканини з метою «випустити пар». Але ж у нас в офшорах замішаний особисто Порошенко і цілий ряд інших персонажів, котрі обіймають найвищі посади в державній ієрархії.\nНа офшорному скандалі відпіарилися все кому не лінь. Відшуміли верескливі «шустер-шоу» та інші телевізійні тусовки, присвячені офшорам. Нарешті, ціла юрба парламентаріїв засвітилися перед телекамерами зі своїми оцінками офшорного скандалу, супроводжуючи оцінки «криками і соплями» благородного обурення. Але згаданий вище проект постанови № 4704 від 20 травня 2016 року було «благополучно» провалений. З 245 депутатів, зареєстрованих на той момент в залі, проголосували тільки 108. Де були інші (в буфері, в туалеті, на прогулянці по Маріїнському парку?), покрито мороком невідомості. Серед авторів проекту постанови числяться лідери фракцій Радикальної партії, «Самопомочі» та «Батьківщини». Саме ці фракції проголосували за прийняття документа практично повним складом. Крім них, голоси підкинули деякі найбільш совісні депутати з інших фракцій і депутатських груп. А ось з іншими фракціями, депутатами та їх групами вийшло «цікаве кіно».\nПроти проекту постанови проголосували лічені одиниці. І то правда: чи не будеш же при поіменному голосуванні публічно висловлюватися проти нормативу, що повинна посприяти виведенню на чисту воду хапуг, що грабують країну і виводять награбоване в офшори! Натискання кнопки «утримався» в даному випадку буде розцінено як натискання «за». Тому в момент голосування найкраще або масово вийти в туалет, або просто «включити дурня», наприклад, зобразити масовий напад глухоти і сліпоти, якісь не дозволили проголосувати за таку потрібну країні і народу постанову. В рядах Блоку Порошенко і Народного фронту імені Яценюка (або вже не Яценюка?!) виявилося більшість тих, хто не голосував або був відсутній. Правда, були в рядах цих фракцій і чесні люди, які проголосували за постанову про створення Тимчасової слідчої комісії. Нарешті, були там і просто щирі «партайгеноссен», які проголосували проти створення такої комісії, принаймні, чесно заявивши таким чином, що боротися проти офшорів не мають наміру, так само як і виступати проти фінансових зловживань і порушень закону вищими посадовими особами держави. До парламентських фракцій Порошенко і Яценюка приєдналися колеги з так званого Опозиційного блоку, позафракційні, а також з «Відродження», «Волі народу». Два останніх формування, як відомо, контролюються тими чи іншими олігархами і голосують зазвичай так, як цим олігархам вигідно в конкретний момент і з конкретного питання, в тому числі з точки зору торгу з владою. Депутати з цих фракцій, груп і об’єднань, за рідкісним винятком, також не голосували або були відсутні під час голосування, даючи таким чином зрозуміти, що, всупереч своїм істеричним заявам, вони аж ніяк не є такою вже непримиренною опозицією по відношенню до нинішньої влади і готові підставити їй партнерську плече. Тим більше що класові інтереси при владі і «опозиції» однакові: збагачення будь-якою ціною на розграбуванні країни і експропріації пересічних громадян. Втім, якщо прочитати проект постанови, то стане зрозуміло, чому значна частина «народних обранців» під час голосування за краще сховатися в туалеті або просто не голосувати і «включити дурня», зобразивши цілковите нерозуміння, коли, як і яку кнопку слід натискати на пульті. А написано в проекті постанови, наприклад, таке: «Загальна кількість громадян в розслідуваннях, пов’язаних з Україною, досягає 20-ти … Де, зокрема, згадувалася і прізвище голови Національного банку України Гонтаревої, надавалися відомості про доходи та бізнес-проектах в офшорних зонах як її особисто, так і членів її сім’ї, що негативно впливає на міжнародний імідж України і підриває довіру суспільства до такого інституту, як Національний банк України. Разом з тим ім’я голови Національного банку України Гонтаревої тісно пов’язане з президентом України Петром Порошенко». І це не кажучи вже про сам Порошенко, який потрапив «щасливим власником» офшорів, які він, всупереч обіцянкам, «забув» передати в управління. Засвітився в скандалі і новоспечений міністр фінансів Данилюк, який, згідно з «панамським папером», поєднує управління українськими фінансами з керівництвом і володінням трьома офшорними компаніями. Причому при заповненні декларації Данилюк вказати ці офшорки «забув». Що ж стосується Гонтаревої, то тут сюжет ще більш цікавий. Національне антикорупційне бюро (НАБУ) висловило підозру щодо посадових осіб Нацбанку в незаконному виділенні протягом 2014-2015 рр. рефінансування семи банкам, що призвело до розтрати 12 млрд. гривень. За повідомленнями ЗМІ, суд дозволив НАБУ тимчасовий доступ до документів, пов’язаних з рефінансуванням банків, але детективам не дозволили їх вилучати. Нагадаємо, що мова йде про той самий НАБУ, щодо якого нас довго запевняли, що його створення в найкоротші терміни повністю знищено корупцію в Україні.\nДо речі, в наприкінці 2015 року НАБУ вже відкривало кримінальну справу, підозрюючи Гонтареву в зловживанні службовим становищем, що дозволило її сім’ї незаконно вивести з «Дельта-банку» 12,5 млн. Гривень, але в квітні 2016 року підозри були зняті.\nСправедливості заради слід зауважити те, що стосується ТСК як таких. Діяльність таких комісій, їх повноваження і реалізація результатів їх роботи законодавчо не врегульовані. Представники нинішньої влади багато говорили про необхідність прийняти адекватний закон про ТСК. Під проектом такого закону не так давно підписалися керівники всіх фракцій. Але законопроект ніяк не внесуть на розгляд. За заявами ряду депутатів з фракції «Самопоміч» та позафракційних, внесення, розгляд і прийняття закону про ТСК гальмується фракціями Блоку Порошенко і Народного фронту. Причину такого гальмування розкрив секретар антикорупційного комітету Верховної Ради Дмитро Добродомов. В ефірі одного з телеканалів він заявив, що був членом робочої групи парламенту, яка займалася розслідуванням розкрадання урядом Яценюка на суму 7,5 млрд. гривень. За результатами роботи групи було задокументовано 2 тисячі епізодів, порушено 12 кримінальних справ. Але жодну з цих справ до суду не довели, немає навіть повідомлень про підозру, а самі справи проти чиновників закривають.\nНа тлі бездіяльності правоохоронців (а як же з «новою» поліцією і новими широко розпіареними антикорупційними органами, на кшталт НАБУ ?!) саме створення повноцінної ТСК з встановленими законом широкими повноваженнями дало б можливість провести об’єктивний аудит роботи Яценюка і компанії. А для цього необхідний закон, прийняття якого гальмується фракціями, які раніше виступили ініціаторами його створення.\nНарешті, в поглядах деяких провладних депутатів на офшори цинізм сусідить з маразмом. Нещодавно депутат від Блоку Порошенко, глава Комітету Верховної Ради з питань податкової та митної політики Ніна Южаніна заявила, що Україна не повинна забороняти бізнесу працювати з офшорами. Натякаючи на розумову відсталість неназваних «популістів», Южаніна пояснила нам нерозумним, що з офшорами, мовляв, працює весь цивілізований світ, а українські компанії, поряд із зарубіжними, реєструють фірми за кордоном, в тому числі в офшорах, для захисту корпоративних прав, для довіри з боку іноземних партнерів, а також для того, щоб мати можливість розглядати суперечки в закордонних судах. Словом, рідкісна за глибиною експертна думка!\nЗвертають на себе увагу два наступних факти. По-перше, злі язики стверджують, що у жителя півдня нібито спільні бізнес-інтереси з Порошенком, у якого є проблеми з офшорами… По-друге, вказане інтерв’ю Южаніна дала газеті «Сегодня», яку пов’язують з Ахметовим. У нього теж офшорів вистачає, зокрема скандально відома Донбаська паливно-енергетична компанія зареєстрована не на Донбасі, а – ви будете сміятися! – В Нідерландах, що славиться своїм ліберальним податковим режимом для іноземних інвесторів. Особливо в країні «червоних ліхтарів» і повального захоплення марихуаною люблять кошти, що вивозяться з країн, розграбованих місцевим компрадорським капіталом. Саме такою, поряд з африканськими країнами, є Україна. І взагалі, вітчизняні олігархи, включаючи Ахметова, що являють собою яскравий зразок так званого компрадорського капіталу, тотально використовують низькоподаткові юрисдикції для виведення коштів за кордон, по суті, для пограбування країни і громадян. Словом, поява подібних «виливів» в олігархічних ЗМІ цілком закономірна. Що ж стосується суті демагогічного марення жителя півдня на тему поблажливо офшорів для розвитку вітчизняної економіки, а також про повсюдне радісне використання їх в так званих розвинених країнах, то глибоко вдаватися в подробиці не будемо, оскільки це займе дуже багато місця. До того ж нещодавно на цю тему вже доводилося висловлюватися.\nКоротко відзначимо лише наступне. Офшори є невід’ємною частиною глобальної фінансової системи. Вони існували завжди, але набули масового поширення з початком проведення в глобальному масштабі політики так званого неолібералізму та впровадження принципів так званого Вашингтонського консенсусу. До речі, зримим наслідком неолібералізму та консенсусу стала глобальна фінансово-економічна криза 2008 року. Великі фінансові корпорації та міжнародні банки успішно використовують офшорну систему, по суті, культивують її, тому що кінцевою метою виведених в офшори коштів є не самі офшори, а великі фінансові корпорації розвинених країн, де найчастіше, в кінцевому рахунку, і осідають кошти, в офшорах же вони проходять попереднє відмивання. Всупереч «одкровенням» жителя півдня, надійний захист коштів і корпоративних прав забезпечується не в офшорних зонах, де немає розвиненого фінансового ринку і стабільної правової системи, а саме в розвинених країнах і в великих міжнародних банках. Тому що виводяться в офшори кошти в кінцевому підсумку осідають у великих банках розвинених країн, а офшори використовуються для відмивання коштів та перекачування їх у ці банки, які часто допомагають клієнтам вибудовувати офшорні схеми.\nУряди розвинених країн борються з виведенням коштів в офшори, але не дуже старанно з кількох причин. Перш за все, «остаточного вирішення офшорного питання» заважає потужне фінансове лобі. Крім того, офшори є потужним інструментом перекачування коштів з бідних країн, включно з Україною, в багаті з метою подальшого збагачення останніх. Адже побороти офшори можна досить просто шляхом заборони ввезення капіталів з низькоподаткових зон, але цього ніхто ніколи не зробить, принаймні в доступному для огляду майбутньому, хоча через офшори відбувається також фінансування «великого і жахливого» глобального тероризму, якого Захід боїться навіть більше, ніж ядерних боєголовок в руках параноїка Путіна.\nЩе раз повторимо, що офшори вигідні дуже багатьом. Вони вигідні і вітчизняному компрадорському олігархату, і глобальному фінансовому капіталу, і так званим розвиненим країнам. До речі, саме тому серед горезвісних «вимог МВФ» для отримання кредиту або «вимог ЄС» для отримання Євроасоціацією і безвізового режиму відсутня вимога припинити грабіж країни і громадян шляхом виведення коштів в офшори. Тому абсолютно наївними, навіть дурними є надії на те, що українська влада, яка виражає інтереси олігархів, буде скільки-небудь серйозно боротися з офшорами або хоча б виведе на чисту воду головних вітчизняних «користувачів офшорних послуг», включаючи Порошенко. А що стосується парламентської слідчої комісії, то погаласують трохи – і спустять на гальмах. Особливо якщо врахувати, що серед ініціаторів створення ТСК по офшорам числяться персонажі, які годуються з рук тих чи інших олігархів засобами, що відмивали через офшори.\n– переклад українською lohotron.in.ua\n← Літні тренди лохотронів 2016\nУ Києві затримано пару квартирних аферистів →


