Підприємство як суб єкт та об єкт ринкової економіки | WARYXE.ru - Все рефераты Рунета. Дипломы, курсовые работы, сочинения, доклады.\nВы здесь: Home → Рефераты по астрономии → Підприємство як суб єкт та об єкт ринкової економіки\nПідприємство як суб єкт та об єкт ринкової економіки\n16.10.2015 0 Комментариев\nПідприємство як об’єкт і суб’єкт ринкової економіки\n1. Підприємство – головна економічна одиниця кон’юнктури ринку.\n$1) Сутність і соціально-економічні форми підприємства. Трудовий колектив підприємства;\n2) Види підприємств. Малі підприємства та їх роль в економічному прогресі;\n3) Законодавче регулювання діяльності підпри$ємств.\n2. Система управління підприємством в умовах ринку.\n1) Управління підприємством і самоврядування т$рудового колективу. Менеджмент і маркетинг в управлінні підприємством;\n2) Адаптація підприємств до ринкових відносин;\n3. Підприємство як основна господарська одиниця макроекономіки.\n1) Соціально-економічні й організаційні форми підприємс$тва, його трудовий колектив;\n2) Внутрішньогосподарська структура підприємства й о$біг його виробничих фондів;\n3) Види підприємств і їх розвиток в умовах ринку.\n4. Економічна воля підприємств і підприємництво. Управління підприємством у суч$асних умовах.\n1) Управління підприємством, його господарська, економічна і соціальна діяльність;\n2) Адаптація підприємства до ринкових відносин, підприємство і держава;\n3) Маркетинг і $менеджмент в управлінні підприємством;\n4) Економічні проблеми підприємництва та шляхи їх вирішення.\nПідприємство — головна економічна одиниця кон’юнктури ринку\n1) Сутніс$ть і соціально-економічні форми підприємства. Трудовий колектив підприємства\nПідприємство займає центральне місце в народногосподарському комплексі будь-якої країни. Це первинналанка суспільного поділу праці. Саме тут $створюється національний доход. Підприємство виступає як виробник і забезпечує процес відтворення на основі самооплатності й самостійності.\nВід успіху окремих підприємств залежить обсяг ство$рюваного валового національного продукту, соціально-економічний розвиток суспільства, ступінь задоволеності в матеріальних і духовних благах населення країни.\nПідприємство як самостійна господарська одиниця володіє правами юридичної особи, тобто воно має право вільного розпоря$дження майном, одержувати кредит, входити в договірні відносини з іншими підприємствами. Воно має вільний розрахунковий рахунок у банку, де знаходяться кошти, що використовуються для розрахунків з іншими підприємствами, на з$арплату.\nПрийнято вважати, що оптимальними є такі розміри, що з$абезпечують найбільш сприятливі умови для використання досягнень науки й техніки при мінімальних витратах виробництва і при цьому досягається ефективне виробництво високоякісної продукції.\nПідприємство являє собою таку форму організації господарст$ва, при якій індивідуальний споживач і виробник взаємодіють за допомогою ринку з метою вирішення трьох основних економічних проблем:, що, як і для кого виробляти.\nПри цьому ніхто з підприємців і організацій св$ідомо рішенням цієї тріади економічних проблем не зайнятий (кожний вирішує в стихії ринку на індивідуальному рівні).\nУ ринковій системі все має ціну. Різні види людської праці також мають ціну – рівень зарплати, тариф на послуги. Ринкова економіка для неусвідомленої координації людей і підприємств через систему цін і ринків. Якщо узяти всі різ$номанітні ринки, то одержимо широку систему, що стихійно забезпечує рівновагу цін і виробництва шляхом проб і помилок.\nПо засобах узгодження між покупцями й продавцями (попиту та про$позиції) на кожнім із цих ринків ринкова економіка вирішує одночасно всі три проблеми:\n1) що робити? (визначається щоденн$о голосуванням за допомогою грошей (шляхом вибору покупцем товару і його покупки);\n2) як робити? (визначається конкуренцією між виробниками (кожний прагне використовувати новітні технології, виграти цінову конкуренцію і збільшити прибуток, знизити витрати виробництва);\n3) для кого робити? (визначається співвідношенням попиту та пропозиції на ринках$, факторами виробництва (робоча сила й засоби виробництва).\nЦі ринки визначають рівень зарплати, ренти, відсотка і прибутку, тобто джерел, із яких складаються доходи. Виробник установлює свої ціни, переміщаючи свій капітал у г$алузі з високим прибутком і, залишаючи нерентабельне виробництво товару. Усе це і визначає, що робити. Прибуток тут – вирішальний фактор функціонування ринкового господарства.\nВідповідно до форм власності в Україні можуть діяти підприємства н$аступних видів:\n1) індивідуальні, засновані на особистій власності і на його праці (без наймання);\n2) сімейні, засновані на власності й праці громадян однієїродини, що проживають спільно;\n3) приватне підприємство, засноване на власності окремого громадянина із правом наймання$ робочої сили;\n4) колективне, засноване на власності трудового колективу, чи кооперативу іншого статутногосуспільства;\n5) державне чи комунальне, засноване на власності адміністративно-територіальних одиниць;\n6) державне підприємство, засноване на республіканськ$ій (загальнодержавній) власності;\n7) спільне, засноване на базі об’єднання майна різних форм власності (зміша$на форма власності).\nУ залежності від обсягіввиробництва, кількості робітників підприємство може бути малим, середнім, великим. Малі підприємства – чисельністю до 200 працюючих (у промисловості й будівництві), до 50 чоловік (В інших галузях виробничої сфери), до 100 чоловік (у науці), до 25 чоловік (невиробнича сфе$ра), до 15 чоловік (роздрібна торгівля).\nПідприємства мають право поєднувати свою виробничу, наукову і комерційну дія$льність і створювати наступні об’єднання:\n1) асоціація – договірне об’єднання, створене з метою постійної координації господарської діяльності; асоціація не має права втручатися у виробничу діяльність кожного з$ її учасників;\n2) корпорація – договірне об’єднання на основі сполучення виробничих, наукових і комерційних інтересів із делегуванням окремих повноважень, центральним регулюванням діяльності кожного з учасників;\n3) консорціум – тимчасовестатутн$е об’єднання промислового й банківського капіталу для досягнення загальноїмети;\n4) концерн – статутне об’єднання підприємств промисловості, наукових організацій, транспорту, банків, торгівлі й ін. на основі$ повної залежності від одного чи групи підприємців.\nКожне підприємство для вирішеннязадач, зв’язаних із виробництвом і реалізацією товарів і наданням послуг, повинне бути укомплектовано визначеною кількістю людей, здатних виконувати ці роботи.$ Зайняті суспільною працею на підприємстві працівники, інженери й службовці утворять трудові колективи цих підприємств. У політично-економічному розумінні трудо$вий колектив – це сукупний працівник підприємства й одночасно суб’єкт економічних відносин, що здійснює загальну діяльність у державних, колективних, кооперативних підприємствах, спрямовану на задоволення як особистих, так і колективних, суспільних $потреб.\nТрудовий колектив є складною організаційною й соціально-економічною структурою, у котру входять працівники цехів, бригад і інших підрозділів підприємства. Для коо$рдинації, погодженості між ними створюється відповідна система управління.\nПерехід від командно-адміністративної системи управління до економічних методів на всіх рівнях вимагає широкої демократизації всієї системи господарсько$ї діяльності, здійснення управління через інтереси, всебічну активізацію працівників – членів трудового колективу. Тому велике значення має впровадження на підприємстві самоврядування.\nІдея самоврядування трудових колективів зв’язана з необхідністю демократизувати систему управління виробничим процесом на підприємстві. Поки трудовий колектив не має $достатніх повноважень власника, він лише виступає в ролі хазяїна, не будучи ним реально. І він не стане ним, доки не будуть анульовані всі акти, що за$кріплюють відчуження працівника від засобів виробництва.\n2) Види підприємств. Малі підприємства та їх роль в економічному прогресі\nВ Україні в процесі роздержавлення економіки найважливішою соціально-економічною метоює передача значної частини держ$авної власності трудовим колективам. Це основний шлях подолання відчуження трудящих від власності на засоби виробництва й результатів праці, від самого процесу праці, від управліннявиробництвом, від економічної влади і т.$д.\nЗаконами України визначені три основних види підприємств: державне, колективне й індивідуальне. При цьому остання група має можливість ств$орення індивідуального, сімейного і приватного підприємства.\nЯкщо більш широко розглянути дане питання, то можна виділити наступні види підприємств:\na) Орендні й колективні\nОренда – первинний механ$ізм роздержавлення власності, засібутворення й множення колективної власності.\nВідповідно до договору держава може передавати на 10-15 років в оренду за відповідну плату в тимчасове користування і володіння трудовому колективу підприємства, виробничі фонди й оборотні кошти$. В орендному підприємстві засновником його стає трудовий колектив, що реєструється як організація орендарів, тобто як самостійнаюридичнаособ$а.\nОренда – різновид господарського розрахунку, при цьому орендар підприємства має право самостійно розподіляти господарський розрахунковий доход, використовувати його на розвиток виробництва, соціальні нестатки й оплату праці за своїм розсудом (оренда – форма господарювання, а не вид власно$сті). Оренда – це фіксована орендодавцем величина, установлена плата орендарем на визначений період.\nОрендний колектив прагне поліпшувати й розвивати виробництво. Він має більше самостійності в порівнянні з орендним підприємством.\nb) Акціонерні товариства й товариства з обмеженою відповід$альністю\nУ соціально орієнтованій ринковій економіці акціонерна власність може виконувати наступні функ$ції:\n— вона дозволяє розширювати джерела нагромадження за рахунок коштів населення шляхом купівлі-продажу акцій;\n— акціонерне підприємництво сприяє демократизації управлінням п$ідприємством, сприяє створенню матеріально-технічної бази, посиленню зацікавленості працюючих у кращому використанні засобів виробництва, робітників, часу;\n— усуває диспропорцію в економіці між попитом та пропозицією, між групою А і В;\n— більш ефективно регулюється к$ількість грошей, а також ця форма сприяє розвитку товарно-грошових відносин.\nВ Україні існують такі види акціонерних товариств: акціонерні товариства відкритого типу, де акції поширюються шляхом відкритої підписки, тобто шляхом купівлі-прода$жу на біржі; акціонерні товариства закритого типу, акції яких поширюються лише серед своїх засновників.\nАкція – головний атрибут акціонерного товариства. Це цінний папір без установленого терміну звертання, що підтверджує пайову участь (пайовий внесок) акціонера в статутному фонді акціонерного товариства, що підтвер$джує членство в ньому і право на одержання прибутку у виді д$ивідендів. Акція надає право на участь у поділі майна при ліквідації товариства.\nВиди акцій: іменні, на пред’явника, привілейовані, прості. Якщо акція іменна, то в книгу реєстрації акцій повинні бути внесені відомості про кожну іменну акцію: власник, час придбання, кількість таких$ акцій у кожного акціонера.\nПри реєстрації акцій на пред’явника в книгу заносяться лише відомості про їхню загальну кількість.\nНа відміну від простої, привілейована акція дає її власнику переважне право на одержання дивідендів, а також на пріоритетну участь у розподілі майна акціонерного товариства у вип$адку його ліквідації. Власники привілейованих акцій не беруть участь в управлінні акціонерним товариством.\nДивіденди акціонерного товариства виплачу$ються тільки за підсумками року за рахунок прибутку, що залишається після сплати податків і відсотків за банківський кредит.\nНедолі$ки акціонерних товариств:\n1) мільйони дрібних акціонерів терплять банкрутство, особливо під час економічних криз;\n2) акціонерні компанії можуть здійснювати різні фінансові махінації на фондових $біржах.\nc) Договірні товариства\nЇх створюють юридичні й фізичні особи, коли вони шукають вигоду в спільній діяльності на ринку, однак не бажають втрачати своєї самостійності.\nd) Товариства з обмеженою відповідальні$стю\nЦе замкнуті товариства, що створюються об’єднанням пайових внесків. Тут акції не випускаються, дивіденди не встановлюються, а прибуток розподіляється пропорційно до внесків засновників, що відповідають по зобов’язаннях підприємства лише величиною$ вкладеного капіталу. Саме це робить цю форму підприємства привабливою й зручною.\nДо початку реєстрації товариства кожен засновник повинен внести не менш 30% свого внеску на банківський рахунок. Тільки пі$сля цього воно реєструється у виконкомі народних депутатів за місцем його перебування.\n3) Законодавче регулювання діяльності підприємств\nЗакон України про підприємства від 27.03.91\nЗакон України “Про підприємства” створює рівні правові умови для діяльності підприємств незалежно ві$д форм власності на майно й організаційних форм підприємства. Закон спрямований на забезпечення самостійності підприємств, визначає їхні права й відповідальність у проведенні господарської діяльності, регулює відносини підприємств з іншими підприємствами й ор$ганізаціями, органами державного управління.\nПідприємство – основна організаційна одиниця народного господарства України. Підприємство – самостійний господарський статутний суб’єкт, що має права юридичної особи і здійсн$ює виробничу, наукову і комерційну діяльність із метою одержання відповідного прибутку (доходу).\nПідприємство має самостійний баланс, розрахунковий і інший рахунки в банках, печатказі своїм найменуванням, а промислове підприємство – $також товарний знак. Підприємство не має у своєму складі і$нших юридичних осіб.\nПідприємство здійснює види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України і відповідають цілям, передбаченим статутом підприємства.\nВідповідно формам власності можуть діяти підприємства таких видів:\n— індивідуальне підприємство, засноване на приватній власності фізичної особи і винятково його праці;\n— сімейне підприємство, за$сноване на власності й праці громадян України – членів однієїродини, що проживають разом;\n— приватне підприємство, засноване на власності окремого громадянина України, із правом наймання робочої сили;\n— колективне підприємство, засноване на $власності трудового колективу підприємства, кооперативу, іншого статутногосуспільства, суспільної й релігійної організації;\n— державне комунальне підприємство, засноване $на власності адміністративно-територіальних одиниць;\n— державне підприємство, засно$ване на загальнодержавній власності;\n— спільне підприємство, засноване на базі об’єднання майна різних власників (змішана форма власності);\n— підприємство, засноване на власності юридичних осіб і громадян інших держав.