Особисті права громадян: Вище було вже пояснено, що права громадян у ставленні до\nВище було вже пояснено, що права громадян у ставленні до державної\nвлади можуть бути зведені до двох категорій: 1) особисті права, які належать\nгромадянам, як окремим особам, підлеглим державної влади; ними визначається\nставлення особистої свободи до влади, 2) політичні права, що належать громадянам,\nяк учасникам влади. Розглянемо спочатку першу.\nПідкоряючись державної влади, особиста свобода піддається необхідним\nобмеженням, яких визначення залежить від самої верховної влади. Але разом\nз тим, оскільки свобода в державі повинна бути огороджена від свавілля, то\nтут установляются відомі законні гарантії для осіб, які вважають межі\nДавні народи мало звертали уваги на особисті права. Громадянське суспільство,\nстановить область особистої діяльності людини, не виділялося ще, як\nокремий союз; особі поглиналося державою. Тому і свобода полягала\nголовним чином у праві участі громадян в державному управлінні. Однак\nвже в давнину заяву: "я римський громадянин" (civis Romanus sum) обгороджувало\nобличчі від свавілля влади. У середні століття, навпаки, приватне початок отримало\nне тільки повне, але і переважаючий розвиток; громадянське суспільство, в свою\nчергу, поглинуло в собі державу. Внаслідок цього, особисті права розширилися\nна шкоду державної влади. Вони доходили до самоуправства, вищим вираженням\nякого було право приватних воєн. З тим разом, особистий свавілля сильного\nрозвивався на шкоду слабких і вів до пригнічення останніх. Тільки в новий час\nдержава знову зайняло належне йому верховне місце в громадських\nсоюзах, що не поглинаючи проте в собі громадянського суспільства, але залишаючи йому відносну\nсамостійність. Тому, тільки в новий час можливе визначення належної\nкордони між личною діяльністю і вимогами держави. Тут можливе\nта забезпечення особистих прав, при підпорядкуванні їх державі.\nОсобисті права громадян суть: 1) особиста свобода; 2) недоторканність будинку,\nпаперів і листів; 3) свобода і недоторканність власності; 4) свобода промислів\nі занять; 5) свобода совісті; 6) свобода слова, що містить у собі також\nсвободу викладання і свободу друку; 7) свобода зборів і товариств;\n8) право прохань. Останні три види мають значення не тільки приватне, але\nй політичне. Усне і друковане слово, зборів, товариства і прохання\nможуть бути знаряддями політичної діяльності, засобом впливати\nна владу. Тому вони складають перехід до прав політичним. Що стосується\nдо свободи совісті, то вона перебуває в тісному зв'язку з відношенням держави\nдо церкви, а тому зручніше може бути розглянута сукупно з останнім.\n1. Особиста свобода. Вона містить в собі дві сторони: 1) свободу від приватної\nзалежності; 2) огородження від довільних стиснений з боку державної\nПриватна залежність однієї особи від іншого має три головні форми: 1)\nрабство; 2) кріпацтво; 3) стан зобов'язаних. Рабство є повне\nзаперечення всяких прав у підвладного особи; в кріпосному стані за підлеглим\nвизнаються громадянські права, але він полягає в повній залежності від пана;\nнарешті, зобов'язані, користуючись личною свободою, несуть тільки певні обов'язки\nна користь власника.\nРабство було загальним явищем в давнину. Права міг мати тільки громадянин,\nяк член держави. Люди, приречені на фізичну працю, мали призначення\nнижчу, службове. Вони ставилися на ряду з робочою худобою. Раб вважався річчю,\nкоторою господар міг розпоряджатися в сваволі. Але така залежність суперечить\nприроді людини, як морального істоти, що вимагає до себе поваги і\nвизнання своїх прав. Тому, вже стародавні Стоїки, а за ними і римські юристи,\nвизнавали рабство противним природному закону. Християнство ще більш\nзатвердило повагу до людської особистості; проповідуючи любов до ближніх, воно\nзнищило всякі моральні відмінності між людьми. Під впливом цих начал,\nу християнських народів рабство поступово зникло і замінилося кріпаком\nстаном. За підвладними визнані були людські права. Однак, в нове\nчас, в Америці встановилося повне рабство Негров. Причина полягала в\nрозходженні рас. Негри, менш здібні до духовного розвитку, змушені до\nфізичних робіт, занадто важким для Європейців. Подібно древнім робочим,\nвони ставилися на ряду з робочою худобою. Але яка б не була нижча здатність\nчорного племені, заперечення у нього всяких людських прав є приниження людської\nгідності. Воно не спільно з моральним розвитком християнських народів.\nТому, скасування невільництва в Сполучених Штатах не можна не визнати великим\nуспіхом людської громадянськості, хоча воно коштувало потоків крові і своїми\nполітичними наслідками породило в невільницьких штатах нездоланні труднощі.