Психіка і тілесний субстрат., Основи психології - Киричук О.В. Бібліотека українських підручників\nОднією з перших в історії психологічної думки була поставлена проблема психічного і його відношення до тілесних явищ.\nУ психології протилежність психічного та тілесного чітко усвідомлюється вже з часів Р.Декарта, який дуалістично протиставив дух та матерію. Згідно з картезіанським розумінням, основною характеристикою та формою буття матеріального є його протяжність та відсутність здатності мислити, а духу — здатність до мислення, але відсутність просторових якостей. Відповідно: душа (як "близька" за своєю природою духу) та матеріальне тіло людини є також різними сутностями.\nВідмінність душі та тіла є очевидною і зрозумілою. Кожен, не обов'язково психолог, може сказати, що емоції, воля, мислення, сприймання, інші психічні процеси, стани та властивості особистості є виявом душі, а голова, руки, ноги тощо — це частини тіла людини.\nУже з тих далеких часів, коли люди ще не мали належних знань про будову власного тіла та закономірності перебігу психічних процесів, вони зрозуміли, що їхні емоції, сприймання, мислення є результатом діяльності не лише тіла, а й особливої субстанції, що живе в тілі та покидає його у момент смерті, і що між душею і тілом є певна різниця. Одначе душу вони мислили як таку, що має матеріальну природу, вона уподібнювалася диханню, серцю, крові чи будь-якій частині тіла. Це є анімістичне розуміння душі. Йому на зміну приходить атомістичне.\nЗа Демокрітом, Епікуром, Лукрецієм, душа, як і тіло, складається з атомів. Атоми, що є складовими душі, відрізняються від атомів, з яких складається тіло, більшою рухливістю. Арістотель також не протиставляв психічні й тілесні процеси. На його думку, душа є активним началом тіла. Оскільки матеріальне тіло не може (внаслідок своєї пасивності) викликати власний рух, то воно в змозі виконувати певну діяльність завдяки активному принципу, яким і є душа.\nТаким чином, душа є причиною та визначальною умовою життя. Вона перебуває з тілом у такому ж співвідношенні, як форма з першоматерією. Завдяки формі тіло є тим, чим воно є. Отже, душа є ентелехією тіла.\nНе протиставляли тіло та душу й пізніше. Так, К.Тертулліан вважав, що душа є найлегшою та найніжнішою частиною тіла. Отже, до часів Декарта душа не протиставлялась матеріальному тілу як інша субстанція, але усвідомлювалась як активне начало, що перетворює людську можливість у дійсність. Декарт абсолютно протиставив душу й тіло, психіку та організм, що дало змогу йому відкрити їхню справжню сутність. Своє дуалістичне вчення він сформулював так: матерія і дух — дві різні субстанції, а субстанція — це те, що існує та визначається лише через саму себе, а не через інше. Але якщо так, то душа й тіло не можуть взаємодіяти, думка не може безпосередньо визначати рух тіла, а тіло не впливає на думку. Кожне з них існує самостійно: дух має властивість мислити, тіло має лише протяжність.\nДекарт намагався пояснити механізм дії тіла так, щоб навіть не виникла думка про причинно-наслідкову залежність між діяльністю душі та тілесними рухами, подібно до того, як не виникає підстав вважати, що годинник має душу, яка змушує його показувати час. Отже, тіло — механічний автомат, своєрідна машина, заснована на рефлекторному принципі, душа — активне начало. їхня природа різна, і тому вони не можуть "зустрітися", не мають нічого спільного, не можуть "доторкнутися" одне до одного, але вільно взаємопроникають, ніби речі двох відмінних світів.\nЯким же чином, у такому випадку, пов'язані людські душа та тіло? А те, що вони пов'язані, — факт очевидний. Наприклад, психічний чинник може викликати стрес і, як наслідок, зміни в тілесному м'язі серця (інфаркт). Навпаки, тілесні зміни в мозку, як правило, викликають зміни в психічних процесах, станах та властивостях особистості. Крім таких "гострих моментів" взаємовпливу можна навести безліч фактів "повсякденної" взаємодії душі та тіла. Так, людина завдяки діяльності душі, зокрема мислення та вольових процесів, керує просторовим переміщенням свого тіла, а рух тіла, викликаючи зміни в людському організмі, породжує відчуття, яке трансформується в певні раціональні та емоціональні процеси. Але як таке може бути, якщо тіло та душа — не просто різні, а й абсолютно протилежні? З цієї суперечності виникає психофізична проблема: душа та тіло є абсолютно протилежними субстанціями, але, незважаючи на це, перебувають між собою в нерозривному зв'язку та взаємодії.\nВ історії психології знаходимо кілька шляхів вирішення психофізичної проблеми. Найпоширенішими з них є:\nа) дуалістичне протиставлення психічного та тілесного як двох різних субстанцій, що найповніше виявилося у концепції психофізичного паралелізму й теорії психофізичної взаємодії;\nб) "зведення" психічного до різних форм фізичного чи фізіологічного та твердження про їхню еквівалентність (редукціонізм та епіфе н о меналізм);\nв) відособлення психічного від тілесного та визнання первинності душі стосовно тіла (душа порівнювалася з музикантом, а центральна нервова система — 3 інструментом, на якому грає музикант, або душа — з вершником, а тіло — з конем).\nЗазначені шляхи вирішення питання про відношення психічних і фізіологічних явищ знаходимо як в історії науки, так і в сучасній психології.\nВирішуючи будь-яку психологічну проблему, практичний психолог має поставити перед собою запитання: чим вона зумовлена? Чи фізіологічними, генетичними, конституційними (більш широко — тілесними) чинниками, чи певною структурою особистості, усвідомленою та неусвідомленою ієрархією мотивів, спрямованістю особистості тощо, тобто особистісними утвореннями? А можливо, їхньою взаємодією? Наприклад, відставання у навчанні школяра зумовлене недоліками у розвитку його центральної нервової системи чи психологічними вадами: несформованими мотивами навчання, відсутністю необхідних здібностей, а можливо, тілесні та душевні чинники взаємно зумовлюються? Отже, вирішуючи, здавалося б, таке конкретне питання, психолог (свідомо чи несвідомо) "бере до уваги" своє бачення психофізичної проблеми. Тому історико-кри-тичний аналіз психофізичної проблеми не втрачає своєї актуальності.\nВизнавши душу й тіло різними субстанціями, Декарт спробував пояснити їх зв'язок за допомогою гіпотези взаємодії.\nН.Мальбранш слушно вбачав у теорії взаємодії певний відступ від розуміння абсолютної протилежності душі та тіла і розробив теорію психофізичного паралелізму, згідно з якою психічні та фізіологічні процеси складають два ряди явищ, які відповідають одне одному і при цьому, як дві паралельні лінії, ніколи не перетинаються, не взаємодіють ні в corpus pineale, ні в якійсь іншій частині тіла або простору.\nЗгідно з психофізичним паралелізмом, за образною характеристикою В.Джемса, "душевне життя людини уявлялося б нам як перебігаюче поруч з тілесним, причому кожному моменту в одному з них відповідав би певний момент в іншому, але між тим та іншим не було б ніякої взаємодії. Так, мелодія, що ллється зі струн арфи, не уповільнює і не прискорює коливання останніх, як тінь пішохода супроводжує його, не впливаючи на швидкість його кроків. Душевні та тілесні явища звершуються начебто незалежно одне від одного в силу своєї внутрішньої організації".\nЯк же у такому випадку узгоджуються два протилежні світи? Мальбранш стверджував, що це можливо завдяки Богу. На його думку, дійство відбувається таким чином. Якщо, наприклад, я хочу зробити рух рукою, то я неспроможний це зробити, бо моя воля є психічним явищем, а отже, не може впливати на матеріальне тіло. Але неможливе для людини є можливим для Творця — Бог є причиною руху матеріального тіла. З іншого боку, якщо певний подразник діє на органи чуття, то відповідне відчуття створюється у моїй душі самим Творцем.\nОтже, не людська воля є причиною руху тіла і не тілесний просторовий чинник породжує у душі людини відчуття, а в кожному моменті творення (руху, відчуття, інших тілесних та психічних процесів) виявляється воля Творця.\nДля віруючої людини у такому поясненні психофізичного паралелізму немає нічого незвичайного, адже для неї є аксіомою твердження, за яким без волі Божої не впаде і волосина з голови людини. Але більшість наукового світу таке пояснення не могло задовольнити. Не заперечуючи в принципі наявність у будь-якому акті творення волі Творця, вони бажали віднайти в ньому і природні причини та моменти самодетермінації розвитку особистості.\nКрім класичного паралелізму, наприкінці XIX — на початку XX ст. набуває поширення гештальтистська ідея про ізоморфізм — взаємооднозначної відповідності). В теоріях гештальтпсихологів ізоморфними вважаються три ряди явищ: фізичні, фізіологічні та психічні. Фізичний гештальт (зовнішнє поле) взаємно відповідає нейрофізіологічному полю, а останнє - психічному. Принципово нового у розуміння психофізичного паралелізму ізоморфізм не приносить, лише на місце двох ліній (тілесних та психічних явищ) ставить три.\nБ. Спіноза, наслідуючи вчення Р.Декарта, вважав, що психічні та фізичні явища є принципово різними: рух тіла виникає внаслідок впливу інших тіл, а психічні явища породжуються іншими психічними явищами. Процеси в духовному світі утворюють замкнутий у собі причинний ряд, подібно до того, як процеси тілесного світу утворюють замкнутий у собі світ. У зв'язку з цим, на думку Спінози, тілесні явища (скажімо, мозок) не можуть породжувати психічні процеси, і навпаки, останні не можуть впливати на стан або процеси тілесні (тобто на діяльність мозку, серця тощо).\nДля того, щоб пояснити все ж існуючу відповідність психічних і тілесних процесів, Спіноза вводить поняття єдиної субстанції. Ця субстанція, яка належить до світу невидимого, має нескінченну множину властивостей, або атрибутів; людському пізнанню вона доступна у формі двох атрибутів, а саме: у формі душі та тіла. Отже, душа та тіло, хоча й існують абсолютно незалежно одне від одного, насправді є тотожними, бо є атрибутами однієї й тієї ж субстанції. Те, що в атрибуті душі існує як духовне, ідеальне, в атрибуті протяжності існує як тіло.\nТаким чином, на думку Спінози, людське тіло та душа співвідносяться так, як реальність та її ідея, душа є ідеєю тіла. Все те, що відбувається у тілі, віддзеркалюється у душі, а оскільки процеси у нашому тілі спричиняються дією інших тіл, що його оточують, то психічні процеси відображають не стільки стан тіла, скільки навколишню дійсність, чинники середовища.\nІдея Спінози про навколишню дійсність, що спонукає тілесні зміни, які у свою чергу відображаються в душі людини, була сприйнята марксистською психологією. Так, СЛ.Рубінштейн писав, що, з одного боку, психіка функціонально залежить від мозку, від нервової системи, від органічного "субстрату" психофізичних функцій: психіка, свідомість, думка — "функції мозку"; з іншого боку — відповідно до специфічної природи психіки як відображення буття необхідно врахувати залежність її від об'єкта, з яким суб'єкт взаємодіє та який пізнає: свідомість є усвідомленим буттям.\nМозок, нервова система становлять матеріальний субстрат психіки, але для психіки "сутнісним є також відношення до матеріального об'єкта, який вона відображає. Відображаючи буття, існуюче поза і незалежно від суб'єкта, психіка виходить за межі внутрішньо органічних відносин... Перший зв'язок психіки та її субстрату розкривається як відношення будови та функції; вона визначається закономірністю взаємозв'язку будови та функції. Другий зв'язок — це зв'язок свідомості як відображення, як знання з об'єктом, який у ньому відображається. Він визначається закономірністю єдності суб'єктивного та об'єктивного, у ньому зовнішнє об'єктивне опосередковує та визначає внутрішнє суб'єктивне... Психологічний процес, який принципово не зводиться лише до нервового, фізіологічного процесу є, здебільшого, дією, спрямованою на розв'язання життєво важливого для людини завдання, предмет та умови якого задані предметним світом. Природа цього завдання визначає характер неврологічних механізмів".\nОтже, психологічна система Спінози має не лише історичну значущість; певною мірою вона визначала і розвиток вітчизняної психології XX ст. і, на нашу думку, матиме методологічне значення у XXI ст.\nНаведене марксистське розуміння взаємодії фізичного та психічного від спінозівського відрізняється лише тим, що Спіноза стверджував існування субстанції (Бога-природи), атрибутами якої є душа, а марксистська психологія детермінуюче значення віддає об'єктивно існуючій Природі. Отже, вимальовується наступний ланцюг понять, за допомогою Яких поєднувалися душа й тіло: Бог (Мальбранш) — Бог-Природа (Спіноза) — Природа (вітчизняна марксистська психологія). Пояснення ніби "спускалося" з височини трансцендентних об'єктів до об'єктів матеріальних, природних.\nКрім теорій взаємодії душі та тіла, значне місце в історії психології посідають концепції тотожності тілесних та психічних явищ, тобто моністичні теорії. Популярними ці теорії стали завдяки працям Г.Фехнера, В.Вундта, А.Ріля, Ф.Паульсена, Г.