\nВідповідно обсягамгосподарськогообороту підпри$ємства й чисельності його працівників (незалежно від форм власності) воно може бути віднесене до категорії малих підприємств.\nДо малих підприємств відносяться новостворені й ді$ючі підприємства:\n— у промисловості й будівництві – із чисельністю трудящих до 200 чоловік;\n— в інших галузях виробничої сфери – із чисельністю трудящих до 50 чоловік;\n— у науці і науковомуобслуговуванні – із чисельніс$тю трудящих до 100 чоловік;\n— у галузях невиробничої сфери – із чисельністю трудящих до 25 чоловік;\n— у роздрібній торгівлі – із чисельністю трудящих до 15 чоловік.\nПідприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємс$тва-засновника, організації чи рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим і іншим законами України.\nПідприємство може бути створене в результаті примусового розділу іншого підприємства відповідно до анти$монопольного законодавства України.\nПідприємство може бути створене в результаті виходу зі складу діючого підприємства, організації одного чидек$ількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об’єднань відповідно до рішення їхніх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ниморгану.\nПідприємство дістає права юридичної особи з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація підприємства здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської Ради народних $депутатів по місцезнаходженню підприємства.\nДля державної реєстрації підприємства виконавчому ко$мітету відповідного Ради народних депутатів подаються заява, рішення засновника про створення й інші документи.\nУ випадку відсутності в малого підприємства на момент реєстрації власного приміщення вона здійснюється по юридичній адресі одного з його засновників.\n$Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення й інші відособлені підрозділи із пра$вом відкриття поточних і розрахункових рахунків.\nПідприємство діє на основі статуту. Статут затверджується власником (власниками) майна, а для державних підприємств – власником майна при участі трудового колективу.\nУ статуті підприємства визначаються власник і найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і мети діяльності, його органи управління, порядок їх формув$ання, компетенція й повноваження трудового колективу, порядок утво$рення майна підприємства, умови реорганізації й припинення діяльності підприємства.\nМайно підприємства складає основні фонди й оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в $самостійному балансі підприємства.\nДжерелами формування майна підприємства є:\n— грошові й матеріальні внески засновників;\n— доходи, отримані від реалізації продукції, а також від інших видів господарсь$кої діяльності;\n— доходи від цінних паперів;\n— кредити банків і інших кредиторів;\n— капітальні вкладення й дотації з бюджетів;\n— надходження від роздержавлення й приватизації власності;\n— придбання майна іншого підприємства, організації;\n— безкоштовні чи благодійні надходження, пожертвування організацій, п$ідприємств і громадян;\n— інші джерела, не заборонені законодавчими актами України.\nПідприємство має право на випуск власних цінних паперів і реалізацію їх юридичним особам і громадянам України й інших держав.\nТрудовий колектив підприємства складають усі громадяни, що своєю працею$ беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємство$м.\nТрудовий колектив підприємства із правом наймання робочої сили:\n— розглядає й затверджує проект колективного договору;\n— розглядає й вирішує відповідно до статуту підприємства питання самоврядування трудового колективу;\n— виз$начає й затверджує список і порядок надання працівникам підприємства соціальних пільг;\n— бере участь у матеріальному й моральному стимулюванні продуктивної праці, заохочує винахідницьку й раціоналізаторську діяльність.\n— Трудовий колектив державного й іншого п$ідприємства, у якому частка держави у вартості майна складає понад 50 відсотків:\n— розглядає разом із засновником зміни й доповнення статуту підприємства;\n— разом із засновником$ підприємства визначає умови найму керівника;\n— бере участь у рішенні питання про вихід зі складу підприємства одного чидекількох структурних підрозділів для створення нового підприємства;\n— разом із власником вирішує питання про вступ і вихід підприємства з об’єднання підприємств;\n— приймає рішення про оре$нду підприємства, створення на основі трудового колективу органу для переходу на оренду й викупу підприємства.\nПри частковому викупі підприємства трудовий колектив дістає права колективного власника.\nКолективний договір повинендіяти на всіх підприєм$ствах, що використовують найману працю, між чи власником, уповноваженим ним органом і трудовим колективом, чи уповноваженим ним органом і не може суперечити законодавству України.\nНа всіх підприємствах основним усуспільненим показником фінансових результатів господарської діяльності є прибуток (доход). Порядок$ використання доходу визначає власник чи підприємства уповноважений ним орган відповідно до статуту підприємства.\nДержавний вплив на вибір напрямків і обсягів використання прибутку (доходу) здійснюється через податки, податкові пільги, а також економі$чні санкції відповідно до законодавства України.\nПідприємство самостійно визначає фонд оплати праці без обмеження його збільшення з боку державних органів. Мінімальний розмір оплати праці не може бути нижче прожиткового мінімуму, що встановлюється законодавчими актами України. Підприємства можуть використовувати тарифні ставки, посадові оклади як орієнтири для диференціації оплати праці в залежності від професії, ква$ліфікації працівників, складності й умов виконуваних ними робіт і послуг.\nПідприємство самостійно здійснює матеріально-технічне забезпечення власного виробництва і капітального будівництва через си$стему прямих угод (контрактів) чи через товарні біржі й інші посередницькі ор$ганізації України.\nПідприємство реалізує свою продукцію, майно за цінами й тарифами, що встановлюються самостійно на договірній основі, а у випадках, передбачених законодавчими актами України (за державними цінами й тарифами). У розрахунках із закордонними партнерами застосовуються контрактні ціни, що формуються відповідн$о до умов і цінам світового ринку. На продукцію підприємств, що займають монопольне положення на ринку товарів, що визначають масштаб цін в економіці і соціальній захищеності населення, допускається державне регулювання згодне з Законом України “Про ціни і ціноутворення”. При цьому державні ціни повинні врахову$вати середньогалузеву собівартість продукції і забезпечувати мінімальний рівень рентабельності продукції, на яку вони поширюються.\n$Питання соціального розвитку, включаючи поліпшення умов праці, життя, здоров’я, гарантії обов’язкового медичного страхування, страхування членів трудового колективу та їхніх родин, зважуються трудовим колективом при участі власника відповідно до статуту підприємства, колективному дого$вору і законодавчим актам України.\nДержава гарантує недоторканність прав і законних інте$ресів підприємства. Втручання в господарську й іншу діяльність підприємства з боку державних, суспільних і кооперативних органів, політичних партій і рухів не допускається, крім випадків, передбачених законод$авством України.\nЗбитки (включаючи очікуваний і не отриманий доход), принесені підприємству в результаті виконання директив державних чи інших органів їхніх службових осіб, що порушили права підприємства, а також внаслідок неналежного здійснення їх такими органами, службовими особами, передбачених$ законодавством зобов’язань стосовно підприємств, підлягають відшкодуванню за їхній рахунок. Суперечки про відшкодування збитків зважуються судом чи арбітражем відповідно їхній компетенції.\nДержава допомагає розвитку ринку, здійснюючи його$ регулювання за допомогою економічних законів і стимулів, реалізує антимонопольну програму, забезпечує соціальну захищеність у$сіх трудящих. Держава забезпечує пільгові умови підприємством, що впроваджують прогресивні технології, створюють нові робочі місця, використовують працю громадян, що вимагають соціального захисту. Держава повинна стимулювати розвиток малих підприємств в Україні: давати пільги при оподатковуванні, одержанні державних кредитів, створює фонди допомоги розвитку малих підприємств.\nПід комерційною таємницею пі$дприємства розуміються відомості, зв’язанізвиробництвом, техноло$гічною інформацією, управлінням, фінансами й іншою діяльністю підприємства, що не є державною таємницею, але розголошення (передача, витік) які може принести шкоду його інтересам.\n— охороняти нав$колишнє середовище від забруднення й інших шкідливих дій;\n— відшкодовувати відповідному Раді народних депутатів збитки, нанесені нераціональним використанням землі й інших природних ресурсів і забрудненням навколишнього середовища;\n— забезпечувати безпекувиробництва, санітарно-гігієнічні норми і вимоги по захисту здоров$’я його працівників, населення і споживачів продукції.\nКонтроль за окремими сторонами діяльності підприємства здійснюють державна $податкова інспекція, державні органи, на які покладене спостереження за безпекою виробництва й праці, протипожежною й екологічною безпекою.\nЛіквідація й реорганізація (з’єднання, розділ, вихід, перетворення$) підприємства проводяться за рішенням власника і при участі трудового чи колективу за рішенням суду, арбітражу. Підприємство ліквідується також у випадках:\n— визнання його банкрутом;\n— якщо прийняте рішення про заборону діяльності підприємства через невиконання умов, установлених законодавством, і в передбачений рішенням те$рмін не забезпечений виконання цих чи умов не змінений вид діяльності;\n— якщо рішенням суду будуть визнані недійсними документи й рішення про створення підприємства.\nЗакон України про підприємництво\nДійсний Закон визначаєзагальні пра$вові, економічні і соціальні початки здійснення під$приємницької діяльності (підприємництва) громадянами і юридичними особами на території України, установлює гарантії волі підприємництва і його державної підтримки.\nПідприємництво – це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик діяльність по виро$бництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг і заняття торгівлею з метою одержання прибутку.\nСуб’єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути:\n— громадяни України, інших держав, не обмежені законом у правоздатності чи дієздатності;\n— юридич$ні особи усіх форм власності, установлених Законом України “Про власність”.\nУ відношенні юридичних$ осіб і громадян, для яких підприємницька діяльність не є основною, дійсний закон застосовується до тієї частини їхньої діяльності, що за своїм характером єпідприємницькою.\nНе допускається заняття підприємницькою діяльністю $наступних категорій громадян: посадових осіб, військовослужбовців, органів прокуратури, суду, державноїбезпеки, внутрішніх справ, державного арбітражу, державного нотаріату, а також органів державноївлади й управління, покликаних здійснювати контроль за діяльністю підприємств.\nОсоби, яким суд заборонив займатисявизначеною діяльністю, $не можуть бути зареєстровані як підприємці із правом здійснення відповідного виду діяльності до закінчення терміну, установлено$го вироком суду.\nПідприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Особливості регулювання окремих видів підприємництва встановлюються законодавством України.\nДіяльність п$о виготовленню і реалізації наркотичних засобів, військової зброї й боєприпасів до неї, вибухових речовин може здійснюватися тільки державними підприємствами.\nБез спеціального дозволу (ліцензії), видан$ого кабінетом міністрів України чи уповноваженим ним органом не можуть здійснюватися:\n— пошук і експлуатація родовищ корисних копалин;\n— виробництво $і ремонт, реалізація спортивної, мисливської, вогнепальної зброї і боєприпасів до неї, а також холодної зброї;\n— виготовлення й реалізація медикаментів і хімічних речовин;\n— виготовлення пива й провина;\n— виготовлення спирту, горілчаних, лікерних і коньячних виробів;\n— виготовлення тютюнових виробів;$\n— медична практика;\n— ветеринарна практика;\n— юридична практика;\n— створення й зміст ігорних закладів, орга$нізація азартних ігор;\n— торгівля алкогольними напоями;\n— внутрішні й міжнародні перевезення пасажирів і вантажів повітряним, річковим, морським, залізничним і автомобільним транспортом;\n— агентування й фрахтування морського торгового флоту;\n— виготовлення цінних паперів і знаків поштової оплати;\n— посередницька діяльність із приватизацій$ними паперами;\n— надання послуг по охороні державної, колективної і приватної власності;\n— монтаж, ремонт і профілактичне обслуговування засобівохорони (сигналіза$ція);\n— видобуток, виробництво і використання радіоактивних речовин і джерел іонізуючого випромінювання, переробка й поховання радіоактивних відходів;\n— видобуток дорогоцінних металів і дорогоцінних каменів, виготовлення$ і реалізація виробів із їхнім використанням;\n— збір, переробка твердих і рідких відходів виробництв, що містять дорогоцінні метали і дорогоцінні камені, та їхній брухт;\n— виконання авіаційно-хімічних робіт і аерофотозніма$нь;\n— проектування, будівництво й експлуатація об’єктів атомної енергетики, а також надання послуг по їхньомуобслуговуванню;\n— аудиторська діяльність;\n— страхова діяльність;\n— виготовлення й реалізація ветеринарних медикаментів і препаратів;\n— будівництво і технічне обслуговування за$гальнодержавних мереж передачі даних і документальногозв’язку;\n— б$удівництво і технічне обслуговування передавальних станцій супутникового зв’язку;\n— міжнародні й міжміські поштові перевезення;\n— обробка поштової кореспонденції;\n— видача й прийом грошових переказів;\n— використання радіочастот;\n— виробництво і ремонт засобіввиміру й контролю;\n$- виконання топографо-геодезичних, картографічних робіт і кадастрових зйо$мок;\n— виконання інженерно-дослідницьких і проектних робіт для об’єктів енергетики, державного зв’язку, оборонного комплексу, а також для газопроводів, магістральних трубопроводів, мостів, тунелів, морських портів, електростанцій, аеропортів, виконуваних на територіях, підданих дії сейсмічності, а також карстоутворенню, підтопленню, осіданням іншого типу, доробці,$ зсувам і обвалам.