Геффдінга та ін. Для них духовне та матеріальне є одним і тим самим предметом, але таким, що розглядається з різних позицій. Дух і тіло здаються нам різними, стверджують названі автори, тому що ми не можемо водночас бачити духовні й фізичні явища, а отже, не можемо спостерігати й їхні взаємозв'язки. Ця думка ілюструється такою аналогією: якщо хто-небудь перебуває в середині кола, то випуклий бік його невидимий для спостерігача, але видимий увігнутий бік; якщо ж спостерігач перебуває поза колом, то він не бачить увігнутий бік, зате бачить випуклий. Але два боки цього кола також нерозривно пов'язані один з одним, як духовні та тілесні процеси людини. Подібно до того, як неможливо з однієї позиції розглянути і випуклий, і ввігнутий бік кола, так неможливо з однієї позиції спостерігати душевні та тілесні процеси людини. Отже, на думку названих авторів, духовні та матеріальні процеси тотожні. Вони лише здаються нам різними, і ця ілюзія є наслідком нашої нездатності бачити об'єкт у всіх його аспектах, у зв'язку з чим його атрибути ми сприймаємо за окремі сутності.\nВідомо, що Мальбранш, Спіноза, Рубінштейн для з'ясування взаємодії психічних та тілесних процесів уводили в аналіз поняття, що об'єднували їх. Це - поняття Бога, Бога-Природи, природного об'єкта. За Фехнером та Вундтом, немає потреби у третьому чиннику, що визначає взаємодію психічного та тілесного, оскільки один і той самий процес одночасно є й тілесним, і духовним. З відомих вітчизняних учених таку думку розвивав І.П.Павлов, який, зокрема, стверджував, що умовний рефлекс є водночас і тілесним (з'єднання двох нейронів), і психічним (асоціація) феноменом. Отже, за теорією психофізичного монізму взаємозв'язок між тілесним і духовним полягає в тому, що коли у душі відбуваються якісь процеси, то водночас у тілі здійснюються відповідні їм фізіологічні процеси, і навпаки, коли в мозку відбуваються певні фізіологічні процеси, то у душі здійснюються психічні процеси.\nЗа логікою авторів психофізичного монізму, не можна стверджувати, що фізіологічні явища є причиною психічних, і навпаки, оскільки це один і той самий процес, але розглянутий з різних позицій бачення. Зрозуміти теорії психофізичного монізму досить важко, адже вони вказують на те, що наші думки та хіміко-фізичні процеси мозку є одне й те ж саме, одначе необхідно, оскільки більшість вітчизняних психологів останнього століття називали себе моністами.\nВ історії психології віднаходимо кілька типів психофізичного монізму.\nПершим можна вважати емпіричний. Представники цього напряму лише констатують емпіричну кореляцію між психічними та тілесними змінами (Авенаріус, в окремих працях Г.І.Челпанов, М.Лерміт та ін.). Питання про причини, які пов'язують ці два процеси, вони не ставлять, оскільки не вважають його об'єктом конкретної, експериментальної науки психології. На їхню думку, назване питання слід розглядати у філософії, оскільки воно є світоглядним, а не науковим.\nНаступний тип монізму — матеріалістичний. Він не визнає духовні, психічні процеси рівнозначними з тілесними, фізіологічними. Психічні феномени позбавляються будь-якої самостійної вартості; вони вважаються придатком до фізіологічних процесів, епіфеноменом тілесного, не маючи автономної активності. Психічне лише супроводжує фізіологічні процеси.\nОтже, матеріалістичний монізм, або епіфеноменалізм, заперечує будь-яку психічну причинність, вважаючи, що лише фізіологічні, матеріальні процеси з'єднані причинними зв'язками, а психічні явища перебувають у функціональній залежності від фізіологічних процесів, і тільки тому можна говорити про причинну залежність між психічними явищами. При цьому прихильники даного напряму звертаються до фізіології нервової системи, особливо її центральної частини — мозку, підкреслюючи, що тілесне є детермінантом психічного. Представниками цього типу монізму є Г.Мюнстерберг, Т.Циген, які належали до фізіологічної школи Павлова.\nМатеріалістичний монізм у вирішенні питання про співвідношення психічних та тілесних процесів виростає з матеріалістичного світогляду, є його конкретизацією щодо психологічних проблем. Як уже зазначалося, для античних мислителів душа є не що інше, як рух матеріальних частинок. За Д.Гартлі, психічні явища корелюють з нервовими, й нервова діяльність є первинною. Тобто ідеї є похідними від нервових процесів: асоціації утворюються відповідно до вібрацій у нервовому субстраті. Вібрації на периферії нервової системи визначають характер та структуру процесів у головному мозку.\nІз наступних захисників матеріалістичного монізму найвидат-нішими є французькі матеріалісти XVIII ст. ЖЛаметрі вирішував проблему співвідношення душі та тіла за фактами, що визначали залежність психіки від тілесних процесів. Наприклад, хвороби тіла зумовлюють психічні захворювання; характер людини значною мірою залежить від конституції її тіла тощо. Виходячи з подібних фактів Ламетрі зробив висновок про те, що всі психічні процеси, стани та властивості особистості залежать від організації тіла і тому здатності душі є не що інше, як організація тіла. Отже, за Ламетрі, душа є матеріальною, подібно до її тілесного субстрату. Але оскільки людина як істота "цілком" матеріальна мислить, остільки, робиться висновок, і матерія здатна мислити. Отже, Ламетрі проголосив першу ознаку матеріалістичної психології: мислення є властивість матерії.\nП.Гольбах уніс доповнення до цієї формули. На його думку, коли матерія перебуває поза організмом людини, то вона мертва, нездатна мислити. Лише організувавшись певним чином у людському організмі, матерія набуває такої здатності. Отже, мислення — це властивість високоорганізованої матерії, а саме: певної частини людського тіла — мозку.\nУ французьких матеріалістів знаходимо і третю формулу матеріалістичної психології: мислення являє собою виділення мозку. До такого висновку дійшов П.Кабаніс, який стверджував, що мозок виділяє мислення, подібно до того, як печінка продукує жовч. Пізніше цю формулу розробляв та уточнював К.Фогт.\nЯ.Молешот стверджував, що сутність душі зводиться до руху матеріальних часточок, оскільки, крім матеріальних частин, у світі нічого не існує. Так у XIX ст. знову повернулися до античного атомарного розуміння психічних процесів. Приблизно в цей же час Л.Бюхнер пише про те, що душа є не що інше, як загальне поняття для позначення сукупного результату діяльності мозку. Для нього слова дух, душа, воля тощо не означають ніяких сутностей, а виражають лише властивості тілесних речовин.\nВідлуння вульгарно-матеріалістичного рішення проблеми співвідношення психічного та тілесного субстрату мали місце у вітчизняній філософії (В.М.Архипів, Ф.Ф.Кальсін, Н.В.Медведів та ін.) та психології (В.М.Бехтерев, фізіологічна школа 1.П.Павлова та ін.). Спрощене трактування проблеми співвідношення психічного та тілесного субстрату створювало ілюзію її вирішення. Насправді розгляд психічного як матеріального (фізіологічного) знімає саме питання про співвідношення психічного та його тілесного субстрату.\nЗаперечення вульгарно-матеріалістичного розуміння співвідношення психічних та тілесних процесів зустрічаємо ще у X. Вольфа. Визначаючи невідокремленість душі від фізіологічного субстрату, він поряд з цим указує на її здатність до спонтанної активності, що є незалежною від матеріального "супутника" душі — тіла. Отже, тілесний субстрат "втрачає" свою детермінуючу значущість стосовно діяльності душі і перетворюється на пасивного акомпаніатора прояву душевних здатностей.\nУ подібних теоріях розуміння співвідношення психічного та тілесного наближається до спіритуалістичного їх розуміння, згідно з яким душа є "артистом", котрий керує інструментом, тобто мозком (Челпанов). Як артист може фати тільки тоді, коли є інструмент, так і душа може справляти вплив на тіло лише у тому разі, якщо є мозок.\nТретім типом монізму є реалістичний. Реалістичним його називають тому, що він визнає реальними як матеріальні, фізіологічні, так і психічні, духовні явища. Обидва ряди — психічний і тілесний — вважаються рівнозначними. Представником цього виду монізму є Г.Спенсер. Для нього, як і для Б.Спінози, визначальною сутністю щодо явищ природи та духу є абсолютна, непізнана для обмеженого людського розуму реальність, яка породжує дух та тілесність.\nЯкщо замінити спенсерівське поняття "абсолютної реальності" на звичне "об'єктивна реальність", то стане зрозумілим, що вітчизняна психологія в цьому питанні "перебуває близько" від спенсе-рівської. Серед українських психологів представниками цього типу монізму є Г.С.Костюк, СЛ.Рубінштейн. Для них "субстанцією", яка визначає розвиток та вияв психічного і фізіологічного, є об'єктивна реальність, існуючий незалежно від волі та свідомості суб'єкта матеріальний об'єкт.\nЧетвертим видом монізму є ідеалістичний, який стверджує, що істинна сутність усіх явищ (тих, що здаються нам як психологічними, так і фізіологічними) є духовною, нематеріальною. Першим представником ідеалістичного монізму є Г.Лейбніц із його вченням про наперед установлену гармонію*. За Лейбніцем, усі предмети світу складаються з духовних, психологічних атомів — монад. Монади, як духовні сутності, звичайно, не мають протяжності. Вони є точками, але не матеріальними, а метафізичними. Одначе, якщо визнати, що первинними елементами луху та тіла р. ситність кптпя існує поза простором, то як із неї складається тіло людини, що існує у просторі?\nГ.Лейбніц пояснює це так. Монада є субстанція, вона не залежить ні від чого іншого, крім себе. Отже, вона мусить витиснути з себе все інше, тобто її сутністю є сила спротиву, або відштовхування, а з цього випливає, що вона займає таке місце, яке недосяжне для інших монад. Кожна монада своїм відштовхуванням створює свою власну сферу. Сукупність таких сфер, створює протяжне тіло.\nДля наочності уявімо собі математичну точку в стані руху. Рухаючись у різних напрямках, вона окреслила б геометричне тіло. Подібно до цього і духовна точка створює фізичне тіло, завдяки властивій їй силі непроникності та відштовхування. Отже, протяжність тіла є результатом дії сили відштовхування та непроникності духовних, психічних одиниць, які самі не мають будь-якої протяжності.\nЗа Декартом, сутністю тіла та його фізіологічних процесів є протяжність, а за Лейбніцем, протяжність є наслідком дії сили. Тіло — це комплекс духовних, непротяжних монад, між якими діє значна сила відштовхування, яку ми сприймаємо за тверде, протяжне тіло.\nЗа Декартом, тіло є матеріальним, тобто чимось пасивним та протяжним, за Лейбніцем, те, що здається нам матерією, є силою. Отже, тіло являє собою результат взаємодії сил відштовхування. Побічним доказом такого розуміння сутності матеріальних речей є окремі концепції фізичної науки про те, що матерія складається із центрів енергії.\nПодібної позиції дотримувався видатний український психолог І.Сікорський. Тіло, стверджує він, є не поєднанням матеріальних атомів, а енергією безкінечно великого потенціалу.\nПісля огляду найважливіших учень про душу та тіло, тобто того моменту реальності, в якому психічні процеси перетворюються на фізичні (вольові процеси — на рух тіла) та фізичні — на психічні (енергія зовнішнього подразника — на відчуття), можна вирішити одну з найважливіших проблем, що стосуються природи психіки. Прихильники матеріалістичного тлумачення сутності психічних процесів стверджують, що "будівельним матеріалом" для психіки та тіла є матеріальні атоми. Але ми вже бачили, що існування психічного не можна пояснити лише матеріальними елементами. Суперечливими є також концепції психофізичного монізму. Тотожність психічного та фізичного потребує визнання єдиної субстанції, стосовно якої психічне та тілесне є моментами вияву (субстанція, за Спінозою, Бог, за Мальбраншем, — непізнана реальність, за Спенсером, — об'єктивна, незалежна від суб'єкта навколишня реальність у марксистській психології тощо). Але у такому випадку психічне втрачає свою власну значущість, активність та здатність бути суб'єктом діяльності, бо виступає лише атрибутом субстанції, залежним від зовнішнього об'єкта або визначається Богом.\nСуперечливим є і третій шлях вирішення проблеми: визнання духовного монізму, за яким фундаментом реальності є духовні атоми — монади. Монада не має просторових та інших матеріальних характеристик, але має силу відштовхування. Взаємодія сил породжує те, що нам здається ознаками матеріального тіла.\nТруднощі розуміння взаємодії духовних та тілесних процесів виникають внаслідок того, що взаємодія між принципово різними субстанціями (якими є дух та тіло) неможлива. Але духовний монізм "знімає" зазначену складність: психічні та тілесні процеси стають однорідними, оскільки обидва утворюються з духовних атомів-мо-над. Якщо ж тіло та дух є сукупністю монад, то розуміння взаємовпливу між ними істотно спрощується. Одначе виникає інша складність, якщо все є духовним, то "втрачаються" якісні ознаки тілесного.


«\tАвтор: Василь СТЕФА??\nВраження з подорожі Холмщиною і Підляшшям\nЗаклопотані власною невлаштованістю, негараздами у країні і, зокрема, у верхніх ешелонах влади, ми хіба що час від часу цікавимося тим, як живуть наші земляки за кордоном. Якщо йдеться про українців у Польщі, то ми більш-менш обізнані із становищем наших співвітчизників на Лемківщині чи Надсянні, і майже нічого не відаємо про наших кревняків на Холмщині та Підляшші. Ну, хіба прочитали те, що про ці землі написано в українських та іноземних енциклопедіях. Це, мабуть, міг би підтвердити кожен із сорока учасників науково-культурологічної експедиції, яку нещодавно організувало на Холмщину та Підляшшя Львівське обласне відділення Товариства зв’язків з українцями за межами України (Товариства „Україна – Світ”), а властиво його голова кандидат історичних наук, доцент, директор Наукової бібліотеки Львівського національного університету імені Івана Франка Богдан Якимович.\nОсіннього прохолодного ранку ми, учасники науково-культурологічної експедиції, бродили вигорілою травою старовинного парку у Холмі, розуміючи, чому саме це місце князь Данило Галицький вибрав собі за постійну резиденцію, чому тут заклав оборонні споруди, церкву, парк, запросив сюди, як стверджує літопис, „сідлярів, і лучників, і тульників, і ковалів заліза, і міді, і срібла, і життя наповнювало двори навколо замку, поля і села”. Його палати свідчили про високий рівень архітектури. При розкопках тут виявлено стіну, викладену з білого каменю та місцевого глауконітового пісковика зеленого кольору.\n??різь суху позолоту каштанів мервіла Данилова Гора, та марне ми сподівалися побачити на ній пам’ятник великому українцю. Як і годі було шукати свідчень, що в листопаді 2001 р. тут урочисто відзначали 800-річчя від дня народження короля Данила. Та все ж тут була присутня українська слава – Данилова слава – як символ незнищенності українців та незнищенності нашої державної традиції.\nСміялися, згадуючи небилиці: мовляв, тут нібито планували пам’ятник не Данилові, а Даниловичові, з підписом: „Тут ступала нога Леоніда Даниловича ??учми”. За жартом була якась частка правди – якщо другий президент часто бував у Польщі, то напевне ж побував і в Холмі, і вже хтось із наших та мусив розповісти йому про цей край, яким колись володіла могутня Галицько-Волинська держава. Ми між собою нарікали, що й досі не знайдено тлінних останків нашого короля (не з’ясовано, де вони зараз знаходяться), як і не з’ясовано долю його корони…\nСьогодні складається враження, що тільки у православній церкві св. Апостола Івана Богослова ще збереглася згадка про засновника міста. Священик повідомив, що є 150 сімей прихожан. Церква горіла… Було завдано чимало шкоди. Та з Божою поміччю відновили. Хтось сонним ще голосом буркнув, ніби тут наша слава шкутильгає. З ним не погодилися: на цих стежках і зараз наша справжня слава ходила з гордо піднятою головою, благословлена вранішніми церковними дзвонами.\n«Теплим сумом очей заспівали ікони»\nСеред важливих і цікавих пам’яток цього краю, як вважає львівський мистецтвознавець Олег Сидор, називають наш національний шедевр – ікону Холмської Богородиці, одну з чотирьох апостольських ікон, якими володіла ??иївська Русь. Ще були Вишгородська, тепер відома як Володимирська – в Москві, Белзька, тепер Ченстоховська – у Польщі, Успіння Богородиці, яку знищили 1941 р. разом з Успенським собором в ??иєво-Печерській Лаврі. Вважають, що Холмську ікону писав євангеліст Лука, а привіз її до ??иєва Володимир Великий або ж котрась із князівських дружин, яка була родом з Візантії, із шлюбним посагом. Ікона Холмської Богородиці є унікальною пам’яткою візантійського мистецтва. Популярність її також пояснюють чудотворністю.\nПершу згадку про ікону датують 1241 р. (порятувала Холм від орд Батия). Данило на її честь збудував у Холмі храм Пресвятої Діви. У 1261 р. орди Бурундая таки зруйнували Холм, пограбували дорогоцінні ризи та ікони. Збереглися перекази, що грабіжники осліпли… Вважалося, що під час Другої світової війни ця ікона втрачена назавжди. А вона просто „мандрувала”, переховували її різні люди, зберігалася вона тривалий час в Івано-Франківську, в Луцьку. Навіть реставрували її таємно... Тепер же останній її власник передав славнозвісну ікону до музею ікон у Луцьку з умовою, що вона не може бути передана з музею поза межі України.\nМистецтвознавці зібрали і в цих краях багатющий матеріал, що свідчить про багатовікові традиції малярства в українському сакральному мистецтві. Наприклад, у церкві св. Миколая в Дорогичині ми побачили датовані ікони. Вони, як стверджує Олег Сидор, нечисленні в Україні, і є своєрідними камертонами, з допомогою яких можна датувати й інші ікони. Такою є ікона дорогичинська Богородиці Одигітрії – в її лівому нижньому кутку представлений укляклий донатор – замовник ікони.\nСтояли гарні погожі дні „бабиного літа”. У вікні автобуса миготіли соснові ліси подекуди із вкрапленнями беріз, тополь та осик. Аж раптом просвіт – і перед зором невеличкий хутірець на декілька обійсть. Село поза 70 дворів на Підляшші – це нормальне село, а поза сто дворів – уже велике. Де-не-де пасеться корова. Декілька корів – це вже дуже багато. Де ж беруть таке порівняно дешеве м’ясо?\nБув час копання картоплі по всій Холмщині й Підляшшю. Мішки гордо стояли в ряд вздовж ділянок, між ними снував жук-тракторець, виглядало, що на цій піщині вродив непоганий урожай. Вгиналися від плодів пальметні яблуневі сади, тут і там зеленіли порічкові та полуничні ділянки, на які не один із нас поглядав із легкою заздрістю.\nОтут на цих пустирищах, оточених безкінечними лісами, розважливий підляшук перед жнивом ходив попід стіною жита, розпростерши руки, мов ангел крила, й крильми своїми пестив колосся, балакав з ними, як з малими дітьми... Ввечері перед сном виходив на подвір’я, споглядав тишу і вчувалися йому голоси людей знаних, будівничих, сусідів, гостей звіддалік і зблизька – все те, що складало його життя…\nЯк і скрізь на Вкраїні, кожне тутешнє село мало свої імена полів та урочищ, які таїли в собі багатолітню історію краю. Тут Золота груша. Там ??ведські окопи. А там далі Грабняк з Верболозом, там Морги, а ось тут Прогулянка... Цікаво, що тутешнє село виробило свою сівозміну і дотримувалося її. Всі поля були поділені на три частини. На одному сіяли озимину, на другому – ярину, а третє відпочивало, було пасовищем, якe згодом виробляли під озимину.\nПідляшшя розділене Бугом на Полудневе й Північне.\nТрагічна доля, особливо це стосується 40-х рр. ХХ ст., теж не оминула цих країв. До 200 тисяч холмщаків та південних підляшуків було виселено з їхніх споконвічних земель, тисячі убито, а ще тисячі, які зосталися, з часом сполонізувалися.\nТо ж навіть деякі вчені мужі уже були похоронили справді нечисленне українство на Південному Підляшші, а воно раз-по-раз відроджується іменами ентузіастів, яких і хто зна що кличе до мало ким пошанованої тут української праці. Можливо генна пам’ять?.. І сьогодні, як і в минулому, українці Південного Підляшшя тримаються за свою Православну церкву, вважаючи її єдиною опорою для української традиції. До речі, саме живучість тут православ’я попри всі складнощі й дає надію на збереження української культури, на відродження організованого українського культурного життя.\nУкраїнці чи „білоруси”?\nВчений-фольклорист Галина Похилевич розповідає про першу свою фольклорну експедицію в ці краї. Підходить до гурту жінок і питає їх, якої вони національності.\n– Ми не поляки!\n– Ми не білоруси!\n– Ми просто тутешні.\n– Заспівайте нам...\n– Заспівати? Але ми не знаємо українських пісень – ми вам заспіваємо тутешніх…\nЧерез мить полинула щемка українська пісня, яка через віки перейшла гарт і вогнем, і мечем, і материнським благословенням.\nРіч у тім, що сучасний стан справ й досі не сприяє національній самоідентифікації наших людей. Поляк може вам сказати, що жителі цих сіл прибули сюди „за царя”, зазвичай це русифіковані поляки, яких силоміць загнали до Православної церкви. З іншого боку, полякам вигідніше було називати місцевих українців, які не квапилися полонізуватися, білорусами ще й з того боку, що білоруси не мали своєї повстанської армії і взагалі не завдавали Польщі головного болю.\nОкремі білоруські вчені вчепилися за це твердження, навіть хваляться, що під час останнього перепису більшість підляшуків записалися білорусами. Доходить до абсурду, коли вчена пані з Мінська доводить поважним членам наукової конференції, що білоруськість певного рушника підтверджує напис, вишитий на ньому: „На щастя, на долю”. Більш ніж смішно, коли вчені сусідньої країни пробують переконати світ, ніби в даній місцевості діяльність „української горстки діячів” не має сенсу, бо … тут „люди не мають емоційного єднання з Україною”.\nЧия б балакала! Ба які ж то „емоційні зв’язки” з Білоруссю, якщо в свідомості пересічного підляшука Білорусь асоціюється з Лукашенком та російськими військовими базами, а громадяни Білорусі, які приїжджають сюди з дешевими товарами, теж є трактовані як росіяни, які й не чули про білоруську мову. Дехто з сусідів-білорусів може всерйоз переконувати вас, ніби мова – то не головне, що головніша свідомість, а тому, мовляв, навіщо ви баламутите народ своїм українством. Свідомий, звісно, відповість: якщо в мене відібрали мову й накинули отаку свідомість, то я маю право замислитися: жити і далі з нею чи повернутися до відібраної в мене культури…\nУ своїй дивній затятості білоруські вчені намагаються заперечувати висновки авторитетних вчених, зокрема й російських, що берестейське Полісся належить до українського мовно-етнічного ареалу, відкидаючи факт, що межа між українцями і білорусами на території Берестейщини, як давно доведено відомими дослідниками, проходить на лінії Турів–Лунинець–Береза–Селець–Пружани–??ерешово.\nСьогодні у Північному Підляшші в школах надалі навчається білоруська мова, і ряд людей під дією пропаганди стали називати себе білорусами. Чого в тому більше? Незнання, пристосуванства чи браку відчуття національної гідності? Та я не квапився б шельмувати „тутешніх”, чіпляти їм якісь ярлики, глузувати з них. До речі, наші люди тут споконвіків чудово орієнтуються, в якому селі живуть їх родаки, а в якому литвини (так „тутешні” називають білорусів).\nВ ніч з 8 на 9 вересня 2005 р. одразу ж за прикордонною смугою переїжджаємо Гребенне – малу батьківщину поета Олександра ??озловського (1876-1898), якого сухоти у 22 роки вклали в могилу. Його свого часу підтримував і цінував Іван Франко. Зокрема, опублікував у „Літературно-науковому вістнику” в 1898 р. добірку „Із поезій засудженого на смерть”, а 1905 р. видав збірку ??озловського „Мирти і кипариси”. Далеко на півдні залишаються Млини, де похований творець музики українського гімну Михайло Вербицький. Ми всі, виглядає, біля могили славного українця бували не один раз.\nВ середині ХХ ст. етнічні українські землі – Південне Підляшшя, Холмщина, Надсяння, Лемківщина – були очищені від українців. Одних вивезли в Україну, інших розпорошили на „зєм’ях одзисканих”, а ще інших… Вдосвіта, вже зоріє, зупиняємося під Холмом в селі Верховини, біля спільної могили, в якій поховані 194 українці (серед них 61 дитина), убиті 6 червня 1945 р. поляками лише за те, що вони були українцями.