\nДозвіл на здійснення підприємницької діяльності видається Кабінетом міністрів України чи упо$вноваженим ним органом у термін не більш 30 днів із дня одержання заяви. Відмовлення про видачу дозволу видається в той же термін і є актом письмової форми.\nПідприємництво здійснюється на основі наступних при$нципів:\n— вільний вибір видів діяльності;\n— залучення на добровільних початках до здійснення підприємницької діяльності майна й засобів юридичних осіб і громадян;\n— самостійне формування програми діяльності й вибір постачальників і споживачів виробленої продукції, установлення цін відповідно до законодавства;\n— вільне наймання працівників;\n— залучення й використання матеріально-технічних, фінансових, трудових, природних і інших видів ресурсів, використання яких чи не заборонено не об$межено законодавством;\n— вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством;\n— самостійне здійснення підприємцем (юридичною особою) зовнішньоекономічн$ої діяльності, використання будь-яким підприємцем належної йому частки валютного виторгу за своїм розсудом.\nДержавна реєстрація суб’єктів підприємницької діяльності здійснюється по заявочному принципі протягом не біл$ьш 15 днів. Орган, що здійснює реєстрацію, зобов’язаний протягом цього терміну видати посвідчення про реєстрацію і подати відомості у відповідну податкову інспекцію й в органи державної статистики.\nСвідчення про державну реєстрацію суб’єкта підприємництва служить підставою для відкриття рахунків у заснуваннях банків по міс$цеві реєстрації суб’єкта підприємницькоїчи діяльності в будь-яких інших заснуваннях банків за згодою сторін. Банк зобов’язаний відкрити банківський рахунок і в триденний термін повідомити про це податкову інс$пекцію.\nДля здійснення підприємницької діяльності підприємець має право укладатися із громадянами догово$ри про використання їхньої праці. При висновку трудового договору підприємець зобов’язаний забезпечити умови й охорону праці, його оплату не нижче встановленого в державі мінімального прожиткового рівня, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування і соціальне забезпечення відповідно до чинного законодавства.\nПідприє$мець зобов’язаний не заподіювати збитку навколишньому середовищу, не порушувати охоронювані законом права й інтереси громадян, підприємств, заснувань, організацій і держави.\nДіяльність підприємця припиняється:\n— за власною ініціативою підприємц$я;\n— на підставірішення суду чи арбітражного суду у випадках, передбачених законодавством України;\n— у випадку витоку терміну дії ліцензії;\n— за іншими підставами, передбаченими законодавчими актами України.\nДержава гарантує всім підприємцям, незалежно від обраних ними організаційних форм підприємницької діяль$ності, рівні права і створює рівні можливості для доступу до матеріально-технічних, фінансових, трудових, інформаційних, природни$х і інших ресурсів.\nДержава законодавчо забезпечує волю конкуренції між підприємцями, захищаючи споживачів від проявів несумлінної конкуренції й монополізму в будь-яких сферах підприємницької діяльності. Органи державного управліннябудують свої відносини з підприємцями, використовуючи:\n— податкову й фінансово-кредитну політику, включаючи встановлення ставок податкі$в і відсотків по державних кредитах; податкових пільг; цін і правил ціноутворе$ння; цільових дотацій; валютного курсу; розмірів економічних санкцій;\n— державне майно і систему резервів, ліцензії, концесії, лізинг, соціальні, екологічні й інші норми й нормативи;\n— науково-технічні, економічні і соціальні, державні й регіон$альні програми.\nСистема управління підприємством в умовах ринку\n1) Управління підприємством і самоврядування трудового колективу. Менеджмент і маркетинг у управлінні підприємством\nДля зді$йснення виробничо-господарських і соціальних функцій підприємства створюється адміністративний апарат. Кількість підрозділів, організаційна структура підприємства, штати залежать від специфіки виробництва і визначаються самим підприємством.\nОсновним принципом управління$ державними підприємствами був і залишається принцип демократичного централізму. Сутність його полягає в об’єднанні централізованого управлінняз наданням йому визначеної самостійності. При умовах кома$ндно-адміністративної системи мала місце зайва централізація в управлінні, а самостійність підприємства була обмежена і носила фіктивний характер.\nВажливим принципом управлінняє єдиний посібник, тобто підпорядкованість керівнику всіх підрозділів підприємства, усіх членів трудового колективу.$ Це означає також, що керівник чи підприємства відповідного підрозділу особисто керує, організовує й відповідає за ефективну діяльність підприємства і його трудового колективу. Такий посіб$ник здійснюється ним через своїх заступників і начальників відповідних підрозділів підприємства (відділ кадрів, планово-економічний, юридичний відділи, бухгалтерія, канцелярія), що функціонально підкоряються тільки директору підприємства.\nВід якості керуючих кадрів значною мірою залежить ефективна робота підприємства. Саме від керів$ника, його економічної й$ технічної поінформованості, уміння керувати колективом залежить успіх діяльності підприємства.\nУправління – це владні відносини, і зміст їх визначається характером власності. У рамках своєї власності і прав власник-хазяїн самвизначає методи і систему управління. Він є монополістом стосовно керування своєю власністю. Якщо ж підприємство державне, то відповідні функції управління здійснює держава через своїх уповноваже$них керівників. А колектив при цьому є лише організованою сукупністю найманих робітників, що частково, за бажанням власника$ в більшій чи меншій мері можуть бути допущені до управліннявиробництвом.\nЯкщо власником підприємства є трудовий$ колектив, акціонерне товариство, кооператив, то керівники таких підприємств обираються. Вищим керуючим органом таких підприємств єзагальні збори власників майна. Виконавчі функції по управлінню колективним підприємством здійснює правління.\nПравління підприємства обир$ається власниками майна на загальних зборах таємним голосуванням на альтернативній основі. Зі свого складу правління обирає голову і його чи заступників їхню роль виконують по черзі всі члени правління.\nНа всіх підприємст$вах, де використовується наймана праця, полягає колективний договір між власником і трудовим колективом. Цим договором регулюються продуктивні, трудові й економічні відносини трудового колекти$ву з адміністрацією підприємства, питання охорони праці, соціального розвитку, участі працівників у використанні прибули підприємства й ін.\nТрудовий колектив розглядає і затверджує проект колекти$вного договору, вирішує відповідно до статуту підприємства питання самоврядування трудового колективу, визначає й затверджує перелік і порядок надання працівникам підприємства соціальних пільг.\nНа всіх підприємствах показником фінансового результату господарської діяльності є прибуток. Порядок використання прибули визначається в$ласником підприємства чи уповноваженим ним органом відповідно до статуту підприємства.\nДержавний вплив на вибір напрямків і обсягів використання прибули (доходу) здійс$нюється через податки, податкові пільги, а також економічні санкції відповідно до законодавства України.\nПідприємство самостійне визначає фонд оплати праці без обмеження його збільшення з боку державних органів. Мінімальний розмір оплати праці не може бути нижче прожиткового мінімуму, що встановлюється зако$нодавчими актами України. Підприємства можуть використовувати тарифні $ставки, посадові оклади як орієнтири для диференціації оплати праці в залежності від професії, кваліфікації працівників, складності й умов виконуваних ними робіт і послуг.\nПідприємство самостійне здійснює матеріально-технічне забезпечення власного виробництва і капітального будівництва через систему прямих угод (контрактів) чи через товарні біржі й інші посередницькі органі$зації України.\nПідприємство реалізує свою продукцію, майно за цінами і тарифа$ми, що встановлюються самостійно чи на договірній основі, а у випадках, передбачених законодавчими актами України,( за державними цінами й тарифам. У розрахунках із закордонними партнерами застосовуються контрактні ціни, що формуються відповідно до умов і цінам світового ринку. На продукцію підприємств, що займають монопольне положення на ринку товарів, що визначають масштаб цін в економіці і соціаль$ній захищеності населення, допускається державне регулювання згодне з Законом України “ПРО ціни і ціноутворення”. При цьому державне ціни п$овинні враховувати середньогалузеву собівартість продукції і забезпечувати мінімальний рівень рентабельності продукції, на яку вони поширюються.\nПитання соціального розвитку, включа$ючи поліпшення умов праці, життя, здоров’я, гарантії обов’язкового медичного страхування, страхування членів трудового колективу і їх родин, зважуються трудовим колективом при участі власника відповідно до статуту підприємства, колективному договору і законодавчим актам України.\n2) Адаптація підпри$ємств до ринкових відносин\nРозвиток економіки на сучасному етапі, неминучість і необхідність перехідного періоду від однієї системи господарювання до іншої, трансформ$ації адміністративної системи й механізмів керування в ринкові ставлять перед підприємствами проблеми адаптації до но$вих умов. Від їхнього рішення залежать влаштованість, виживання підприємств, гнучкість їхнього реагування на зміни зовнішніх причин, на фактори нестабільності і невизначеності, що властивому нинішньому перехідному періоду.\nТому необхідно розглянути основні п$роблеми, що стоять перед підприємництвом в умовах переходу до ринкових відносин, і побудувати для їхнього рішення механізми адаптації, що дозволять шляхом узгодження цілей підприємства, інтересів власника, різних груп і категорій трудящих шляхом створення відповідних моделей і методів перебудови й розвитку с$истем підприємства забезпечити місце в ринковомусередовищі й ефективне в ньому функціонування.\nНасамперед необхідно поставити завдання створення таких перетворень, що б мали природний, органічно їм властивий характер здійснення, а по-друге – теоретично сформульовани$й (на рівні підприємства) загальний методологічний підхід до викорінювання застійних явищ в економіці, що лежить в ос$нові дезинтеграцї управління й виробництва, диференціації форм власності. Визначена сутність цього підходу, що враховує монополізм виробників, що існують, сформовані ще до перехідного періоду, особливості системи керування і господарювання, наявність фактично поки ще єдиноїдержавної форми власності, і полягає в поділі дуже великих пі$дприємств, процесів виробництва й управління й одночасному переході до змішаних форм власності.\nВихідною позицією в мотивації перебудови і розвитку систем підприємства є те, що кожна група й категорія трудящих повинна мати інтерес для досягнення ц$ілком визначених конкретних цілей, що у сукупності забезпечують ефективне функціонування підприємства в умовах переходу до ринкових відносин і на довгострокову перспек$тиву при стабільній економічній ситуації. При цьому необхідно розглянутизагальні еле$менти мотивації, що відносяться до всіх груп і категорій трудящих, і спеціальні, що поширюються на окремі групи й категорії.\nЕфективність роботи підприємства, усіх його систем і механізмів багато в чому визначається зовнішніми факторами, що діють на мікрорівні. Необхідно розглянутидва блоки питань з цієї сфери, що тісно зв’яз$ані з механізмами адаптації підприємства (керування якістю продукції, роздержавленням і приватизацією, а також шляхи й методи їхнього $удосконалення з метою створення для підприємств середовища найбільшого сприяння.\nОсобливо важливим стає питання використання нової функції управління для промислових підприємств – прогнозування. Заслугову$є вивчення розроблена прогнозуюча система і прогнозні моделі технічно-організаційного розвитку, а також методологія й методика моделювання взаємозалежної стратегії розвитку технічно-організаційної й організаційно-економічної системи підприємства.\nОсновними питаннями, що зажадають вирішення в процесі перебудови організаційно-еконо$мічної системи підприємства, є:\n— визначення моделі управління власністю підприємства і його структурних $підрозділів;\n— утворення системи обліку витрат і результатів роботи;\n— управліннявнутрішньо фірмовим ціноутворенням і поділом результатів господарювання.\n§ 1. Закон України про підприємства від 27.03.91\nЗакон України “ПРО підприємства” створює рівні правові умови для діяльності підприємств незалежно від форм влас$ності на майно й організаційні форми підприємства. Закон спрямований на забезпечення самостійності підприємств, визначає їхні права і відповідальність у проведенні господарської діяльності, регулює відносини підприємств з іншими підприємствам$и й організаціями, органами державного керування.\nПідприємство – основна організаційна одиниця народного господарства України. Підприємство – самостійний$ господарський статутний суб’єкт, що має права юридичної особи і здійснює виробничу, наукову і комерційну діяльність із метою одержання відповідного прибутку (доходу).\nПідприємство має самостійний баланс, розрахунковий і інший рахунки в банках, печатказі своїм найменуванням, а промислове підприємство ( також товарний знак. $Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб.\nПідприємство здійснює будь-як види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України і відповідають цілям, передбаченим статутом$ підприємства.\n— індивідуальне підприємство, засноване на пр$иватній власності фізичної особи і винятково його праці;\n— сімейне підприємство, засноване на власності й праці громадян України ( членів однієїродини, що проживають разом;\n— приватне підприємство, заснов$ане на власності окремого громадянина України, із правом наймання робочої сили;\n— колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу під$приємства, кооперативу, іншого статутногосуспільства, суспільної й релігійної організації;\n— державне комунальне підприємство, засноване на власності адміністративно-територіальних одиниць;\n— державне під$приємство, засноване на загальнодержавній власності;\nВідповідно обсягамгосподарськогооб$ороту підприємства й чисельності його працівників (незалежно від форм власності) воно може бути віднесене до категорії малих підприємств.\nДо малих підприємств відносяться новостворені й діючі підприємства :\n— у промисловості і будівництві ( із чисельністю трудящих до 200 чоловік;\n— в інших галузях виробничої$ сфери ( із чисельністю трудящих до 50 чоловік;\n— у науці і науковомуобслуговува$нні ( із чисельністю трудящих до 100 чоловік;\n— у галузях невиробничої сфери ( із чисельністю трудящих до 25 чоловік;\n— у роздрібній торгівлі ( із чисельністю трудящих до 15 чоловік.\nПідприємство створюється згідно з рішенням вла$сника (власників) чи майна уповноваженого їм (ними) органа, підприємства-засновника, чи організації рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим і іншим законами України.\nПідприємство може бути створене в резул$ьтаті примусового розділу іншого підприємства відповідно до антимонопольного законодавства України.\nПідприємство може бути створене в результаті виходу зі складу діючого підприємства,, організації одного чидекількох структурних підрозділів, а також на базі структурної од$иниці діючих об’єднань відповідно до рішення їхніх трудових колективів, якщо на це є згодачи власн$ика уповноваженого їморгана.\nПідприємство дістає права юридичної особи із дня його державної реєстрації. Державна реєстрація підприємства здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської Ради народних депутатів по місцезнаходженню підприємства.\nДля державної реєстрації підприємства виконавчому комітету відповідного Ради народних депутатів подаються заява, рішення засновника про створення,$ утомившись і інші документи.\nУ випадку відсутності в малого підприємства на момент реєстрації власного приміщення вона здійснюється по юридичній адресі одного з його з$асновників.\nПідприємство має право створювати філії, представництва, відділення й інші відособлені підрозділи із правом відкрит$тя поточних і розрахункових рахунків.\nПідприємство діє на основі статуту. Статут затверджується власником (власниками) майна, а для державних підприємств ( власником майна при участі трудового колективу.\nУ статуті підприємства визначаються власник і найм$енування підприємства, його місцезнаходження, предмет і мети діяльності, його органи керування, порядок їхнього формування, компетенція і повноваження трудового колективу, порядок утворення майна підприємства, умови реорга$нізації й припинення діяльності підприємства.\nМайно підприємства складають основні фонди й оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.\nДжерелами формування майна підприємс$тва є:\n— доходи, отримані від реалізації продукції, а також від інших видів господарської діял$ьності;\n— придбання майна іншого підприємства, організац$ії;\n— безкоштовні чи благодійні надходження, пожертвування організацій, підприємств і громадян;\nПідприємство має право $на випуск власних цінних паперів і реалізацію їх юридичним особам і громадянам України й інших держав.\nТрудовий колектив підприємства складають усі громадяни, що своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору ($контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством.\n— визначає й за$тверджує список і порядок надання працівникам підприємства соціальних пільг;\n— бере участь у матеріально$му і моральному стимулюванні продуктивної праці, заохочує винахідницьку й раціоналізаторську діяльність.\nТрудовий колектив державного й іншого підприємства, у якому частка держави у вартості майна склада$єбільше 50 відсотків:\n— разом із засновником підприємства визначає умови найма керівника;\n— бере участь у рішенні питання про вихід із складу підприємства одного чидек$ількох структурних підрозділів для створення нового підприємства;\n— приймає рішення про оренду підприємства, створення на ос$нові трудового колективу органа для переходу на оренду й викупу підприємства.\nКолективний договір повиннийполягати на всіх підприємствах, що використовують найману працю, між чи власником уповноваженим їм органом і$ трудовим чи колективом уповноваженим їм органом і не може суперечити законодавству України.\nДержава гарантує недоторканність прав і законних інтересів підприємства. Втручання в господарську й іншу діяльність підприємства з боку державних, суспільних і кооператив$них органів, політичних партій і рухів не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.\nЗбитки (включаючи очікуваний і не отриманий доход), пр$инесені підприємству в результаті виконання директив державних чи інших чи органів їхніх службових облич, що порушили права підприємства, а також унаслідок неналежного здійснення такими чи органа$ми їх службовими обличчями передбачених законодавством зобов’язань стосовно підприємств, підлягають відшкодуванню за їхній рахунок. Суперечки про відшкодування збитків зважуються чи судом арбітражем відповідно їхній компетенції.\nДержава допомагає розви$тку ринку, здійснюючи його регулювання за допомогою економічних законів і стимул$ів, реалізує антимонопольну програму, забезпечує соціальну захищеність усіх трудящих. Держава забезпечує пільгові умови підприємством, що впроваджують прогресивні технології, створюють нові робочі місця, використовують працю громадян, що вимагають соціального захисту. Держава повинна стимулювати розвиток малих підприємств в Україні: давати пільги при оподатковуванні, одержанні державних кредитів, створює фонди допо$моги розвитку малих підприємств.\nПід комерційною таємницею підприємства розуміються відомості, зв’язанізвиробництвом, технологічною інформацією, керуванням, фінансами й іншою діяльні$стю підприємства, що не є державною таємницею, але розголошення (передача, витік) які$ може принести шкоду його інтересам.\n— охороняти навколишнє середовище від забруднення й інших шкідливих дій;\n— відшкодовувати відповідному Раді народних депутатів збитки, нанесені нераціональним використа$нням землі й інших природних ресурсів і забрудненням навколишнього Середовища;\n— забезпечувати безпекавиробництва, санітарно-гігієнічні норми і вимоги по захисту здоров’я його працівників, населення й споживачів продукції.\n— Контроль за окремими сторонами діяльності підприємст$ва здійснюють державна податкова інспекція, державні органи, на які покладене спостереження за безпекою виробництва й праці, протипожежною й екологічною безпекою.\n$- Ліквідація й реорганізація (з’єднання, розділ, вихід, перетворення) підприємства проводяться за рішенням власника і при участі трудового чи колективу за рішенням суду, арбітражу. Підприємство ліквідується також у випадках:\n— якщо$ прийняте рішення про заборону діяльності підприємства через невиконання умов, установлених законодавством, і в передбачений рішенням термін не забезпечений виконання цих чи умов не змінений вид діяльності;\n$§ 2. Закон України про підприємництво\nДійсний Закон визначаєзагальні правові, економічні і соціальні початки здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами і юридичними особами на те$риторії України, установлює гарантії волі підприємництва і його державної підтримки.\nПідприємництво – це самостійна ініціатива, сист$ематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг і заняття торгівлею з метою одержання прибутку.\n— громадяни України, інших держав, не обмежені закон$ом у чи правоздатності дієздатності;\n— юридичні особи усіх форм власності, установлених Законом України “ПРО власність”.\nУ відношенні юридичних осіб і громадян, для як$их підприємницька діяльність не є основний, дійсний Закон застосовується до тієї частини їхньої діяльності, що за своїм характером єпідприємницької.\nДозвіл на здійснення підприємницької діяльності видається Кабінетом міністрів чи України уповноваженим їм органом у терм$ін не більш 30 днів із дня одержання заяви. Відмовлення про видачу дозволу видається в той $же термін і є актом письмової форми.\nПідприємництво здійснюється на основі наступних принципів:\n— самостійне формування програми діяльності й вибір постачальників і споживачів виробленої продукції, установлення цін відпові$дно до законодавства;\n— залучен$ня й використання матеріально-технічних, фінансових, трудових, природних і інших видів ресурсів, використання яких чи не заборонено не обмежено законодавством;\n— вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення плат$ежів, установлених законодавством;\n— самостійне здійснення підприємцем ( юридичною особою зовнішньоекономічної діяльності, використання будь-яким підприємцем належної йому частки валютного ви$торгу за своїм розсудом.\nДержавна реєстрація суб’єктів підприємницької діяльності здійснюється по заявочному принципі протягом не більш 15 днів. Орган, що здійснює реєстрацію, зобов’язаний протягом цього терміну видати посвідчення про реєстрацію і подати відомості у відпо$відну податкову інспекцію й в органи державної статистики.\nСвідчення про державну реєстрацію суб’єкта підприємництва служить підставою для відкриття рахунків у заснуваннях банків по місцеві реєстрації суб’єкта підприємницькоїчи діяльност$і в будь-яких інших заснуваннях банків за згодою сторін. Банк зобов’язаний відкрити банківський рахунок і в триденний термін повідомити об цьому податкову інспекцію.\nДля здійснення підприємницької діяльності підприємець має право укладатися із громадянами договори про використання їхньої праці. При висновку трудового договору підпр$иємець зобов’язаний забезпечити умови й охорону праці, його оплату не нижче встановленого в державі мінімального прожиткового рівня, а також інші соціальні г$арантії, включаючи соціальне й медичне страхування і соціальне забезпечення відповідно до чинного законодавства.\nПідприємець зобов’язаний не заподіювати збитку навколишньому середовищу, не порушувати охоронювані законом пр$ава й інтереси громадян, підприємств, заснувань, організацій і держави.\n— за власною ін$іціативою підприємця;\n— на підставірішеннячи суду арбітражного суду у випадках, передбачених законодавством України;\n— у випадку витікання терміну дії ліцензії;\n— за іншими підставами, передбаченим законодавчими актами України.\nДержава гарантує всім підприємцям, незалежно від обраних ними організаційних форм підприємницької діяльності, рівні права і ство$рює рівні можливості для доступу до матеріально-технічних, фінансових, трудових, інформаційних, при$родних і інших ресурсів.\nДержава законодавчо забезпечує волю конкуренції між підприємцями, захищаючи споживачів від проявів несумлінної конкуренції й монополізму в будь-я$ких сферах підприємницької діяльності. Органи державного керуваннябудують свої відносини з підприємцями, використовуючи:\n— податкову й фінансово-кредитну політику, включаючи встановлення ставок податків і відсотків по державних кредитах; податкових пільг; цін і правил ціноутворення; цільових дотацій; валютног$о курсу; розмірів економічних санкцій;\n— державне майно і систему резервів, ліцензії, концесії, лізинг, соціальні, екологічні та інші норми й нормативи;\n— науково-технічні, економічні і соціальні, державні й регіональні програми.\n§ 3. Економічна воля підприємств$\nНічим не обмежена діяльність підприємства породжує серйозну соціальну несправедливість, а часто й екологічну небезпеку. Тому підприємство повинне виконувати чітко визначені вимоги з боку уряду, спожив$ачів і захисників навколишнього Середовища. Найбільш передові з закордонних підприємств реагують на це розробкою соціальних програм із метою присвоєння собі статусу відповідал$ьного члена суспільства. Одночасно підприємства вживають цілеспрямовані дії, щоб не допустити прийняття законів, що обмежують підприємницьку волю. Найважливішим для роботи тих підприємств, що не хочуть припинити своє існування, є пристосування до вимог суспільс$тва.\nУспіх діяльності підприємства у великій мірі залежить від того, хто і як регулює й контролює взаємини з регіональним середовищем. Радянський досвід показав, що повнома$сштабний контроль діяльності підприємств зверху єнебажаним, оскільки він робить їх неефективними. Досвід розвитих країн, у свою чергу, показує, що при мінімальному контролі зверху підприємства створюють більше благ і більш ефективні. Але за те, що національне багат$ство постійне збільшується, а розподіл залишаєтьсянерівномірним, це збільшення супроводжується руйнуванням політичного, економічного і соціального середовища, байдужістю до невідкладних проблем підприємств. Перерахування небажаних станів підприємства, що не контролюється з боку уряду$, зазначено в таблиці №1. $\nТрадиційними сферами контролю підприємницького поводження з боку державних органів керуванняє: продукція, технологія виробництва, поводження в конкуренції, прибуток, ресурси, право власності й організація внутрішньофірмовогокерування.\nНе допускається заняття підприємницькою діяльністю наступних категорій громадян: військовослужбовців, посадових осіб, органів прокуратури, суду, державноїбезпеки, внутрішн$іх справ, державного арбітражу, державного нотаріату, а також органів державноївлади й керування, покликани$х здійснювати контроль за діяльністю підприємств.\nОбличчя, яким суд заборонив займатисявизначеною діяльністю, не можуть бути зареєстровані як підприємці із правом здійснення відповідного виду діяльності до закінчення терміну, установленого вироком суду.\nПідприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати само$стійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Особливості регулювання окремих видів підприємництва встановлюються законодавством України.\nДіяльність по виготовленню і реалі$зації наркотичних засобів, військової зброї й боєприпасів до нього, вибухових речовин може здійснюватися тільки державними підприємствами, а проведення ломбардних операцій ( також і повними суспільствами.