\nСонце зійшло нам на Даниловій Горі в Холмі, але розім’ялися аж у Стовп’ю, на околиці якого дрімала мурована вежа і снила звитягами русинів-українців. Раніше їх було багато – від села Білaвина до Стовп’я, як зазначено в одній із українських енциклопедій. А полудне стрічали в селі Голя, в гостях у поета Тадея ??арабовича (наукового співробітника люблинського Університету ім. Марії-Склодовської-??юрі), який біля свого обійстя створив маленький скансен – обладнав стару підляшукову хату, сушарку, кліті, хату обставив речами і предметами, якими тут користовувалися і сто- і тисячу років тому… Він же відчинив нам двері маленької церковці святого Антонія Печерського та святої Параскеви, цінністю якої є насамперед ікона Мучеників Холмських і Підляських. У цьому селі народився професор Леонід ??вятковський, наш колега по подорожі. На моє запитання він замислено відповів:\n– Запахи тривожать – ті ж запахи з дитинства... Лише тут…\nМи проїхали мимо села Рожанка (біля Володави), де народився український церковний і громадський діяч Іпатій Потій, а зупинилися в Яблочинському Свято-Онуфріївському монастирі, довкола якого століттями розвивалося українське народне життя. Тисячі й тисячі разів йшли сюди прочани, прохаючи його: „Преподобний отче наш, Онуфрію, моли Бога про нас грішних”. Далі на нашому шляху був ??одень, маєток Сапіг. У присмерках проминули станцію Хотилів, з якої й вивозили свого часу у світи українців-виселенців.\nНаступний ранок 10 вересня ми зустріли в акуратному повітовому містечку Біла-Підляська. Чистота у поселеннях взагалі нас вражала, і ми побачили, як воно гарно, коли люди дбають про своє обійстя, про естетику подвір’я, вулиці, садиби, поля. Скрізь були розклеєні агітаційні плакати кандидатів, які незабаром балотуватимуться до сейму. Серед прізвищ багато родовитих українських, наприклад „Стефанюк”. Але вже не Іван чи Петро, а Францішек Єжи Стефанюк…\nВисокий біло-сірий храм із темними куполами – костел Різдва Пречистої Діви Марії. Але побудовано його у XVIII сторіччі як соборну церкву Василіянського монастиря. Щойно після І світової війни церква, у 1875-1915 роках правослана, церква стала власністю римо-католиків.\nМало хто знає, що на цих землях діялося в 1938 р. А тут відбувалася пацифікація, подібно до тієї, що була в 1930 р. в Галичині. Палили, нищили церкви, щоб позбавити українців Холмщини та Підляшшя традицій, набутків власної культури, вибити звідси український дух. Ми зупинилися коло церкви із золоченим куполом на правосланому цвинтарі, яку у 1980-х роках побудовано на місці храму знищеного у 1938 році. Хочемо віддати шану українському сенаторові у польському сеймі в 20-х рр. XX ст. Іванові Пастернаку, який багато зробив для українського життя краю. Написи на надгробках, як і скрізь по Україні, свого часу зайнятої москалем, російською, хоча всюди самі українські прізвища: Зозуля, ??лимович. Доманський, Дмитрук, Бойчук, Бурда, Тельнюк, ??алюжна, Романюк, ??иричук, Савчук...\nНа Північному Підляшші\nЗ Білої їдемо на північ, за Буг. Хто з нас не мріяв побувати в Дорогичині, в якому 1253 року Данило Романович прийняв корону короля Русі? Два роки тому виповнилося 750 років від часу тієї знаменної події. Чому саме це місто вибрав Данило для своєї коронації? Мабуть тому, що це був край його батьківщини, і Данило хотів коронуватися на краю своєї землі – показати гостям, чим володіє. І пам’ять підказує: великий князь Ярослав Мудрий (часи золотої доби розквіту княжої України-Русі), поширивши і зміцнивши межі своєї держави, заснував Дорогичин над Бугом і Більськ, а також Ярослав над Сяном. А ще згадуємо про події 1031 р., коли „княжі війська розгромили польські загони і повернули Русі захоплені колись королем Болеславом Червенські городи”, тобто, по суті, повернули Русі Галичину.\nСучасний Дорогичин – компактне затишне містечко над Бугом. Із Замкової гори відкривається чудесний вид на Буг і на його західний порослий лісами берег. – Це місто 1038 р. заснував Ярослав, – виправляє котрийсь із наших польські написи дещо іншого змісту.\nОглядаючи місто ми мали нагоду переконатися в правдивості слів одного з активістів українського відродження на Підляшші Павла Пителя, що „поляки ... і зараз стараються вимазати з краєвиду Дорогичинської землі все руське (українське)”.\nНаш добровільний екскурсовод Юрій Гаврилюк недарма розхвалював Святу Гору Грабарку. – На відпуст, що випадає на Спаса, тут ніде ступити ногою – так багато людей, – розповідав Юрко. На Трійцю українці збираються в урочищі ??риночка коло Гайнівки, на Ганну – у Старому ??орнині, який прославився передусім завдяки чудотворній іконі Богородиці, сила якої особливо проявлялася у ХVІІІ ст. й притягувала до себе тисячі вірних, які шукали небесного заступництва. А першої неділі червня прославляють Мучеників Холмських та Підляських, які в сорокових роках прийняли смерть від учасників польського націоналістичного підпілля…\nСвята Гора Грабарка – це справді унікальне місце – напевно, більше ніде у світі ви не побачите такої кількості хрестів, хрестиків, а то й гілочок, зв’язаних у формі хреста, які виносили на Гору люди, прохаючи Бога, щоб порятував від бід, від ворогів, від хвороб. ??оло кринички, в якій надзвичайно смачна вода (її п’ють, умивають очі, набирають у фляги додому), торгівці сувенірами… Маленькі пташки. Пташки-свищики. Вироби з кераміки… На Святій Горі діє жіночий монастир.\nПівнічне Підляшшя – це єдиний куточок етнічних українських земель, яких не захопила злої пам’яті акція „Вісла”. Однак і до тутешніх підляшуків доля не часто була прихильною. 90 років тому Перша світова війна вигнала багатьох підляшуків з рідних домівок. То була цілеспрямована акція російської влади, апробована ще під час війни з Наполеоном – залишити по собі спалену землю. Між людьми ширили чутки, ніби німці чинять масові погроми, що сприяло масовому і хаотичному „бєженству”. Вважається, що втікачами у російську безвість стали 1 млн 700 тисяч українців та білорусів. За тією хаотичною евакуацією ховалися розлуки, смерті близьких, лихоліття, пов’язані з жовтневим переворотом, зросійщення...\nЯкщо Південне Підляшшя, як і Холмщину та інші землі очищали від українців, то з Північного Підляшшя нікого не вивозили. Але й тут до п’ятдесятих років лютували банди, які теж мали українця за найпершого ворога.\n??ажуть, що в селах сьогодні залишилася третина людей, які тут жили. Молодь масово втікає в міста, де є робота, де більш привільне й кипуче життя.\nУ селах над Бугом іде процес сильної асиміляції (полонізації). Називають багато причин цього. Польська держава дбає найперше про інтереси поляків, засоби масової інформації користуються тільки польською мовою. Щоправда, з Білостоку ведуться, дуже короткі, радіо- й телепередачі українською, але сигнал надто слабкий, так що ближче Бугу важко їх побачити. Зрідка який священик у проповіді скористається місцевою українською говіркою. Люди й далі соромляться свого українства.\nБільськ-Підляський. Вітають нас голова міської Ради Петро ??ондратюк та заступник голови Союзу українців Підляшшя Микола Хроль. Тут українство не жевріє, тут воно живе й розвивається. Місто без перебільшення є столицею українського відродження на Північному Підляшші. Зустрічає нас піснею хор „Ранок”. Дівчата співають давніх пісень, які не надто відрізняються від волинських чи поліських. За голосами пісні про кохання виглядає українська стражденна нескорена душа, яку нищать, а вона крізь століття знає своє.\nУкраїнські журналісти білостоцького радіо і телебачення – беруть у наших інтерв’ю, просять поділитися враженнями.\nПереїхали старовинний клепаний міст на річці Нарві. Село Риболи – останнє село на етнічній українській території. Оминаємо містечко Заблудів, де руський магнат Григорій Ходкевич фундував кириличну друкарню, в якій москвитин Іван Федорович і Петро Мстиславець видрукували „Євангеліє” та „Псалтир” з „Часословцем” (1568-1579). Звідси Федорович перебрався до Львова і завдяки йому маємо першу датовану книжку в Україні. Друкуючи „Апостол”, Федорович власноручно посвідчив, що всього-на-всього відновлює справу, занедбану у Львові.\nНе зупиняючись проїжджаємо через Білосток – центр Підляського воєводства. На оглядини цього привабливого з вигляду міста потрібен був би окремий день, а у нас його, на жаль, немає.\nУ Супрасльському монастирі\nАвтобус плавно зупинився обіч катакомб за стінами монастиря. Стояло тепле лагідне надвечір’я. Віддалік унизу тихо-тихо несла свої води поросла травою річка Супрасль. Над самою рікою у саду наливалися білі яблука. На будинках біліли кружки супутникових антен. Задзвонили дзвони. Тнули комарі. Ми не могли оминути цю місцину, яка й стала крайньою північною точкою нашої подорожі.\nСвого часу воєвода Іван Ходкевич, нащадок київського боярина Ходка, отримав від литовського князя ??азимира Яґеллончика маєтність Городок разом з пущанською територією між річкою Супраслю та межею Більської землі. У 1492 р. під час татарського наїзду на ??иїв воєвода потрапив у полон. Там він і помер. Його дружина і син, повернувшись із полону, стали загосподаровувати свої волості – найперше в містечку Городок (острівець серед пущі) заснували монастир. З Печерської лаври прибули монахи, але їх не влаштовувало гомінливе місто, то ж вирішили пошукати спокійніше місце.\nПро це російською та польською мовами розповідає кам’яний хрест на березі річки: „На цьому місці, яке зветься Сухий Груд, 1500 року згідно з літописом затримався хрест, якого пустили на води ріки Супраслі православні монахи із недалекого Городка в пошуках тихого пристанівку для життя монаського і духовного. Тут почалася історія монастиря в Супраслі”.\nТак виник знаменитий Супрасльський монастир, першим ігуменом якого був Пафнутій Сегень, уродженець більських міщан Сегенів. Це був православний монастир, який стояв в одному ряду з Печерською та Почаївською лаврами.\nМоже, для когось дивина, але цей монастир, розташований на етнічній білоруській території, причетний до української культури, як ніякий інший. З цього приводу Ю. Гаврилюк одного разу дуже влучно відказав якомусь із „вчених”, „що простір Духа і культури завжди набагато ширший від державних та навіть етнографічних меж”. Саме тут був знайдений Супрасльський літопис, який охоплює події з IX до середини XVI ст. – одна з найвидатніших пам’яток української культури, про яку ми, сучасні українці, на свій превеликий сором майже не чули.\nВранці 11 вересня беремо курс на південь – додому. Пустився дощ – мов би охайний Білосток справді таки сплакнув від образи, що ми не вділили йому належної уваги. Проминаємо знамениту Гайнівку, де в модерному за архітектурою соборі Пресвятої Трійці щорічно у травні відбуваються церковні фестивалі, в яких беруть участь колективи і з України. Тут мешкає український поет Микола Патеюк, який, зокрема, оспівав ще одне місце відпусту українців – місцеве урочище ??риночка з цілющим чудотворним джерелом, яке відкрили в незапам’ятні часи київські мандрівці-монахи.\nЗупиняємося в селі Дубини. Тут діє православна Успенська церква. У тридцятих роках посеред тутешніх підляшуків проживало чимало українців, колишніх солдатів армії Української Народної Республіки, які приїхали сюди в пошуках праці у деревообробній промисловості. В Гайнівці працювала просвітянська світлиця „Хата козака”.