\nБез спеціального дозволу (ліцензії), $видаваного Кабінетом міністрів чи України уповноваженим їм органом не можуть здійснюватися:\n— виро$бництво і ремонт, реалізація спортивної, мисливської, вогнепальної зброї й боєприпасів до нього, а також холодної зброї;\n— виготовлення й реаліза$ція медикаментів і хімічних речовин;\n— виготовлення спирту, горілочних, лікерних і коньячних виробів;\n— виготовлення тютюнових виробів;\n— створення й зміст ігорн$их закладів, організація азартних ігор;\n— агентування і фра$хтування морського торгового флоту;\n— посередницька діяльність із приватизаційними паперами;\n— монтаж, ремонт і профілактичне обслуговування засобівохоронної сигналізація;\n— видобуток, виробництво і використання радіоактивних речовин і джерел іонізуючого випромінювання, переробка і поховання радіоактивни$х відходів;\n— видобуток дорогоцінних металів і дорогоцінних каменів, виготовлення і реалізація виробів з їхнім використанням;\n— збір, переробка твердих і рідких відходів виробництв, що містять дорогоцінні метали і дорогоцінні камені, і їхній бру$хт;\n— виконання авіаційно-хімічних робіт і аерофотознімань;\n— пр$оектування, будівництво й експлуатація об’єктів атомної енергетики, а також надання послуг по їхньомуобслуговуванню;\n— виготовлен$ня і реалізація ветеринарних медикаментів і препаратів;\n— будівництво і технічне обслуговування загальнодержавних мереж передачі даних і документальногозв’язку;\n— будівництво і технічне обслуговування передавальних станцій супутникових зв’язків;\n— міжнародні і міжміські поштові перевезення;\n— видача і прийом грошових переказів;\n— $виробництво і ремонт засобіввиміру і контролю;\n— виконання топографо-геодезичних, картографічних робіт і кадастрових зйомок;\n— виконання інженерно-дослідницьких і проектних робіт для об’єктів енергетики, державного зв’язку, оборонного комплексу, а також для газопроводів, магістральних трубопроводів, мостів, тунелів, електростанцій, ае$ропортів, морських портів, виконуваних на територіях, підданих дії сейсмічності, а також карстоутворенню, підтопленню, осіданням іншого типу, доробці, зсувам і обвалам.\nПідприємство як основна господарська одиниця макроекономіки\n1) Со$ціально-економічні й організаційні форми підприємства, його трудовий колектив\n$Підприємство займає центральне місце в народногосподарському комплексі будь-якої країни. Це первинналанка суспільного поділу праці. Саме тут створюється національний доход. Підприємство виступає як виробник і забезпечує процес відтворення на основі самооплатності і самостійності.\nВід успіху окремих підприємств залежить обсяг створюваного валового національного продукту, соціально-економічний розвиток суспільства, ступінь задо$воленості в матеріальних і духовних благах населення країни.\nПідприємство як самостійна господарська одиниця володіє правами юридичної особи, тобто воно має право вільного розпорядження майном, одержувати кредит, входити в договірні відносини з іншими підпр$иємствами. Воно має вільний розрахунковий рахунок у банку, де знаходяться кошти, що використовуються для розрахунків з іншими підприємствами, на зарпл$ату.\nПрийнято вважати, що оптимальними є такі розміри, що забезпечують найбільш сприятливі умови для використання досягнень науки і техніки при мінімальних витратах виробництва і при цьому досягається ефективне виробницт$во високоякісної продукції.\nПідприємство являє собою таку форму організації господарства, при якій індивідуальний споживач і виробник взаємодіють за допомогою ринку з метою рішення трьох основних економічних проблем: що, як і для кого робити.\nПри цьому ніхто з підприємців і організацій свідомо рішенням цієї тріади економічних проблем не зайнятий (кожний вирішує в стихії ринку на індивідуальному рівні).\nУ ринковій системі усі має ціну. Різні види людської праці також мають ціну ( рівень зарплати, тариф на послуги. Ринкова економіка для неусвідомленої координаці$ї людей і підприємств через систему цін і ринків. Якщо узяти всі різноманітні ринки, то одержимо широку систему, що стихійно забезпечує рівновагу цін і виробництва шляхом проб і помилок.\nПо засобах узгодження між покупцями і продавцями (попиту та пропозиції) на ко$жнім з цих ринків ринкова економіка вирішує одночасно всі три проблеми:\n1) що робити? ( визначаєтьсящоденно голосуванням за допомогою грошей (шляхом вибору покупцем товару і його покупки);\n2) як р$обити? ( визначається конкуренцією між виробниками (кожний прагне використовувати новітні технології, виграти цінову конкуренці$ю і збільшити прибуток, знизити витрати виробництва);\n3) для кого робити? ( визначається співвідношенням попиту та пропозиції на ринках, факторами виробництва (робоча сила і засоби виробництва).\nЦі ринки визначають рівень зарплати, ренти, відсотка і прибули, тобто джерел, з яких складаються доходи. Виробник установ$лює свої ціни, переміщаючи свій капітал у галузі з високим прибутком і залишаючи нерентабельне виробництво товару. Усе це і визначає, що робити. Прибуток тут — вирішальний фактор функціонування ринкового господарства.\nВ$ідповідно до форм власності на Україні можуть діяти підприємства наступних видів:\n1. індивідуальні$, засновані на особистій власності і на його праці (без наймання);\n2. сімейні, засновані на власності і праці громадян однієїродини, що проживають спільно;\n3. приватне підприємство,$ засноване на власності окремого громадянина з правом наймання робочої сили;\n4. колективне, засноване на власності трудового колективу, чи кооперативу іншого статутногосуспільства;\n5. державне чи комунальне, засноване на власності адміністративно-територіальних одиниць;\n6. державне підприєм$ство, засноване на республіканській (загальнодержавної) власності;\n7. спіл$ьне, засноване на базі об’єднання майна різних форм власності (змішана форма власності).\nУ залежності від обсягіввиробництва, кількості робітників підприємство може бути малим, середнім, великим. Малі підприємства $— чисельністю до 200 працюючих (у промисловості і будівництві), до 50 чоловік (В інших галузях виробничої сфери), до 100 чоловік (у науці), до 25 чоловік (невиробнича сфера), до 15 чоловік (роздрібна торгівля).\nПідприємства мають право поєднувати свою виробничу, наукову і $комерційну діяльність і створювати наступні об’єднання:\n1. асоціація— договірне об’єднання, створене з метою постійної координації господарської діяльності; асоціація не має права втручатися у виробничу діяльність кожного з $її учасників;\n2. корпорація — договірне об’єднання на основі сполучення виробничих, наукових і комерційних інтересів з делегуванням окремих повноважень, центральним регулюванням діяльності кожного з учасників;\n3. консорціум —тимчасовестатутне об’єднання промислового і банкі$вського капіталу для досягнення загальноїмети;\n4. концерн$—статутне об’єднання підприємств промисловості, наукових організацій, транспорту, банків, торгівлі й ін. на основі повної залежності від одного чи групи підприємців.\nКожне підприємство для рішеннязадач, зв’язаних з виробництвом і реалізацією товарів і наданням послуг, повинне бути укомплектовано визначеною кількістю людей, з$датних виконувати ці роботи. Зайняті суспільною працею на підприємстві працівники, інженери і службовці утворять трудові колективи цих підприємств. У політично-економічному розумінні трудовий колектив ( це сукупний працівник підп$риємства й одночасно суб’єкт економічних відносин, що здійснює загальну діяльність у державних, колективних, кооперативних, часток підприємствах, спрямовану на задоволення як особистих, так і колективних, суспільних потреб.\nТрудовий колектив є складною організаційною і соціально-економічною структурою, у котр$у входять працівники цехів, бригад і інших підрозділів підприємства. Для координації, погодженості між ними створюється відповідна система керування.\nПерехід від командно-адміністр$ативної системи керування до економічних методів на всіх рівнях вимагає широкої демократизації всієї системи господарської діяльності, здійснення керування через інтереси, всебічну активізацію пра$цівників ( членів трудового колективу. Тому велике значення має впровадження на підприємстві самоврядування.\nІдея самоврядування трудови$х колективів зв’язана з необхідністю демократизувати систему керування виробничим процесом на підприємстві. Поки трудовий колектив не має достатніх повноважень власника, він лише виступає в ролі хазяїна, не будучи їм реально. І він не стане їм, поки не будуть анульовані всі акти, що закріплюють відчуження працівника від засобів виробництва.\n2) Внутрішньогосподар$ська структура підприємства й оборот його виробничих фондів\nГоловна задача підприємства ( задо$вольняти в чому-небудь суспільноїпотреби даного регіону, одержуючи при цьому прибуток, за рахунок якої і задовольняються соціальні й економічні інтереси даного колективу і власника майна підпри$ємства.\nКожне підприємство, фірма, об’єднання незалежне від форм власності діє на основі господарського (комерційного) розрахунку. Принципи госпрозрахунку:\n$3. матеріальна зацікавленість;\n4. економічна відповідальність;\n5. воля господарської діяльності;\n6. конкуренція між товаровиробниками, контроль за їхньою господарською діяльністю.\nКомерційний розрахунок ( це економічна категорія товарного виробництва, що відбиває складну систему економічних відносин, що виникають у процесі використання засобів виробни$цтва, реалізації продукції, при розподілі і використанні отриманого доходу, прибутку.\nПерехід до ринкових відносин го$сподарювання загострює проблему пошуку шляхів підвищення стабільності роботи підприємств. Найбільш важливим стабілізуючої й одночасно з цим мало вивченим фактором є створення внутрішньогосподарської (щодо підприємства) інфраструктури, що відповідає сучасним вимога$м, що висуваються до умов і характеру праці, взаємозв’язку інтересів окремих працівників $і колективів, соціально-психологічному обстановці. Недостатнє приділення уваги цим вимогам як при створенні нових, так і в процесі організації функціонування діючих підприємств приводить до того, що оснащення підприємств високопродуктивним устаткуванням часто характеризується низькою економічною ефективністю.\nАналіз досвіду роботи процвітаючи$х фірм у розвитих країнах приводить до висновку, що їх стабільно високі результати визначаються забезпеченням взаємодії технологічних, організаційних і соціальних елементів виробництва, що досягається завдяки реалізації нової концепції розвитку економіки. Основу цієї концепції складає оріє$нтація керування на людину, на відміну від застосовуваних довгий час методів, при яких головними об’єктами керування були комплекси машин і технологічні процеси.\nІнтеграція технологіч$них, організаційних і соціальних процесів досягається шляхом створення внутрішньогосподарської соціальної інфраструктури, основу якої складає набір факторів, що ф$ормуються в результаті виконання комплексу соціальних вимог. По своїй економічній природі структура підприємства являє собою складову частину виробничих сил суспільства, що виконує функції забезпечення умов ефективного розвитку даної виробничої системи.\nЗ ме$тою забезпечення ефективного функціонування об’єктивних і суб’єктивних факторів виробниц$тва (способів виробництва і робочої сили) дві складові частини внутрішньогосподарської структури підприємства варто розглядати окремо: власне виробничу (покликану забезпечити умови для нормального функціонування об’єктивних факторів) і соціальну. Останн$я являє собою частина засобів виробництва, умов праці і побуту, здатних забезпечити раціональну організацію трудової діяльності, підвищення професійного рівня працівників, охорону і зміцнення їхнього здоров’я, задоволеність працею і його результатами, можливість працюва$ти з повною віддачею.\nЯк відомо, у будь-якому процесі виробництва незалежно від його суспільної форми беруть участь матеріальні й особисті фактори виробництва ( засобу виробництва і люди.\nЗ м$атеріально-технічної сторони виробничі фонди підприємства характеризуються визначеною структурою. Так, виробничі фонди розділяються на продуктивні і фонди звертання, на основні й оборотні фонди, на грошову, продуктивну т товарну час$тині, а основні фонди ( на активну і пасивну частини і т.д. Матеріально-технічна структура підприємства різна в залежності від галузі, технічного прогресу$ і є важливим показником розвитку продуктивних сил суспільства.\nСоціально-економічна природа підприємства визначається формою власності на виробничі фонди. Власність може бути державної, комунальної, приватної, колективної, змішаної, акціонерної. Виходячи з цього, виробничими $фондами варто вважати речовинні й особисті фактори виробництва, що знаходяться в чи власності розпорядженні підприємства і є матеріальною основою його виробничої діяльності.\nВиробничі фонди знаходяться в постійному русі. Вони проходя$ть три стадії, змінюють три форми ( грошову, продуктивну і товарну ( і в кожній з них виконують відповідну функцію.\nПерша стадія кругообігу лежить у перетворенні грошових фондів у продуктивні, тобто в засоб$и виробництва і виробничий персонал. Ця стадія лежить у купівлі засобів виробництва і найманні працівників і відбувається на ринку.\nДруга стадія кругообігу виробничих фондів лежить у перетворенні продуктивних фондів у готову продукцію, товар. Ця стадія відбувається в сфері виробництва. На стадії кру$гообігу виробничі фонди функціонують у продуктивній формі, тобто у виді засобів виробництва і$ виробників.\nТретя стадія кругообігу виробничих фондів лежить у перетворенні товару в гроші. Вона відбувається в сфері обслуговування. На третин стадії продуктивні фонди переходять у форму товару. Від товару, купленого на першій стадії, цей товар відрізняється як своєю нату$ральною формою, так і вартістю, тому що він включає, крім вартості робочої сили і вартості витрачених засобів виробництва, ще і додаткову вартість.\nКругообігом виробничих фондів називає$ться їхній рух, у процесі якого вони проходять три стадії, три форми й у кожної них їх виконують відповідну функцію.\n3) Види підприємств і їх розвиток в умовах ринку\nВ Україні в процесі роздержавлення економіки найважливішою соціально-економічною метоює передача значної частини державної власності трудовим колективам.$ Це основний шлях подолання відчуження трудящих від власності на засоби виробництва і результатів праці, від самого процесу праці, від керуваннявир$обництвом, від економічної влади і т.д.\nЗаконами України визначені три основних види підприємств: державне, колективне й індивідуальне. При цьому$ остання група має можливість створення індивідуального, сімейного і приватного підприємства.\n1. Орендні і колективні\nОренда ( первинний механізм роздержавлення власності, засібутво$рення і множення колективної власності.\nВідповідно до договору держава може передавати на 10-15 років в оренду за відповідну плату в тимчасове користування і володіння трудовому колективу підприємства, виробничі фонди й оборотні кошти. В орендному підприємстві засновником й$ого стає трудовий колектив, що реєструється як організація орендарів, тобто як самостійнаюридичнаособа.\nОренда ( різновид господарського розрахунку, при цьому орендар підприємства має право самостійно розподіляти господарський розрахунковий доход, використовувати його на розвиток вироб$ництва, соціальні нестатки й оплату праці за своїм розсудом (оренда ( форма господарювання, а не вид власності). Оренда ( це фіксована орендодавцем величина, установлена плата оре$ндарем на визначений період.\nОрендний колектив прагне поліпшувати і розвивати виробництво. Він має більше самостійності в порівнянні з орендним підприємством.\n2. Акціонерні товариства і товариства з обмеженою відповідальніст$ю\nУ соціально орієнтованій ринковій економіці акціонер$на власність може виконувати наступні функції:\n— акціонерне підприємництво сприяє демократизації керуванням підприємством, сприяє створенню матеріально-технічної бази, посиленню зацікавленості працюючих у кращому ви$користанні засобів виробництва, робітника часу;\n— більш ефектив$но регулюється кількість грошей, а також ця форма сприяє розвитку товарно-грошових відносин.\nНа Україні існують такі види акціонерних товариств: акціонерні товариства відкритого типу, де акції поширюються шляхом відкритої підписки, тобто шляхом купівлі-продажу на біржі; акціонерні товариства закритого типу, акції яких поширюються л$ише серед своїх засновників.\nАкція ( головний атрибут акціонерного товариства. Це цінний папір без установленого терміну звертання, що підтверджує пайову участь (пайовий внесок) акціонера в статутному$ фонді акціонерного товариства, що підтверджує членс$тво в ньому і право на одержання прибутку у виді дивідендів. Акція надає право на участь у поділі майна при ліквідації товариства.\nВиди акцій: іменні, на пред’явника, привілейовані, прості. Якщо акція іменна, то в книгу реєстрації акцій повинні бути внесені відомості про кожну іменну акцію: власник, час придбання, кількість таких акцій у кожного акціонера.\nПри реєстрації акцій на пред’явника в книгу занося$ться лише відомості про їхню загальну кількість.\nНа відміну від простій, привілейована акція дає її власнику переважне право на одержання дивідендів, а також на пріо$ритетну участь у розподілі майна акціонерного товариства у випадку його ліквідації. Власники привілейованих акцій не беруть участь у керуванні акціонерним товариством.\nДивіденди акціонерного товариства ви$плачуються тільки за підсумками року за рахунок прибули, що залишається після сплати податків і відсотків за банківський кредит.\nНедоліки акціонерних товариств:\n1. мільйони дрібних акціонерів терплять банкр$утство, особливо під час економічних криз;\n2. акціонерні компанії можуть здійснювати різні фінансові махінації на фондових біржах.\n3. Договірні товариства\nЇх створюють юридичні і фізичні особи, коли вони шукають вигоду в спільні$й діяльності на ринку, однак не бажають утрачати своєї самостійності.\n4. Товариства з обмеженою відповідальністю\nЦе замкнуті товариства, що створюються об’єднанням пайових внесків. Тут акції не випускаються, дивіденди не встанов$люються, а прибуток розподіляється пропорційно до внесків засновників, що відповідають по зобов’язаннях підприємства лише величиною вкладеного капіталу. Саме це робить цю форму підприємства привабливої і зручний.\nДо початку реєстрації товариства кожен заснов$ник повинний в$нести не менш 30% свого внеску на банківський рахунок. Тільки після цього воно реєструється у виконкомі народних депутатів за місцем його перебування.\nЕкономічна воля підприємств і підприємництво. Управління підприємством у сучасних умовах\n$1) Управління підприємством, його господарська, економічна і соціальна діяльність\nДля здійснення виробничо-господарських і соціальних функцій підприємства створюється адміністративний$ апарат. Кількість підрозділів, організаційна структура підприємства, штати залежать від специфіки виробництва і визначаються самим підприємством.\nОсновним принципом керування державними підприємствами був і залишається принцип демократичного централізму. Сутність його полягає в об’єднанні централізо$ваного керуванняз наданням їмвизначеної самостійності. При умовах командно-адміністративної системи мала місце зайва централізація в керуванні, а самостійність підприємства була обмежена і носила фіктивний характер.\nВажливим принципом керуванняє єдиний посібник, тобто підпорядковані$сть керівнику всіх підрозділів підприємства, усіх членів трудового колективу. Це означає також, що керівник чи підприємства відповідного підрозділу особисто керує, організовує і відп$овідає за ефективну діяльність підприємства і його трудового колективу. Такий посібник здійснюється їм через своїх заступників і начальників відповідних підрозд$ілів підприємства (відділ кадрів, планово-економічний, юридичний відділи, бухгалтерія, канцелярія), що функціонально підкоряються тільки директору підприємст$ва.\nВід якості керуючих кадрів значною мірою залежить ефективна робота підприємства. Саме від керівника, його економічної і технічної поінформованості, уміння керувати колективом залежить успіх діяльності підприємства.\nКерування ( це владні відносини, і зміст їх визначається характером власності. У рамках своєї власності і прав власник-хазяїн самвизначає методи і систему керування. Він є монополістом стосовно керування своєю власністю. Якщо ж підприємство державне, то відповідні функції керування здійснює держава через своїх уповноважених керівників. А колекти$в при цьому є лише організованою сукупністю найманих робітників, що частково, за бажанням власника в більшій чи меншій мері можуть бути допущені до керуваннявиробництвом.\nЯкщо власником підприємства є трудовий колектив, акціонерне товариство, кооператив, $то керівники таких підприємств обираються. Вищим керуючим органом таких підприємств єзагальні збори власників майна. Виконавчі функції по керуванню кол$ективним підприємством здійснює правління.\nПравління підприємства обирається власниками майна на загальних зборах таємним голосуванням на альтернативній основі. Зі свого складу правління обирає голову і його чи заступників їхню роль виконують по черзі всі члени правління.\nНа всіх підприємствах, де використовується наймана праця, полягає колективний договір між власником і трудови$м колективом. Цим договором регулюються продуктивні, трудові й економічні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства, питання охорони праці, соціального розвитку, участі працівників у ви$користанні прибули підприємства й ін.\nТрудовий колектив розглядає і затверджує проект колективного договору, вирішує відповідно до статуту підприємства питання самоврядування трудового колективу, визначає і затверджує перелік і порядок надання працівникам підприємства соціальних пільг.\nНа всіх підприємствах показником фінансового р$езультату господарської діяльності є прибуток. Порядок використання прибули визначається власником чи підприємства уповноваженим їм органом відповідно до статуту підприємства.\nДержавний вплив на вибір напрямків і обсягів використання прибули (доходу) здійснюється через податки, податк$ові пільги, $а також економічні санкції відповідно до законодавства України.\nПідприємство самостійне визначає фонд оплати праці без обмеження його збільшення з боку державних органів. Мінімальний розмір оплати праці не може бути нижче прожиткового мінімуму, що встановлюється законодавчими актами України. Підприємства можуть використовувати тарифні ставки, посадові оклади як орієнтири для диференціації оплати праці в залеж$ності від професії, кваліфікації працівників, складності й умов виконуваних ними робіт і послуг.\nПідприємство самостійне здійснює матеріально-технічне забезпечення власного виро$бництва і капітального будівництва через систему прямих угод (контрактів) чи через товарні біржі й інші посередницькі організації України.\nПідприємство ре$алізує свою продукцію, майно за цінами і тарифами, що встановлюються чи самостійно на договірній основі, а у випадках, передбачених законодавчими актами України,( за державними цінами і тарифам. У розрахунках із закордонними партнерами застосовуються контрактні ціни, що формуються відповідно до умов і$ цінам світового ринку. На продукцію підприємств, що займають монопольне положення на ринку товарів, що визначають масштаб цін в економіці і соціальній захищеності нас$елення, допускається державне регулювання згодне з Законом України “ПРО ціни і ціноутворення”. При цьому державне ціни повинні враховувати середньогалузеву собівартість продукції і забезпечувати мінімальний рівень рент$абельності продукції, на яку вони поширюються.\nПитання соціального розвитку, включаючи поліпшення умов праці, життя, здоров’я, гарантії обов’язкового медичного страхування, страхування членів трудового колективу і їх родин, зважуються трудовим кол$ективом при участі власника відповідно до статуту підприємства, колективному договору і законодавчим$ актам України.\n2) Адаптація підприємства до ринкових відносин, підприємство і держава\nРозвиток економіки на сучасному етапі, неминучість і необхідність перехідного періоду від однієї системи господарюва$ння до іншої, трансформації адміністративної системи і механізмів керування в ринкові ставлять перед підприємствами проблеми адаптації до нових умов. Від їхнього рішення залежать влаштованість, виживання підприємств, гнучкість їхнього реагування на$ зміни зовнішніх причин, на фактори нестабільності і невизначеності, що властивому нинішньому перехідному періоду.\nТому необхідно розглянути основні проблеми, що коштують перед підприємництвом в умовах переходу до ринкових відносин, і побудувати для їхнього рішення механізми адаптації, що дозволять шляхом узгодження цілей підприємства, інтересів власника, р$ізних груп і категорій трудящих шляхом створення відповідних моделей і методів перебудови і розвитку систем підприємства забезпечити місце в ринковомусередовищі й ефективне в ньому функціонування.\nНасамперед необхідно поставити завданн$я створення таких перетворень, що б мали природний, органіч$но їм властивий характер здійснення, а по-друге ( теоретично сформульований (на рівні підприємства) загальний методологічний підхід до викорінювання застійних явищ в економіці, що лежить в основі дезинтеграцї керування і виробництва, диференціації форм власності. Визначена сутність цього підходу, що враховує монополізм виробників, що існують, сформовані ще до перехідного періоду$, особливості системи керування і господарювання, наявність фа$ктично поки ще єдиної ( державної ( форми власності, і полягає в поділі дуже великих підприємств, процесів виробництва і керування й одночасному переході до змішаних форм власності.\nВихідною позицією в мотивації перебудови і розвитку систем підприєм$ства є те, що кожна група і категорія трудящих повинна мати інтерес для досягнення цілком визначених конкретних цілей, що у сукупності забезпечують ефективне функціонування підприємства в умовах переходу до ринкових відносин і на довгос$трокову перспективу при стабільній економічній ситуації. При цьому необхідно розглянутизагальні елементи мотивації, що відносяться до всіх груп і категорій трудящих, і спеціальні, що поширюються на окремі групи і категорії.\nЕфективність роботи підприємства, усіх його систем і механізмів багато в чому визначається зовнішніми факторами, що діють на мікро$рівні. Необхідно розглянутидва блоки питань з цієї сфери, що тісно зв’язані з механізмами адаптації підприємства,( керування якістю продукції, роздержавленням і приватизацією, а також шляху і методи їхнього удоск$оналення з метою створення для підприємств середовища найбільшого сприяння.\nОсобливо важливим стає питання використання нової функції керування для промислових підприємст$в ( прогнозування. Заслуговує вивчення розроблена прогнозуюча система і прогнозні моделі технічно-організаційного розвитку, а також методологія і методика моделювання взаємозалежної стратегії розвитку технічно-організаційної й організаційно-економічної системи підприємства.\nОсно$вними питаннями, що зажадають рішення в процесі перебудови організаційно-економічної системи підприємства , є:\n— визначення моделі керування власністю підприємства і його структурних підрозділів;\n— у$творення системи обліку витрат і результатів роботи;\n— керуваннявнутр$ішньофірмовим ціноутворенням і поділом результатів господарювання.\n3) Маркетинг і менеджмент у керуванні підприємством\nПри умовах формування планомірної ринкової економіки підвищуються вимоги до керування. Це обумовлено підвищеною складністю як виробництва продукції, так і її реалізації. Якщо у виробництві товарів $беруть участь десятки, сотні, а те і більше спеціалізованих підприємств, то виникає необхідність раціонального рішення великої кількості повс$якденних практичних проблем, зв’язаних із забезпеченням підприємства кваліфікованою робочою силою, сировиною, матеріалами, вигідними ринками збуту зробленої продукції. Без спеціальних знань вирішити це широке коло проблем неможливо. З’являється особлива, відносно відособлена сфера управлінської діяльності ( менеджмент. У колишньому СРСР менеджмент розгля$дався як один з різновидів буржуазної теорії і практики, що мають метою виправдати і забезпечити подальший розвиток капіталізму.\nНайбільш повнийзміст менеджменту розкривається в його функціях:\n1. Стратегічне управ$лінське планування. Служба стратегічного планування комплектується з висококваліфікованих фахівців і займається проблемо$ю перспективного розвитку підприємства з урахуванням досягнень НТП, змін у кон’юнктурі ринку й інших факторів, що можуть уплинути на виробництво і реалізацію продукції підприємства.\n2. Функція організації керування підприємством. Ця робота$ спрямована на пошуки найбільш раціональної системи керування підприємством, на підвищення ефективності всіх управлінських ланок і в цілому всієї системи.\n3. Координаційна функція. Її завдання ( забезпечити органічну інтеграцію всіх підрозділів, спрямовану на продуктивне використання р$есурсного потенціалу підприємства з метою одержання максимального прибутку.\n4. Функція керування людьми, турбота про їхній про$фесійний ріст, створення умов і стимулів для найбільш повного використання потенційних можливостей працівників. Ця функція покладається на кадрову службу підприємства. Упровадження системи менеджменту привело до появ$и особливого прошарку людей, основною діяльністю яких єкерування. Їх називають менеджерами.\nДо останнього часу теорії керування в Україні не приділялося належної уваги. Командно-адміністративній системі це не було потрібно, кадри керування в нас ви$ходили з партійно-державної номенклатури. Такий підхід до командного господарськогокорпуса заподіяв велику шкоду виробництву і став однієї з причин кризи в економіці. Тепер у зв’язку з переходом до ринкової економіки, створенням колективних, акціонерних підприємств виникла гостра необхідність у мене$джерах.