\nПрикривши голови парасолями та піджаками, йдемо поза село до старого кладовища. Скромний пам’ятник „Борцям за Україну” – біля могил похоронених тут вояків УНР. Повалені дерев’яні хрести. Понищені надмогильні пам’ятники. Закрадається в душу сором... Найперше за себе самого. Ми вдома, на материковій Україні, як сказав би українець з Підляшшя, часто переоцінюємо себе, свій вклад у культуру. Ми рефлексуємо у себе на печі про немаловажні речі, про те, що варто б частіше їздити до своїх земляків на етнічні землі (приклад наш – в автобусі були вільними 15 місць – стільки ж поважних осіб, безумовних патріотів, у останню хвилину відмінили свою поїздку через важливі невідкладні причини), тоді як делегації підляшуків та холмщан побували в Почаєві, ??иєві, на Мармарощині в Румунії.\n??оли серце безупинно щемить і кривавить\nВ дорозі додому члени делегації ділилися між собою враженнями, думками з огляду на те, що побачили на власні очі від підхолмського села Верховини до Супрасльського монастиря обіч Білостока.\nВиявляється, не лише мені було соромно споглядати поруйнований цвинтар в Дубинах. Та й не лише там приходило відчуття: і я винен… Запущені цвинтарі, нещасні рештки пам’яток, запущеність української роботи, давній страх людей, які лякаються визнати себе українцями і під час перепису поголовно записують себе поляками, але співають „тутешні” пісні – українські щирі пісні, які пронизують душу і серце своєю знайомою мелодикою, своєю щирістю, любов’ю…\nЯ все розумію. І навіть те, що, попри слова надії, попри дрібну несистематизовану (на відміну від поляків чи росіян) роботу із українцями за кордоном, ми зуміємо своїм одноплемінникам за межами Батьківщини простягнути надійну руку аж тоді, коли Україна стане справді сильною та добре організованою державою, яка буде захищати передовсім національні інтереси. Я також знаю, що за певних умов це могло б статися ще за життя мого покоління...\nЧимало з нас, як-от письменник і вчений Любомир Сеник, проводир львівських козаків Всеволод Іськів, юрист Галина Попович, ряд інших членів товариства „Україна – Світ” з різних куточків області та зі Львова, були переконані в тому, що тема про державну політику та цілеспрямовану підтримку холмщаків та підляшуків, які тягнуться до свого українського кореня, повинна бути окремо заявлена членом львівської делегації, тобто, одним із нас, на черговому всесвітньому форумі українців. На землях, на яких ми побували, сьогодні знайдеться вдосталь праці нашим історикам, мовознавцям, фольклористам, літературознавцям. Вкрай бажано зробити журнал „Над Бугом і Нарвою” місячником – і в цьому теж не обійтися без громадської і, передовсім, державної підтримки.\nМи на „материковій” Україні часто нарікали, що почуваємося чужинцями на своїй землі. Так воно й було за часів червоної імперії. Але що тоді мають казати наші побратими – місцеві українські інтеліґенти, як от Юрій Гаврилюк, Іван ??иризюк, Тадей ??арабович, які день у день живуть в „подвоєному” світі чужої і рідної культури?\nВсе взаємопов’язано, а тому від поведінки нинішніх українців залежатиме, як до наших нащадків ставитиметься світ, в тому числі й ближні та дальні сусіди. Це ілюзія, ніби хтось там „культурніший” від нас, „старший”, а тому достойніший чи святіший. Це чудово розуміють наші одноплемінці по той бік кордону і кращі з них не бояться про це говорити вголос.\nМи верталися додому, там і сям миготіли українські назви сіл в латинській транскрипції, сіл, в яких нам не вдалося побувати й порозмовляти з „тутешніми” українцями. І я з сумом думав, що навряд чи ще раз випаде нагода відвідати ці краї. А ще думав про нашу Помаранчеву революцію, про те, що Україна помалу обтрушується з попелу. Вона обов’язково зведеться на ноги і виконає своє призначення. Хто скаже, яке воно? Чи поєднаємося ми всі, розкидані по світах, по різних державах, знову в одне? Чи впізнаємося?\nПам’яте – лише ти єдина, видається, єднаєш вчорашні й майбутні покоління в один народ, ти єдина можеш ствердити, що ми були тут справіку, якими ми були, чому нас розвіяв вітер… Бувало, ми лякалися правди. А потім і честі, опустивши, а там і закинувши меч. Тому й молитва наша стала пісною: дай нам хліба та вирятуй від лукавого. Ми просимо. Інші ж народи не просили, вони вимагали або здобували мечем. З нами теж „розмовляли” вогнем і мечем. Але ми зосталися. Ми незнищенні. Ось, дивіться: Україна встала з попелу. Але, може в тому і є наше призначення, щоб не мечем, а щирою усмішкою свідчити про себе світові?\nМи, українці, залишилися в історії – це далося нам дуже непросто. Хто заперечить, що нам доручено нелегку ношу? І ми, кожен по-своєму відчуваємо її – хто плечем, хто серцем. І йдемо, то співаючи, то спотикаючись і нарікаючи, і навіть клянучи на своєму шляху. І все ж ідемо помалу. Ми повинні донести свій вантаж до призначеного місця. Ото й і є українська ідея. Це я збагнув, вдивляючись у лики святих, зображених на холмських ти підляських іконах, вдивляючись в обличчя Юрка Гаврилюка та його побратимів, вдивляючись у величаву течію маленької Угерки під Холмом і розкішного Бугу в Дорогичині…\nВасиль СТЕФА??, Львів


Купити квитки на автобус в Гриців - ціни, розклад на Tickets.ua\nКвитки на автобус в Гриців\nАвтобусні квитки до Гриців\nЗа вікном 21 століття, більше немає потреби гаяти час у чергах автовокзалів та автостанціях. Купити квиток на автобус до Гриців можна онлайн лише за декілька кліків. Сайт Tickets.ua має зручну систему пошуку, яка дозволяє знайти необхідні рейси, переглянути розклад маршруток та придбати автобусні квитки. Щоб ознайомитися зі всіма доступними пропозиціями, достатньо зазначити дату відправлення, кількість пасажирів та місце призначення. Оплата квитка здійснюється за допомогою банківських карт Visa/MasterCard.\nМаршрутка у Гриців\nЩоб замовити недорогі автобусні квитки в Гриців, варто переглянути розклад автобусів. Чим швидше ви почнете пошук, тим більшим буде вибір пропозицій від перевізників. Це можливість обрати та придбати найдешевші автобусні квитки з запропонованих. Для вашої зручності на сайті Tickets.ua система автоматично проставляє позначки «краща ціна» та «найшвидший». Щоб якомога краще спланувати поїздку, звертайте увагу на час і пункти відправлення та прибуття.\nЯк купити автобусні квитки у Гриців онлайн?\nУнікальний ідентифікатор користувача сесії для повідомлення в Cлужбу турботи про клієнтів: 2605145465


Глибоцький Ліцей » Сторінка 7\nОпубліковано: Кристина Іллівна, 15-05-2017, 11:36\nНовини › День Перемоги\nОпубліковано: Кристина Іллівна, 15-05-2017, 10:52\nНовини › Сьогодні – День Матері: Вітаємо найрідніших у світі.\nСьогодні Україна та весь світ святкують одне з найважливіших свят року – День Матері.\nПро матір і материнську любов складено безліч пісень, віршів та інших творів. Усі вони відрізняються своєю проникливістю та вдячністю. І сьогодні хочеться згадати деякі з них, – передає «Рідна країна».\nОпубліковано: Кристина Іллівна, 14-05-2017, 12:45\nНовини › Глибоцький ліцей фіналісти Всеукраїнської шкільної футзальної ліги України\nОпубліковано: Дмитро Глобак, 10-05-2017, 15:41\nНазад 1 ... 3 4 5 6 7 8 9 10 11 ... 265 Наступна


Заборона на космос: РФ потрапила в чорний список США | Факти\nТравень, 30 в 19:40\nЗаборона на космос: РФ потрапила в чорний список США\nРосію включили у список країн, послугами яких заборонено користуватися під час проведення космічних запусків з 31 грудня 2022 року.\nМіністерство оборони США включило Росію в список країн, послугами яких заборонено користуватися під час проведення космічних запусків з 31 грудня 2022 року.\n– Метою правил є заборонити присудження контрактів на комерційні супутникові послуги іноземній особі, якщо укладення такого контракту створить неприйнятний ризик кібербезпеки, – йдеться в повідомленні управління Пентагону з питань закупівель.\n31 травня 2019 року документ з оновленими правками набуде чинності.\nЧитайте: Польоти на Марс та глобальний інтернет – що чекає на людство у майбутньому\nРосія поповнить перелік держав, серед яких Китай, КНДР, Іран, Судан і Сирія, послугами яких заборонено користуватися під час проведення запусків комерційних супутників з 31 грудня 2022 року.\nДо речі, раніше вчені заявили, що політ на Марс скоротить життя астронавтів на 2,5 року.\nДжерело: Федеральний реєстр США\nТеги: Космос, Пентагон, Росія\nОбов’язково 67%, 2337 votes\n2337 votes 67%\nВсього голосів: 3493


МВФ схвалив політику Національного банку - Національний банк України - МВФ | РБК-Україна\nМВФ оцінив монетарну політику НБУ\nНовини » Економіка 29.05.2019 - 14:00 Новость на русском\nСмолій розповів про зустріч з керівником місії МВФ\nМісія Міжнародного валютного фонду, яка перебуває в Києві, не має претензій до Національного банку України. Про це написав голова НБУ Яків Смолій у своєму Twitter.\nСмолій розповів, співробітники НБУ плідно працювали з місією МВФ.\n"Як підтвердив Рон ван Роден, голова місії, питань до НБУ немає. Схвально оцінили нашу монетарну політику",- написав Смолій.\nЯк повідомляло РБК-Україна, 28 травня експерти фонду зустрілися з президентом Володимиром Зеленським, який запевнив їх в намірі продовжити співпрацю.\nУ справі ПриватБанку провели експертизу заяви Смолія Рада НБУ рекомендувала спростити доступ громадян до ринку держоблігацій


Як оповідає стародавня легенда, Бог, вирішивши розділити між народами світ, запросив їх до себе. Прийшли всі, крім болгар: ті обробляли поле допізна. Так і залишилися б вони ні з чим, але, оцінивши їх працьовитість, Бог подарував цим працьовитим людям справжній шматочок райської землі в самому центрі Балканського півострова. З того самого часу і понині він зветься Болгарією …\nПеред своїм черговою відпусткою я задумалася: де можна відпочити влітку в Болгарії? У сенсі, в якому саме місті, на якому саме курорті? Зупинила свій вибір на Албені. Зізнаюся чесно: зовсім не її багате минуле стало головною причиною покупки путівки в Албену. Просто, як сказала одна моя знайома, щорічно проводить відпустку в Болгарії, летіти — не довше, ніж в наш Сочі, сервіс — трохи гірше, ніж в Ніцці, а ціни — набагато нижче. Все це мене дуже влаштовувало …\nАлбена — курорт, і тільки курорт. Якщо влітку його готелі переповнені, а 4-кілометрова пляжна смуга насилу вміщає всіх охочих, то з початку вересня містечко поступово порожніє. Туристів все менше, закриваються навіть деякі готелі і кафе. Але для мене, що мріяла відпочити від людей, це був ідеальний варіант. До того ж море залишалося спокійним і теплим, сонце — ласкавим, необжігающім. Здається, що нічого більше в житті не треба: лежати б на ніжному золотистому пісочку, ні про що не думаючи, і слухати плескіт хвиль …\nІ все-таки навіть така благодать через кілька днів приїдається. Набридає кататися по всьому містечку в міні-поїзді, відмахуватися від зазивав, умовляв знятися в старовинних болгарських шатах на ретрофото, базікати з усміхненим хлопчаками в пляжному кафе. До речі, мовного бар’єру в цій країні практично немає — тут майже всі говорять російською, англійською або німецькою. Корисно поспілкуватися і з співвітчизниками. Сусіди по готелю — завсідники болгарських курортів — просвітили мене з приводу «де і як, що почім».