\nЩе однієї із систем керування підприємством є марке$тинг. Маркетинг передбачає ретельний аналіз процесів, що відбуваються на ринку, для прийняття господарськихрішень: що робити, у якій кількості, для кого, за якою ціною продавати і т.д. при умовах, коли пропозиція товарів перевищує попит на них, важливо знайти нові можливості для розширеннявиробництва і збуту зроблених товарів. Маркетинг перетворився в науку вивчення ринку, шляхів стимулювання попиту на продукцію, що робить підприєм$ство.\nПоява маркетингу обумовлена об’єктивними потребами висок$орозвиненої бездефіцитної економіки. Необхідність маркетингу почувається при умовах насиченості ринку товарами, коли виробництво вже не може розвиватися без знання попиту на конкретний вид продукції.\nОсновним завданням стратегічного маркетингу є пошук так називаної ринкової “ніші”, під якою мають через можливіс$ть збуту продукції звизначеними функціональними і споживчими особливо$стями в рамках конкретного ринкового сегмента, тобто продукції, призначеної для конкретних груп споживачів. Це дає підприємству істотні переваги в порівнянні з конкурентами (сегмент ( визначена частина продажу відповідного товару в загальній структурі товарообміну).\nУ процесі роз$робки стратегії маркетингу зважуються три головних завдання:\n1. Здійснюється вибір сегмента ринку, у рамках якого буде діяти підприємство.\n2. Визначаються основні способи і методи, що забезпечують високу конкурентноздатність продукції підприємства.\n3. Визначаються оптимальні терміни діяльності підприємства на да$ному ринку, виходячи з прогнозування перспективного прогнозування попиту.\nВивчення досвіду маркетингу має важливе значення для економіки України, хоча на перший погляд може показатися, що при умовах кризи він не $потрібний. Насправді навіть за таких умов досвід країн з розвитий ринковою економікою $у вивченні попиту населення і методів його задоволення важливий як зараз, так і в майбутньому. У сучасній економіці підприємства змушені займатися маркетингом. Змушує їх це робити конкуренція, боротьба за виживання.\n4) Економічні проблеми підприємництва і шляху їх рішення\nУ ході нового етапу економічної реформи, що почався, в Україні особливо важливим стає вишукування додаткових резерв$ів підвищення ефективності господарського механізму, уживання кардинальних заходів по створенню умов для виходу країни з кризової ситуації. Пош$ук же найбільш прийнятних для України методів оздоровлення економіки в першу чергу приводить до необхідності звернутися до світового досвіду рішення ци$х проблем.\nСеред цілого ряду різноманітних факторів економічного росту найбільш значним вважають умілу реалізацію підприємницького потенціалу громадян країни, ефективне використання в економі$чному механізмі самостійної господарської ініціативи людини, визнання підприємництва незамінною силою господарської динаміки, конкурентноздатності і суспільного процвітання.\nДля активізації зусиль у цьому напрямку і більш повного розуміння всього комплексу наявних проблем насамперед необхідно зупинитися на теоретичному аспекті проблеми підприємництва. Незважаючи на $велику кількість робіт з даної теми, дотепер чіткого, з$аснованого на науковій теорії, однозначного визначення поняття підприємництва ще не склалося. Існуючі на сьогодні концепції характеризують підприємництво в трьох напрямках:\n1) приступність різних видів ресурсів і можливість ними розпоряджатися з метою одержання прибутку при постійній наявності фактора ризику і невизначеності кінцевого результату діяльності;\n2) ефективне керування й організація в$иробничого процесу з постійним і широким використанням нововведень;\n3) особливе новаторське, творч$е поводження суб’єкта, що хазяює, його заповзятливість, що єрушійної силоміць економічного процесу.\nОсновна ж умова можливості існування підприємництва вчені і практики бачать у створенні конкурентного середовища і надання економічної волі суб’єкту господарювання. Уже таке розуміння суті проблеми дозволяє пояснити важливу особливість розвитку$ сучасної світової економіки – усе більш зростаючу роль малого бізнесу. Його якісними критеріями є:\n— перевага приватної власності на засоби виробництва;\n— юридична $й економічна незалежність у прийнятті рішень;\n— спрощена система керування;\n— професійна взаємозамінність працівників;\n— особиста участь власника в керуванні підприєм$ством;\n— ініціативний, пошуковий характер діяльності.\nНеважко помітити, що принципи діяльності цих фірм близькі характеристиці підприємництва. Дійсно, практично повсюдно відбувається ототожнення підприємництва з$ малим бізнесом, широке використання у вітчизняній науці і практиці терміна “мале підприємництво”.\nОчевидна і причина цього явища – широке поширення підприємництва в сферах малого бізнесу. Саме цей сектор економіки представляє найбільш ефективну систему добору талановитих і заповзятливих людей, дозволяє створю$вати необхідну атмосферу конкуренції, сприяє швидкому рішенню цілого ряду проблем, що $не можуть бути дозволені більш великими господарськими структурами.\nКонкуренція – це основнаумова, при якому працюють ринкові механізми, що генерують цінові сигнали, що породжують стимули, що формують ринковий достаток, розмаїт$ість асортименту і висока якість товарів і послуг.\nУкраїні, як і іншим країнам з перехідною економікою, у спадщину від радянської державно-монополістичної системи дісталася сукупність відносин між підприємствам$и, не сумісна з конкурентним середовищем. У системі, заснованої на загальному одержавленні власності і надцентралізації, значно переважали великі і найбільші підприємства. У колишньому СРСР підприємства з чисельністю працюючих понад 1000 чол. робили майже 3/4 усієїпромислової продукції, концентрували 80% основних промислово-виро$бничих фондів, споживали більш 90% всієї електроенергії. Такий рівень конце$нтрації був адекватний планово-директивній системі, теорія і практика якої виходила з представлення про економіку як єдиному комплексі. Малою кількістю великих підприємств зручно керувати, установлювати їм планові завдання і нормативи, розподіляти між ними ресурси, призначати і зміщати керівників і т.д.\nМонополізм планово-директивної системи – ц$е, головним чином, відомчий монополізм, природа якого, по суті, не зв’язана з розмірами підприємств і їхнь$ою кількістю. Тим часом, руйнування відомчого монополізму саме по собі аж ніяк не формує конкурентного середовища, оскільки в більшій частині галузей залишається високий рівень концентрації виробництва, тобто перевага невеликої кількості великих підприємств. Відбувається лишедеяк зрушення в структурі монополізму (монополізм ві$домчий витісняється монополізмом підприємств. По своїх негативних наслідках останній нітрохи не краще відомчого монополізму. Навпроти, якщо відомчий монополізм залишає деякі можливості контролю над надмі$рними “апетитами” підприємств-монополістів, то монополізм підприємств у його чистому виді породжує ціновийбезлад, створює можливість “пригорнути до стінки” покупців у $змісті асортименту продукції і її якостей, відкладати на невизначений час технологічне відновлення виробництва.\nЗвичайно, конкурентне середовище може бути створена і при цих умовах на основі лібералізації зв’язків із зовнішнім ринком, зокрема за рахунок ослаблення митних обмежень для закордо$нних товарів, що надходять на внутрішній ринок, з одночасним посиленням контролю за їх якістю. Але такий шлях формування конкурентного середовища при найглибшій економічній кризі надзвичайно небезпечний. Створена в такий спосіб конкурентне середовище здатне лише підсилити дію сил, що$ руйнують національну економіку. Не можна не враховувати, що товари, вироблені на більшій частині українських підприємств, у порівнянні з товарами світового ринку неконкурентоспроможні. Більшість українських підприємств цієї конкуренції не витримає, що може збі$льшити і без того їхній скрутний стан.\nІснує думка, що рішення даної проблеми лежить у технологічному відновленні виробництва, що повинне зроби$ти продукцію підприємств конкурентноздатної. Однак і це рішення представляється сумнівним насамперед через умови йог$о виконання. Галопуюча інфляція робить інновацію малоймовірної, оскільки нормальна підприємницька діяльність не здатна дати необхідні засоби для інвестицій. Сумнівно також одержання засобів для цієї мети ззовні, оскільки умови тієї ж інфляції і нестабільності економіки України змушують інвесторів шукати такі приміщення капіталу, що здатні давати негайну віддачу, тим часом я$к вкладення у виробництво завжди сполучені зі значним періодом часу і ризиком.\nАле навіть якщо великим підприємствам і вдається обнови$ти технологію, у багатьох випадках вони приречені залишатися неконкурентоспроможними на світовому ринку. Це обумовлено не в останню чергу особливостями їхньої структури, що склалася в умовах командно-$адміністративної системи.\nПідприємства (у першу чергу великі, але не тільки вони) створювалися за принципом максимально замкнутого комплексу підрозділів. Це диктувалося реальними умовами діяльності підприємств і було узаконено нормативними актами, що регулюють їхні типові структури. Склад підрозділів основно$го виробництва формувався таким чином, щоб звести до мінімуму залежність підприємств від постачальників. На кожнім підприємстві створювалася широка номенклатура підрозділів допоміжного й обслуговуючого виробництв. Апарат керування, як правило, уключав численні відділи, групи, бюро,$ лабораторії.\nТакий підхід до формування структури підприємств диктувався не тільки прагненням максимально обмежит$и зв’язку через міжвідомчі бар’єри, але і тим, що оплата послуг сторонніх організацій, як правило, обходилася дорожче в порівнянні з витратами на зміст своїх відповідних підрозділів. Крім того, такому підходу до формування структури підприємств сприяв і прийнятий порядок оплати праці керівників у залежн$ості від категорії підприємств.\nНа цю структурну особливість “традиційних” підприємств ринкова економіка відреагувала визначеними тенденціями. Протягом останнього років у країнах із сучасною ринковою економікою$ проглядається виразне прагнення підприємств дистанціюватися від багатьох функцій, що виконувалися раніше їхніми внутрішніми підрозділами, у першу чергу такими, котрі відріз$нялися пульсуючими навантаженнями. Саме за рахунок цього фактора скорочується число промислових гігантів і , разом з тим, зростає кількість малих підприємств. Усупереч теоретичній догмі про невідворотність процесу концентрації виробництва, середні розмі$ри підприємств виявляють явну тенденцію до зменшення.\nЦей процес робить ринкову економіку біл$ьш динамічної, мобільної, сприйнятливої до інновацій, підвищує її здатність оперативно реагувати на ринковий попит і його зміни. Разом з тим зростаюча частина підприємницького ризику переноситься на малі підприємства, а робота великих підприємств, що залишаються фундаментом ринкової економіки і її екс$портного потенціалу, стає більш стійкою. Особливо слід зазначити, що розвиток малого підприємництва супроводжується розширенням конкурентного Середовища, вторгненням конкуренції в сфери, що раніш були предста$влені неконкурентними відносинами внутрішніх підрозділів підприємств.\nЗвичайно, характеризуючи зростання ролі малих підприємств у ринковій економіці, варто враховувати не тільки їхнє значення у всій інфраструктурі підприємств, але і соціальну сторону процесу, зокрема, роль м$алих підприємств як фактора зміни структури власності, як регулятора зайнятості населення і взагалі як буферної зони ринкової економіки, здатної зм’якшувати наслідку структурних зрушень, що відбуваються в ній.\nМожуть бути названі різні варіанти процесу утвореннямережі малих підприємств, що виконують фун$кції формування інфраструктури у всій сукупності підприємств. Насамперед, ма$лі підприємства можуть створюватися шляхом відбруньковування підрозділів, від є виділення з більш великого підприємства з наданням їм відповідних прав (юридичної особи, відкриття розрахункового рахунка, самостійного балансу і т.п.). При цьому мале підприємство одержує можливість самостійно формувати портфель замовлень, що ставить його доходи в пряму залежність від резуль$татів власної діяльності. Однак на цьому шляху неминучі численні проблеми і труднощі. Зо$крема, вони зв’язані з формуванням власності на майно малих підприємств, з матеріально-технічним забезпеченням виробництва і , отже, розподілом і використанням його доходів. Ці проблеми не зникають і в тому випадку, якщо створення малих підприємств здійснюється на основі передачі майна в оренду.\nСтворення малих підприємств шляхом їхнього відбруньковування від більш великих може бути зв’язане з акціонуванням ( наприклад, шляхом додання підрозділам форм невеликих акціонерних компаній, акції яких можуть поширюватися як серед трудового колективу п$ідприємства (великого і малих), так і через вільний продаж. Але при будь-яких варіантах відбруньковування залишається головна проблема. Одержуючи самостійність з рук $великого підприємства, малі підприємства стають незалежними суб’єктами ринкових відносин. Тому неминуче виникає питання, наскільки ці знову утворені суб’єкти виробничої діяльності здатні надій$но і якісно виконувати свої функції як елементи інфраструктури інших підприємств, у тому числі стосовно тих, від яких вони відокремилися, а також ( у що обійдуться їхня продукція і послуги підприємствам, що залишилися без відповідних підрозділів.\nВідзначена вище проблема виникає через те, що сам по собі спосіб створення малих підприємств на основі дезинте$грацї більш великих не здатний створити конкурентне середовище і, отже, механізми, що роблять вплив на діяльність малих підприємств, якість їхньої продукції і послуг, а також на ціни їхньої реалізації. Саме це пояснює невдачі багатьох спроб формування малих підприємств на зазнач$еній основі. Були випадки, коли виділення зі складу великих підприємств ряду малих не тільки не принесло успіху, але і стало додатковим фактором скорочення випуску продукції, зниже$ння її конкурентноздатності.