\nТак, розташоване південніше Албени курортне містечко Золоті піски чимось нагадує Крим: ті ж соснові і ялинові гаї, гори. Але для молодих це не проблема. Зовсім поруч з цим курортом — клубне селище «Рів’єра», що складається з 6 готелів. Тут росіян не так багато, на відміну від іншого комплексу — «Св. Костянтин і Олена». Цей тихий куточок у минулому був улюбленим місцем відпочинку болгарських царів і знаті. Потім тут відпочивали урядовці та міністри. Курорт «Св. Костянтин і Олена» знаменитий цілющими мінеральними джерелами і термальними водами.\nЗа розвагами і гучної нічним життям можна відправитися на Сонячний берег, який схожий на наш Сочі. Місцевість, на відміну від Золотих пісків, без гірок і крутих підйомів. Клімат, правда, більш жаркий. Берег на цьому курорті дивно пологий, море — дрібне, що добре для дітей. За особливі екологічні якості Сонячний берег не раз отримував престижний Синій прапор.\nПівденніше цього курорту, на маленькому мальовничому півострові, ось вже багато століть стоїть Несебр — старовинне місто-музей, стара частина якого знаходиться під охороною ЮНЕСКО. Відвідати його треба обов’язково — щоб захопитися місцевими церківками, накупити сувенірів або просто попити кави. Втім, як і інший чарівний стародавнє містечко, Созопол. А на південь від Несебра — всього в декількох кілометрах — селище Равда з дешевими сімейними готелями, тавернами і дитячими таборами.\nСвоєю дорогою …\nВсю цю корисну інформацію я взяла до відома, але свою екскурсійну програму почала з Варни. Благо вона зовсім близько від Албени, до того ж там можна поєднати похід за покупками з відвідуванням музеїв. Місто це — один з найдавніших в Європі: веде свій літопис з VI ст. до н.е. У ньому таїться антична історія, донині дивує фахівців. При розкопках саме Варненського некрополя було виявлено золотий скарб, яке належало невідомому древньому народу, що жив тут задовго до фракійців. Може бути, звичайно, я погана патріотка, але в Плевну. звільнену в XIX столітті за допомогою російської зброї, не поїхала: надто вже день спекотний видався. Зате трохи пізніше приєдналася до досить далекої екскурсії в Пловдив, де досі збереглися античні фрагменти амфітеатру Філіпа II Македонського, який завоював місто в 342 році. Тепер театр відреставрований, в ньому влаштовуються різні уявлення, але в день нашого приїзду там нічого не було. Зате ми помилувалися найстарішої в Європі годинниковою вежею, мечетями часів турецького панування «Імарет» і «Джума». Взагалі більше 200 будівель Старого Пловдива оголошено пам’ятками історії. Навіть просто посидіти в кафе на його середньовічних вуличках — справжнє задоволення. Не дарма тут так багато художників, яких приваблює затишна атмосфера цих місць.\nВ останній тиждень свого відпочинку встигла я з’їздити на мис Каліакра, де знаходиться старовинна фортеця, і в Аладжа — монастир, вирубаний в скелі. А ще мої сусіди по готелю умовили відправитися з ними в природний заповідник побиті каменями. Абсолютно приголомшливе місце — справжній ліс з кам’яних колон шестиметрової висоти і найхимерніших форм. І створено все це самою природою. За таке фантастичне видовище не шкода було вкраденого у пляжу дня …\nВже маючи уявлення про ціни в магазинах Албени і Варни, під час екскурсій в маленькі курортні містечка я швидко збагнула, що сувеніри краще купувати саме в них. Там більше всяких оригінальних виробів і коштують вони дешевше. Мені страшенно сподобалися так звані мартеніци, які називають національним символом Болгарії. Це щось на зразок маленьких нитяних ляльок. Колись для їх виготовлення використовували тільки червоні і білі нитки, але тепер мартеніци роблять різнокольоровими, прикрашаючи намистинками або бісером. У давнину вважалося, що мартеніци захищають людину від пристріту і хвороб. А в деяких місцях з їх допомогою пророкували майбутнє, тому звали «гадалушкамі». Коштують ці милі штучки недоро го, і я накупила їх трьом своїм подругам. Вони в мене хоч і незабобонна, але симпатичні амулети їм все-таки не завадять … Звичайно, ніхто не приїжджає з Болгарії без дерев’яного футлярчика з капсулою рожевого масла всередині. Ці традиційні сувеніри тут на кожному кроці, і не купити пару-трійку просто неможливо. Мені аромат рожевих духів здається дещо нудотним, а ось креми на основі рожевого масла сподобалися. Місцеві майстри дуже здорово вміють працювати з міддю і сріблом, оригінальна посуд і прикраси з цих металів — відмінна пам’ять про поїздку. До того ж ціни на них цілком розумні. Як і на тканині, і одяг з льону — пару симпатичних речей я купила зовсім недорого. А от щодо шкіри цього сказати не можу: турецька не в приклад якісніше. Взагалі всякий ширпотреб в Болгарії купувати не варто: у нас вибір більше, ціни ті ж, а то і нижче.\nЧерез те, що поїздок у мене набралося чимало, я подумки раділа, що взяла путівку тільки «зі сніданком». Проблеми поїсти в Болгарії немає. Особливо приємно трапезувати в місцевих тавернах — механу, які оформлені в народному стилі і де подаються національні страви. Розташовуються ці «точки громадського харчування» зазвичай в напівпідвальних приміщеннях, в них грає «жива музика». Правда, як говорять самі болгари, тут уміють доводити туристів до сліз. Відкусив шматочок апетитного перчика, і всередині все горить, немов полум’я бушує. Так що треба бути обережніше. Але, навіть маючи самий зніжений шлунок, голодним не залишишся.\nПерекусити можна традиційним салатом — шопській або мішаним (помідори з огірками і за бажанням бринза), російською (олів’є), італійським, або запропонують ще овочеві закуски трьох-чотирьох видів. Зазвичай порції не дуже великі, тому є сенс додати холодне «пред’ястіе» — рулона, або коктейль із шинки, коктейль грибний, суху ковбасу «луканка», помідори, фаршировані грибами або бринзою. Після спеки на пляжі будь-якого туриста дуже порадує холодний болгарський суп «таратор» (дрібно нарізані огірки, кріп, часник і волоський горіх залиті розведеним болгарським «кисело мляко»). Болгарія славиться своїми пиржоламі (шматок смаженого м’яса на решітці) і кебабчета (смажені довгасті котлетки з фаршу). Гарні тут фруктові соки, кава, як турецька, так і «еспресо», продається скрізь, часто з соком. У спеку відмінно втамовує спрагу «арьян» — освіжаючий напій з води і кислого молока.\nА ось «ракію» — фруктову горілку, якою так пишаються болгари, я і пробувати не стала: купила кілька сувенірних пляшечок в подарунок чоловікам. І то після консультації з людьми, що знають в ній толк. Вони пояснили: краща ракія — виноградна. Приємні на смак також черешнева, яблучна, абрикосова, персикова і грушева.\nЗапивати їжу болгари пропонують за принципом: біле вино — до риби, а червоне — до м’яса, а ракія — до всього. Самі ж вони частенько порушують ці правила. Тут прийнято пити червоне вино в місяці, у назві яких є буква «р», а в інші — біле. Ось чому влітку в жарку погоду п’ють холодну біле вино.\nТреба сказати, що на будь-якому болгарському курорті мало не в перший же день з’являються знайомі серед обслуги готелю або кафе. Правда, вони не завжди місцеві: багато болгари приїжджають влітку в приморські містечка на заробітки. Досить пару раз зайти в один і той же магазин, кафе чи бар, тебе запам’ятають і потім будуть зустрічати як старого друга. Мимоволі відзначила, що тутешній народ вельми заповзятливий. Молодий, симпатичний морозивник Петер відразу ж повідав мені, що вчиться на стоматолога в Пловдиві, а в Албені влітку заробляє на навчання. До нього, по-моєму, з усього містечка ходили за холодним ласощами дівчата. Хоча у цього хлопчини воно було найдорожчим. Але для кожної покупниці у балакучого морозивника була готова добродушна посмішка. Він завжди весело балакав і обіцяв розміняти долари за найвигіднішим курсом в будь-який час дня і ночі. Повз Стефана — зазивали в затишному ресторанчику на березі моря — просто пройти було неможливо: обов’язково посадить тебе за кращий столик, порадить, що вибрати з меню, потім поцікавиться, чи сподобалося, а якщо ти не поспішаєш, то ще й «поговорить про життя» . Дівчата-продавщиці теж майже всі привітні, а немолоді покоївки в готелі дбайливі. І ця доброзичливість дуже зворушує і піднімає настрій. Колись у нас жартували: «Курка — не птах, Болгарія — не закордон». За відчуттями все так і залишилося … Але хіба погано почуватися на відпочинку, як вдома? Зрештою, можна, відпочивши влітку в Болгарії, провести зимову відпустку де-небудь ще …\n■ Запам’ятайте слово «мент» — так називають в Болгарії все фальшиве, в тому числі і алкоголь. У магазинах і на лотках краще не купувати ракію і вина дешевше 200 левів.\n■ При розмові жести болгар відрізняються від тих, які прийняті у нас. Так, якщо людина з вами згоден, він заперечливо похитав головою, а коли заперечує або говорить «ні», ствердно кивне.\n■ Якщо у вас залишилися невитрачені болгарські гроші — леви, обміняйте перед від’їздом: ввіз і вивіз національної валюти з країни заборонений.


Макроаденома гіпофіза не функціональна - Neuroendo\nМакроаденома гіпофіза не функціональна\nNeuroendo > Что лечимЩо лікуємоWhat we treat > Макроаденома гіпофіза не функціональна\nХворий М. 1962 р.н., звернувся зі скаргами на виражений головний біль. За даними МРТ виявлено макроаденома гіпофіза (розмірами 29х36х30 мм). На знімках до операції ви бачите пухлину, яка обведена червоним кругом.\nХворому було проведена операція – ендоскопічне ендоназальне (через носову порожнину) видалення пухлини.\nПухлина була видалена тотально. На МРТ знімках, проведених через 8 місяців після операції (знімках в нижньому рядку) даних за продовжений ріст пухлини не має.\nПісля операції у хворого регресував головний біль.\nХворий спостерігаєтья 2 роки.\nНа відео пердставлено ендоскопічне ендоназальне видалення макроаденоми гіпофіза. За допомогою кучасок Керісон видаляється передня стінка та дно турецького сідла. Поетапно за допомогою аспіратора та кюреток видаляється аденома гіпофіза. Після чого діафрагма турецького сідла опустилась в пусте турецьке сідла, що свідчить про тотальне видалення пухлини. Ми проводимо ревізію вивернутої в сторону діафрагми турецького сідла для видалення можливих залишків пухлини. Наступним етапом проводиться герметичне закриття турецького сідла для відокремлення інтракраніального простору від носової порожнини. Це потрібно для запобігання назальної ліквореї та пов’язаної з цим менінгіту. Ми проводимо пластику за допомогою фрагменту широкої фасції стегна, та відтворюємо передні стінку турецького сідла фрагментом кістки з леміша (vomer) (кісткова частина носово перетинки не руйнується). Також для посилення герментичності ми використовуємо для пластики назо-септальний клапоть зі слизової оболонки носової перетинки, яким накривається задня стінка основної пазухи.


Андрій Чуревич | Бійцівський клуб. Спортивний клуб Альянс\nЧемпіон України з фрі-файту серед юніорів 2015р.;\nВіцеЧемпіон України з фрі-файту 2015р.;\nЧемпіон України з фрі-файту серед юніорів;\nЧемпіон Всеукраїнської Першості з фрі-файту серед молодших та старших юнаків 2010.\nЧемпіон Відкритого аматорського турніру з ММА. м Івано-Франківськ.\nЧемпіон Тернопільської області з фрі-файту 2014р., 2015р.;\nЧемпіон Відкритого Чемпіонату Івано-Франківської області з фрі-файту 2009 р.;\nЧемпіон Відкритого Кубку Львівської обл з Фрі-Файту 2010р.;\nЧемпіон Відкритого Чемпіонату Яремчанщини з Фрі-Файту 2013р., 2015р.;\nЧемпіон Відкритого Чемпіонату Тернопільської області з Фрі-Файту 2011р.;\nЧемпіон Івано-Франківської обл з Фрі-Файту 2010р.;\nтренер Петрущак А. - Одайський В.