\nПравильні висновки під$казує досвід великих компаній у країнах з розвитий сучасною ринковою економікою. Відомо, наприклад, що підприємства такої найбільшої компанії, як “Дженералмоторс”, обслуговують 32 тис. постачальників, що утворять її інфраструктуру (в основному у виді малих підприємств). Продукцію компанії реалізують 11 тис. самостійних дилерів, що діють у багатьох кра$їнах. Такі ж дані можуть бути приведені по компаніях Японії ( електронним, автомобільним, будівельним і іншої. Характерною рисою таких систем є мобільність складу і структури малих підприємств. Значна їхня частина існує лише нетрива$лий час, а потім чи зникає змінює рід діяльності. Разом з тим виникають нові малі підприємства, що пропонують свою продукцію і послуги. А в підсумку системи, що включають великі, середні і малі підприємства, функціонують стійко й у відповідності з ринковою кон’юнктурою, що складається.\nЗ викладеного випливаєвисновок, що на$ основі одного лише оточкування н$е можна створити системи, що оптимально сполучать підприємства різних розмірів і різних функцій. Однією з найважливіших умов виходу України на рівень конкурентноздатності з підприємствами далекого зарубіжжя є створення найбільш сприятливих умов для формування такої маси малих підприємств, що у своїй сукупності здатні виконувати функції інфраст$руктури на конкурентній основі.\nЦе повинно бути малі підприємства із широким діапазоном соціальної орієнтації, розмірів і роду діяльності. Це можуть бути підприємства з мінімальною чисельністю найманих робітників і без найманих робі$тників узагалі ( сімейні підприємства. Малі підприємства можуть спеціалізуватися на виготовленні щодо нескладних елементах виробів, склад і номенклатура яких змінюються в$ідповідно до вимог ринку. Необхідні Україні також підприємства, що на договірній основі здійснюють технічне обслуговування і ремонти устаткування, обчислювальної техніки, приладів і апаратури.\nУся ця велика зона малого бізнесу повинна бути такий, щоб усі підприємства, і в першу чергу великі і середні, мали можливіс$ть вибору постачальників і партнерів, продукція і послуги яких відрізняються високою якістю, надійністю і ста$більними цінами, доводячи тим самим переваги даної системи в порівнянні з поруч підприємств замкнутого комплексу, що дісталися в спадщину від командно-адміністративної системи. Природно, створення такої мережі малого бізнесу ви$магає визначених матеріально-технічних, фінансово-кредитних і організаційних передумов.\nДодання процесу створення малих підприємств масового характеру веде до виникнення зони малого бізнесу, здатної успішн$о входити в інфраструктуру підприємств. Тим часом, в Україні цей процес зіштовхуєтьсяз багатьма труднощами і проблемами.\nЗа останні роки, зокрема, тут відбулися в цілому сприятли$ві зміни в механізмі створення нових підприємств, у тому числі малих. Значно спрощений порядок проходження документів, зв’язаних з одержанням дозволів на підприємницьку діяльність. Це привело до істотного скорочення необхідн$их для цього термінів. Якщо раніш були потрібні численні візи посадових осіб, що затягувало час оформлення документів на багато тижнів і навіть місяці, то тепер цей час скоротився до декількох днів, а граничні терміни оформлення практично обмежені лише частотою засідань комісій виконавчих органів влади, що дають остаточне рішення. Правда, слід зазначити завищені труднощі і складність заповнення необ$хідних документів. Але ці труднощі легко переборні, оскільки виникли фірми, за порівняно невелику плату, що беруть на себе весь процес оформлення.\nПри всім цьому, однак, залишаються численні фактори, що пере$шкоджають розвитку малого підприємництва як особливої буферної зони ринкової економіки. $Причому в першу чергу це відноситься до сфери виробництва і тієї її частини, що здатна виконувати функції інфраструктури підприємств. Зовсім недостатня інтенсивність цього процесу. Разом з тим у його напрямках спостерігаються явні деформації, щ$о не відповідають потребам формування сучасної ринкової економіки.\nДіючий порядок створення підприємств носить (як і колись) дозвільний характер. У законодавчих актах перераховані види дія$льності, щодо яких дозволене створювати підприємства. У результаті, якщо той чи інший вид діяльності не передбачений у переліку дозволених, тобто він єнеординарним, апарат виконавчих органів владиодержує широкі можливості для необґрунтованих заборон. Тим часом, сутності ринкової економіки відповідає така форма нормативних актів, коли перелічуються заборонені види діяль$ності.\nСтворенню нових підприємств, у тому числі і малих, перешкоджає практика стягування збор$ів, зв’язаних з оформленням документів і дозволів. Плата за дозволи носить різноманітний характер. Необхідно платити як за дозвілзайматися підприємницькою діяльністю взагалі, так і за право займатися кожним видом діяльності особливо. Усі ці внески в остаточному підсумку $збільшують витрати підприємств, скорочують їхні доходи і прибуток.\nОсобливо слід зазначити, що на шляху розвитку підприємництва в Україні коштує діючий порядок оподатковування підприємств. Формально відповідно до цього порядку податком обкладається лише прибуток підприємств. Причо$му розмір податку складає 30%, що відповідає прийнятому в ринковій економіці представленню про оптимальний рівень оподатковувань прибули. Але це ( лише оманна видимість. Підприємства зобов’$язані включати у свої витрати відрахування в різні фонди (їхній п’ять), що, по суті, є частиною доданої вартості. Тим самим рівень витрат істотно завищується, а прибуток відповідно скорочується.\nТакий порядок оподатковування містить у собі глибоке внутрішнє протиріччя. Воно припускає відсутність конкурентного середовища, монопольне$ положення суб’єктів ринкової економіки, їхняздатність установлювати ціни на витр$атній основі, тобто, по суті,( поява непрацюючих механізмів ринкового ціноутворення. Якби ті ж підприємства діяли в нормальних ринкових умовах, у яких ціни встановлюються не на витратній основі, а як рівноважні ціни механізму ринкової конкуренції, то напевно велика частина підприємств стала б збиткової, утратила б головний мотив і основу своєї діял$ьності ( прибуток. У реальних економічних умовах України монопольне завищення$ цін не стільки розоряє діючі підприємства, скільки перешкоджає створенню нових і, що особливо істотно, неминуче веде до скорочення виробництва через невідповідність купівельної спроможності населення рів$ням цін.\nПрийнята в Україні система оподатковування прибутку і відрахувань, що включаються у витрати, не тільки гальмує розвиток підприємництва, але і деформує його напрямку. Вільний капітал явно уникає сфери виробництва товарів і послуг, де необхідні відносно великі первісні капітальні вкладення з проблематичними перспективами окупності. Він спрямовується головним чином у торгов$о-посередницьку діяльність. Показово, що в цю же сферу переважно кинулася і зареєстрована індивідуальна трудова діяльність, значна частина якої має у своїй основі вояжі так званих “човників”.\nУ сучасній ринковій економіці податкові важелі вважаю$ться найбільш ефективним інструментом її ре$гулювання. В Україні ж ці важелі, по суті, практично не використовуються ні для розвитку підприємництва, ні для регулювання його напрямків. В даний час нові підприємства, у тому числі малі, не одержують прав на податкові пільги. Відсутні диференціація рівня податків із прибутку$ і розміру відрахувань у залежності від видів і напрямків підприємницької діяльності, а також від використання прибули. Немає знижок з податків, якщо прибуток використовується для створення нових робочих місць, технологічного відновлення виробництва і т.д. $(відзначимо, що ці й інші податкові пільги були скасовані на початку 1995 р.). Відсутня така форма державної підтримки малих підприємств, як піль$гові умови їхнього кредитування (наприклад, шляхом забезпечення державних гарантій банкам, що надають кредити на створення підприємств і розвиток підприємницької діяльності).\nШирокий, і притім регульований процес розвитку підприємництва, особливо в сфері малого бізнесу, стає можливим у його синхронному зв’я$зку з виходом національної економіки з кризового стану на основі приборкання інфляції і введення стабільної національної грошової одиниці. Лише на такі$й основі розвиток підприємництва здатний зупинити падіння виробництва і валового національного продукту, домогтися їхньої стабілізації, а потім і росту.\nМасове підприємництво вимагає підготовки людей, здатних до цього роду діяльності. Така задача повинна зважуватися на всіх рівнях утворення і навчання. Повинна формуватися і законодавча база, що регулює відносини, зв’язані$зі створенням і функціонуванням малого бізнесу, що забезпечує його захист від монопольних структур, сваволі чиновників і рекету.\nУ свою чергу, створювана на державному рівні програма повинна бути заснована на науково розроблених концептуальних побудо$вах розвитку підп$риємництва в окремих сферах і областях економіки. Тільки такий підхід може допомогти уникнути великих помилок у процесі створення системи підтримки малого бізнесу, гарантувати послідовність її формування і забезпечити практичну реалізацію всіх її елементів.\nСві$товий досвід розвитку малих підприємницьких структур указує на те, що найбільша їхня ефективність досягається в умовах існування приватної форми власності. Формування її правової бази в Україні повинне передбачати ряд мір:\n— удосконалювання законодавчих ак$тів, що регламентують масову приватизацію;\n— установлення довгострокової перспективи розвитку приватного підприємництва, твердження права спадкування і продажі власності;\n— надання надійних політико-адміністративн$их гарантій від неправомірних зазіхань на власність з боку держави, інших фізичних і юридичних осіб.\nОсобливаувага необхідно звернути на той факт, що в нормативних актах по регулюванню підприємництва існує деяка невиз$наченість у розумінні термінів “мале підприємство”, “мале підприємництво”, “малий бізнес”, недостатнє розмежування організаційної, організаційно-правової й організаційно-економічної форм господарської діяльності. У світовій практиці переважне біль$шість малих підприємств ( це юридично і фінансово самостійні, незалежні, невеликі по чисельності зайняті фірми, засновані на приватній власності одного чидекількох громадян, що бе$зпосередньо керують і працюють на своєму підприємстві. Тільки зазначені якості дозволяють відносити такі форми до малого бізнесу і дають їм право на значну підтримку з боку держави.\nГоловною пробле$мою для малого підприємства є труднощі з фінансуванням. Відсутність достатнього капіталу в більшості населення, складність, невигідність, а іноді і неможливість одержання позикових засобів гальмують розвиток малого бізнесу. Задача держави — створити передумови, що стимулюють вкладення інвестицій і підприємницької енергії в даний сектор економ$іки.\nСеред безлічі завдань, які потрібно вирішити Україні при виході з економічної кризи, центральне місце займають стабілізація і збільшення виробни$цтва, нормалізація товарно-грошових відносин. Шляху стабілізації і зростання ефективності економіки нашої країни полягають у її переході до нового стану ( демократ$изації і ринковим відносинам, що підтверджуються багаторічним досвідом розвитих країн світу. Але перехід від централізованої системи господарювання до ринкових відносин виявився набагато складніше, ніж представлялося. Новосформований і ще незрілий апарат (законо$давчий і виконавчий) державноївлади не зумів вчасно сформувати політичну й економічну моделі формування нового демократичного суспільства, механізм переходу до ринкових відносин.\nВироблені на підприємствах України товари йдуть як на внутрішній, так і на зовнішній ринок, а валютний в$иторг від їхньої реалізації за рубежем не попадає в країну. Так, у 1992 році українські підприємства поставили Росії товари на суму близько 900 млрд. руб., а на їхні рахунки в банках України не надійшло жодного карбова$нця. Це суперечить законам ринку і може бути виправлено, якщо зовнішньоекономічна діяльні$сть підприємств буде регулюватися державою.\nСеред цілого ряду різноманітних факторів економічного росту України найбільш значним є вміла реалізація підприємницького потенціалу громадян країни, ефективне використання в економічному механі$змі самостійної господарської ініціативи людини, визнання підприємництва незамінною силою господарської динаміки, конкурентноздатності і суспільного процвітання.\nСтає очевидним, що ведуча роль у формуванні сприятливого середовища для розвитку підприємництва і малого бізнесу належить державі. Малі підприєм$ства об’єктивно по своїй природі, особливо на першому етапі свого розвитку, знаходяться в гірших конкурентних умовах на ринку в порівнянні з більш великими й об’єктивно вимага$ють відповідної підтримки. Тому створення розгорнутої і всебічної системи державної підтримки малого підприємництва є найважливішою умовою його успішного розвитку. Найбільша ефективність такої системи може бути досягнута тільки на основі комплексної державної програми розвитку малого бізнесу, що враховує всі аспекти і сторони успішного функціонування малих підприє$мств у різних сферах діяльності.\nСписок використовуваної літератури\n1) Абрамов В. Підприємства, малий бізнес і ринкова конкур$енція // Економіка України.-1995.-№11.\n2) Баранов Я. Підприємство в системі регіонального управління // Економіка України.-1994.-№10.\n3) $Вернодубенко В. Малі підприємства // Київський вісник.-1995.\n4) Гончарова Н. Адаптація підприємства до ринкових відносин // Економіка України.-1994.-№12.\n5) Єременко В., Хальзєв Б. Робоче місце й ринок праці // Економіка України.-1995.-№6.\n6) Заботіна$ Р. Внутрішньогосподарська інфраструктура підприємств // Економіка України.-1994.-№3.\n7) Закон України “Про підприємництво” // Відомості Верховної Ради УРСР.-1991.-№14.\n8) Закон України $“Про підприємства”.\n9) Карсекін В. Мале підприємництво: проблеми й перспективи // Економіка України.-1995.-№10.\n10) Управління якістю як фактор конкурентноздатності // Еко$номіка України.-1996.-№1.\n11) Ковальов О. Регулювання відносин власності в Україні й ефективність функціонування оре$ндних підприємств // Економіка України.-1995.-№4.\n12) Конспект по економічній теорії.\n13) Механізм управління підприємством // Економіка України.-1993.-№12.\n14) Мочерний С. Основи економічної теорії. – Тернопіль, 1993.-тема №7.\n15) Потьомкін Л. Організація нормування й оплати праці на підприємствах в умовах переходу до ринкової економіки // Економіка України.-1994.-№12.\n16) Рожков С. Підприємництво сьогодні й завтра // Комерсант України.-1995.-№6.\n17) Рудченко О. Оцінка процесів перетворення власності в промисловості України // Економіка України.-1994.-№9.\n18) Цивільний кодекс України. – Київ, 1992.