Косметика і здоров'я шкіри - Косметологія - Медичний словник та медична термінологія (Медицина)\nКосметика і здоров'я шкіри\nЩодня ми, жінки, вдаємося до допомоги декоративної косметики, щоб підкреслити природну красу, приховати недоліки. І багато хто з нас вже не уявляють своє життя без цих чудодійних засобів. Але так чи нешкідлива сучасна декоративна косметика?\nІснують безліч думок про її шкоду. Пудра забиває пори, туш для вій подразнює слизову очей, губна помада робить природний пігмент губ тьмяним.\nЩоб уникнути неприємних наслідків, дотримуйся простих правил догляду за обличчям та правил використання декоративної косметики.\nНайголовніше і непорушне правило - це очищення! Кожен день вранці і ввечері очищай шкіру від макіяжу і результатів секреції сальних залоз. Тільки після очищення твоя шкіра зможе повноцінно дихати, а також сприймати корисні речовини, які надходять разом з кремами, масками та іншими засобами по догляду.\nНаступна щабель - це тонізація. З допомогою тоніків та лосьйонів ти видалиш залишки миючих засобів, повернеш особі тонус свіжий і відпочив вигляд.\nІ завершальний, але важливий, штрих - зволоження. Зволожуючий засіб необхідно вибирати у відповідності зі своїм типом шкіри. Саме на очищену і зволожену шкіру слід наносити макіяж.\nНе варто думати, що декоративна косметика має лише негативний вплив на природну красу. Макіяж може послужити і хорошу службу твоїй шкірі. Губна помада, тональний крем і пудра просто незамінні в морозні зимові дні. Ці кошти захистять твою шкіру від обвітрювання і обмороження. У спекотний літній день не слід нехтувати тінями для повік. Вони укриють ніжну шкіру навколо очей від згубного впливу ультрафіолету, зберігши її молодість.\nДекоративну косметику необхідно вибирати ретельно, не варто занадто економити. Вибирайте тільки високоякісні засоби макіяжу, адже вони будуть діяти на вашу шкіру протягом усього дня. При виборі зверніть увагу на вміст корисних речовин у складі, таких як вітаміни А і Е, рослинні екстракти, ефірні олії.\nЧітких правил для нанесення макіяжу ні, для кожної жінки це творчий процес. Але найголовніше - це акуратність. І запам'ятай - справді привабливими завжди були і залишаються здоровий сяючий колір обличчя і щаслива усмішка!\nКатегорія: Косметологія | Переглядів: 839 | Рейтинг: 0.0/0


Епідситуація по грипу та ГРВІ у Миколаївській області станом на 25.01.2016 року та за 3 тиждень 2016 року (за даними ГУ Держсанепідслужби у Миколаївській області) — Обласне управління охорони здоров'я\nЕпідситуація по грипу та ГРВІ у Миколаївській області станом на 25.01.2016 року та за 3 тиждень 2016 року (за даними ГУ Держсанепідслужби у Миколаївській області)\nЗ початку епідсезону захворюваність на грип та гострі респіраторні вірусні інфекції не перевищує середні багаторічні показники та представляє типову картину для даної пори року. Зареєстровано активність грипу як і у Європейському Регіоні та в Україні так і в Миколаївської.\nВсього з початку епідсезону (40/2015) на грип та ГРВІ в області захворіло 69972 особи, з них 50079 осіб діти до 17 років включно (71,6%) у тому числі:\nГРВІ – 69763 особи, дітей – 49992 особи;\nгрип – 209 осіб, дітей – 87 осіб.\nВ області зареєстровано 4 летальних випадків пов’язаних з захворюваністю на грип. В усіх випадках виділено вірус типу А(Н1N1)pdm 09.)\nЗа 3 тиждень 2016 року відмічається зростання захворюваності на грип та ГРВІ, зареєстровано на 60,5% хворих на грип та ГРВІ більше ніж за минулий 2/2016 тиждень. Зареєстровано зростання темпу приросту захворюваності серед дорослого та дитячого населення на 62,5% та 59,8% відповідно.\nВсього за 3 тиждень грипоподібними захворюваннями (ГПЗ) та гострими респіраторними інфекціями (ГРІ) захворіло 6229 осіб, що на 2357 випадків більше ніж на минулому тижні. Зареєстровано 3696 випадків захворювання дітей до 17 років, питома вага від всіх хворих 59,3%, з них учнів шкіл 1385 осіб (22,2% від загальної кількості хворих), що на 391 особу більше ніж на минулому тижні. Кількість госпіталізації у зв’язку з гострими респіраторними інфекціями збільшилися на 22,1% у порівнянні з минулим тижнем, госпіталізовано всього за тиждень 470 осіб, на минулому тижні було госпіталізовано 385 осіб. Госпіталізовано 318 дітей до 17 років включно (67,7 % від загальної кількості госпіталізованих).\nЗа три тижні 2016 року поріг захворюваності по області становить 57,0. Рівень захворюваності на грип та ГРВІ нижче порогового на 6,4%. Зареєстровано перевищення порогового рівня захворюваності у Арбузинському (+87,4%) і Казанківському (+67,3%) районах. На інших адміністративних територіях показники захворюваності на грип та ГРВІ знаходяться у межах від – 91,3% у Миколаївському до – 4,0% у Кривоозерському районах.\nЗгідно обласної Програми імунопрофілактики та захисту населення від інфекційних хвороб на 2010-2015 роки затвердженою рішенням Миколаївської обласної Ради від 16.04.2010 року № 7, для проведення щеплень проти грипу декретованим контингентам станом на 25.01.2016 року передбачено з місцевих та обласного бюджетів 699560 гривень, виділено 533525 грн., у тому числі:\n– з обласного бюджету передбачено – 400000 грн., виділено – 327718 грн;\n– з районних бюджетів передбачено – 299560 грн., виділено – 205807 грн.\nЗаплановано щепити проти грипу по області у сезоні 2015-2016 років – 13496 осіб груп ризику. Станом на 25.01.2016 року отримали щеплення 7085 осіб (52,5% від запланованих) всі із групи ризику, у тому числі 1900 медичних працівників, 2786 осіб, що перебувають у спеціалізованих колективах. Дітей до 17 років включно щеплено 2141 особу. Станом на 25.01.2016 року не проведені щеплення проти грипу медичним працівникам обласних лікувально-профілактичних закладів, обласною Програмою імунопрофілактики та захисту населення від інфекційних хвороб передбачено для цієї групи виділити на 2016 рік 100000 гривень.\n- власні кошти – 100 осіб (1,4%);\n- кошти підприємств – 2315 осіб (32,7%);\n- кошти місцевого бюджету – 4526 осіб (63,9%).\n- інші – 144 особи (2,0%)


Українські аграрії приєднались до програми "Байєр" з декарбонізації сільського господарства в Європі\n14 вересня 2021 15:15\nНова європейська Вуглецева ініціатива визнає ключову роль агровиробників та їхніх земель для створення стійкого позитивного впливу на навколишнє середовище, а також створення міцної та стійкої продовольчої системи\nКомпанія “Байєр” оголосила про запуск в Україні глобальної Вуглецевої ініціативи, головною метою якої є декарбонізація ключових елементів продовольчої системи з акцентом на діяльність сільськогосподарських виробників.\n“Наша Вуглецева ініціатива активно сприяє розвитку вуглецевого землеробства в Європі шляхом співпраці з аграріями в ролі первинних виробників та залучення партнерів з ланцюга продовольчої системи. Ця співпраця допоможе декарбонізувати європейську продовольчу систему таким чином, щоб це було вигідно фермерам, навколишньому середовищу та споживачам”, – зазначив Ліонель Александр, керівник з розвитку вуглецевого напрямку в регіоні Європа, Близький Схід та Африка Аграрного підрозділу “Байєр”.\nПрограма є невід’ємною частиною зобов’язань “Байєр” щодо сталого розвитку, спеціально спрямованих на зменшення викидів парникових газів на 30% до 2030 року.\nПілотний проєкт розпочався за участі 27 сільськогосподарських підприємств на площі близько 500 гектарів, що знаходяться у Франції, Іспанії, Бельгії, Данії, Німеччині, а також в Україні та Великій Британії.\nЧитайте: 47% аграріїв не знають, як правильно утилізовувати тару з-під ЗЗР\nВ Україні учасниками проєкту стали три інноваційні господарства. Наразі тривають обговорення щодо участі в проєкті ключових переробних підприємств та компаній з роздрібної торгівлі, і до кінця року, як очікується, вони приєднаються до Вуглецевої ініціативи.\n“Основна ідея Вуглецевої ініціативи – створити додаткову цінність для агровиробників, які застосовують кліматично розумні практики ведення сільського господарства, такі як використання покривних культур, зменшення обробітку ґрунту, сівозміни та точне внесення азотних добрив. Ця діяльність допомагає утримувати вуглець у ґрунті, водночас покращуючи його стан, стійкість та продуктивність, а також обмежує викиди в атмосферу”, – коментує Юрій Романько, керівник департаменту агрономічних рішень Аграрного підрозділу “Байєр” в Україні. – “Також впровадження кліматично розумних практик допоможе українським агровиробникам завчасно підготуватись до вимог Європейського зеленого курсу та покращити доступ до європейських ринків”.\n“Наше господарство долучилося до Вуглецевої ініціативи “Байєр”, тому що ми хочемо навчитися обробляти землю більш сталим та екологічно чистим способом. Ми сподіваємось здобути знання, які допоможуть нам бути більш конкурентоспроможними та мати більшу прибутковість, одночасно застосовуючи більш сталі методи”, – зазначив Вольдемар Мостовенко, начальник відділу досліджень і розвитку ТОВ “Сервісагротех”.\nДовідка. “Байєр” – це міжнародна компанія, що працює в сферах охорони здоров’я та сільського господарства. Продукти й послуги компанії спрямовані на благо людей і покращення якості їхнього життя. “Байєр” дотримується принципів сталого розвитку та є соціально та етично відповідальною компанією. У 2020 фінансовому році група компаній “Байєр” налічувала близько 100 тис. працівників, а обсяг продажів становив 41,4 млрд євро. Витрати на дослідження та розробки – 4,9 млрд євро.\n“Байєр” в Україні є частиною глобального концерну “Байєр АГ” (Bayer AG) зі штаб-квартирою в Леверкузені (Німеччина). В Україні компанія “Байєр” розпочала роботу з 1992 року. Близько 750 професійних співробітників працюють для того, щоб представити інноваційні продукти та знання про них для українських споживачів. “Байєр” в Україні представлений на сьогодні такими напрямами: фармацевтичний підрозділ, підрозділ безрецептурних препаратів, аграрний підрозділ.\nБайєрГлобальна Вуглецева ініціативакліматЛіонель Александрукраїнські аграріїЮрій Романько\nWorld Central Kitchen допоможе українським сільгоспвиробникам


Через сніг у Карпатах евакуюють дитячий наметовий табір (оновлено) - портал новин LB.ua\nГоловна — Суспільство — Життя — 23 червня 2018, 12:24\nТемпература повітря на високогір'ї становить близько 1 градуса тепла.\nУ високогір'ї Карпат у ніч на суботу, 23 червня, різко знизилася температура і випав сніг. Рятувальники евакуювали дитячий наметовий табір в Рахівському районі Закарпатської області. Про це на своєму офіційному сайті написав голова Закарпатської ОДА Геннадій Москаль.\nПоблизу гори Близниця на гірськолижному курорті Драгобрат шар снігу сягнув декількох сантиметрів.\n"У цій місцевості виявився дитячий наметовий табір, в якому відпочивають 27 дітей. На місце виїхали рятувальники з теплими ковдрами і гарячим чаєм, найближчими годинами діти будуть доставлені в низинні населені пункти району", - написав Москаль.\nСтаном на 8:00 ранку температура повітря на високогір'ї становить близько 1 градуса тепла.\nТакож снігом засипало гору Піп Іван. Фотографії із засніженими вершинами показав Чорногірський гірський пошуково-рятувальний пост.\n"Станом на 8:00 23 червня 2018 р. на Піп Іван Чорногірський хмарно, вітер, температура навколишнього середовища від 0° С. Падає сніг", - йдеться у повідомленні.\nКористувачі соцмереж вітають одне одного з першим літнім снігом.\nОновлення. Рятувальники дісталися до наметового табору на горі Близниця Рахівського району. Туристів супроводжують до найближчого населеного пункту. Про це повідомили у прес-службі ДержНС в Закарпатській області.\n"До наметового табору дісталися рятувальники. Туристів дійсно 35, 27 з них - діти. Вони збирають наметове містечко, свої речі, і надалі їх супроводжуватимуть до транспортних засобів рятувальників, що розташовані в тій місцевості, до якої можна було проїхати автотранспортом. Ще години дві вони будуть йти пішки. Надалі їх на транспорті доставлять до найближчого населеного пункту", - уточнили в ДержНС.\nТуристи не отримали переохолодження чи обмороження, тож медичної допомоги не потребували.\nУ ДержНС також уточнили, що повідомлення про те, що через зниження температури і випадання мокрого снігу на високогір'ї група туристів з 35 осіб потребує супроводу, надійшло сьогодні о 6:00 ранку.\nДо надання допомоги залучили 7 рятувальників і 4 одиниці техніки.\nНагадаємо, раніше у Грузії випав помаранчевий сніг.\nТемы: діти, сніг , негода, Карпати, Закарпатська область, дитячий табір


Благодійне мистецтво: в Києві відбудеться виставка, яка допоможе безпритульним тваринам, фото - Погляд\n27.07.2021 0 Валерія Савенко 0\n30 липня о 17:00 в Національному музеї мистецтв імені Ханенків відбудеться презентація соціального проекту та однойменної інформаційно-постерної виставки «Знайди свого в музеї», реалізованих спільно з Благодійним Фондом допомоги безпритульним тваринам "Happy Paw".\nПро це інформує Музей Ханенків.\nЦе перша колаборація Музею Ханенків з благодійними зоозахисними організаціями.\nНа виставці будуть представлені дотепні та зворушливі колажі, героями яких є тварини з притулків, що знайшли своє місце в товаристві героїв відомих творів колекції Музею Ханенків.\n“Інтервенції у шедеври” покликані порушити звичні шаблони сприйняття та показати глибокий нерозривний зв'язок між найвищими цінностями життя та мистецтва. А також - нагадати про величезний ресурс любові й радості, який дарує людині дружба з твариною.\nНа завершення проекту 21 серпня фонд проведе благодійний аукціон . Всі виручені кошти підуть на допомогу тваринам у притулках, з якими співпрацює фонд Happy Paw.\nІА “Погляд” вже повідомляв, що у Києві для вуличних тваринок створили домівку.\nМи розповідали також, що в Коцюбинському під Києвом тепер житимуть врятовані ведмеді.\n#музей #Мистецтво #Тварини #благодійність