\nКріпосне стан виникло ще в Римській Імперії, внаслідок прикріплення\nпоселенців, або колонів, до землі; але повний його розвиток належить середньовічному\nпорядку. Відсутність державних почав веде до підпорядкування слабких сильному;\nале так як, внаслідок впливу християнства, за підвладними визнавалися\nлюдські права, то замість рабства встановилося кріпосне стан. Воно\nвтрималося і при виникненні нової держави, яке в перший період\nсвого розвитку влаштовувало свій власний організм, залишаючи цивільне\nсуспільство в тому вигляді, як воно вийшло з середньовічного побуту. Якщо, з одного боку,\nпроявлялися визвольні прагнення, то з іншого боку, в ім'я вимог\nпорядку, держава іноді посилювало навіть приватне підпорядкування, накладаючи на\nвсіх загальне тягло. Так було в Росії, де новий суспільний лад заснувався\nна примусових обов'язках всіх станів. Дворяни зобов'язані були постоянною\nслужбою державі, в замін чого селяни надійшли в кріпосну залежність\nдо дворянам. Але й така приватна залежність суперечить, як початку людського\nсвободи, так і вищим вимогам держави. Кріпосне право установляет\nвлада однієї приватної особи над іншим; між тим, цивільна влада, по\nсуті своєму, має характер громадський, а не приватний, а тому не може\nбути надбанням приватної особи. Влада над громадянином може належати тільки\nдержаві та її органам. Кріпосне право являє змішання приватних\nвідносин з громадськими, громадянського союзу з державною. Це і становило\nсуттєву рису середньовічного порядку, який зберігався і в новий час,\nпоки держава не встигла влаштувати цивільні відносини на підставі нових\nпочав. Вища розвиток державного життя веде, як ми бачили, до розмежування\nобох областей: у громадянському суспільстві установляется свобода особи, що охороняється\nзаконом; влада ж над особою присвоюється єдино органам держави.\nСтан зобов'язаних почасти виникло також з середньовічного порядку;\nвоно становить перехід від кріпосного стану до повної свободи. У середні\nстоліття сильний не завжди міг цілком поневолити собі слабкого; останній, при\nсприятливих обставин, мав можливість відстояти частину своїх прав.\nТоді він брав на себе тільки відомі, певні обов'язки, а в\nіншому залишався вільний. Іноді приватна розкріплення відбувалося і під\nвпливом релігійних прагнень пана. Подібне ж відношення установляется,\nколи держава має на увазі дозвіл кріпосної зв'язку. Воно спочатку перетворює\nневизначену залежність в певну і потім вже йде до повного розкріпленню.\nЦе-вельми багатоскладовий, а іноді і довготривалий процес законодавства,\nв якому стан зобов'язаних грає роль перехідної форми до повної свободи.\nАле звільнившись від приватної залежності, обличчі залишається підлеглим державі,\nі тут його особиста свобода піддається численним утрудненням і обмеженням\nв ім'я вимог громадського порядку. Вони можуть доходити навіть до повного\nпозбавлення волі, яке буває законно і необхідно, наприклад при скоєнні\nзлочину або навіть на увазі простого підозри. Влада в багатьох випадках\nповинна мати право арешту, інакше вона не в змозі виконати свої обов'язки\nі охороняти громадський порядок і безпеку. Однак, з іншого боку,\nі особиста свобода повинна бути огороджена від свавілля. Звідси постанови\nзакону, які, втілюючи владу більш-менш широкими повноваженнями, мають\nразом з тим на увазі дати особі належне забезпечення.\nПодібні постанови зустрічаються вже в середньовічних хартіях. У першому\nпам'ятнику англійської свободи, у Великій Хартії, постановлено, що ніякої\nвільна людина не повинен бути арештований і поміщений у в'язницю інакше, як\nпо суду рівних або за законом землі. І у пізніший час питання про право арешту\nбув одним з істотних пунктів в розвитку англійської конституції. Боротьба\nза гарантії проти довільних арештів тривала кілька століть і привела\nнарешті до діючого нині закону habeas corpus, зміст якого буде\nвикладено нижче. У нових європейських конституціях точно також постійно постановляється,\nщо громадянин не може бути переслідуваний і затриманий інакше, як за законом і в\nвипадках, визначених законом. І у нас, в Статуті Кримінального Судочинства\n(ст. 8) постановлено, що "ніхто не може бути ні затриманий під вартою інакше,\nяк у випадках законом певних , ні содержан в приміщеннях, невстановлених\nна те законом ".\nАрешт може бути троякого роду: 1) поліцейське затримання на вимогу\nгромадської безпеки, наприклад затримання бродяг, п'яних, божевільних;\n2) попереднє затримання поліцією або навіть приватною особою у разі вчинення\nзлочину; 3) формальний арешт за приписом суду.\nГоловна гарантія проти довільних арештів полягає в тому, що громадянин\nставиться під захист суду. Поліції не можна відмовити в праві затримання; але затриманий\nповинен бути в відомий термін представлений суду, який постановляє вже остаточний\nвирок про арешт. Так, в Англії, поліцейський (constable) може не тільки\nзаарештувати всякого, коїть при ньому злочин, але він в праві затримати\nобличчі і по простому підозрою, і за це він не піддається відповідальності,\nнавіть якщо б відкрилося, що злочин зовсім не було вчинено. При застіженіі\nна місці злочину або при переслідуванні загальним криком (hue and cry), навіть\nчастное особі уповноважується заарештувати іншого за підозрою; але тут треба\nдовести, що злочин дійсно було скоєно і що підозра була\nгрунтовно. Право поліції затримати особі при застіженіі на місці злочину\nабо переслідуванні загальним криком визнається і в інших законодавствах; але\nв цих випадках, також як і при чисто поліцейському арешт, вимагається подання\nзатриманого в суд, у встановлений термін, наприклад по прусському законом і за\nнинішньому імперському, не далі як на наступний день після затримання. У нас,\nв Статуті Кримінального Судочинства (ст. 254) обчислені випадки, коли поліція,\nпри провадженні попереднього дізнання, має право припинити підозрюваному\nспособи ухилитися від слідства. Взагалі ж, арешт запідозрених злочинців\nвідбувається не інакше, як за формальною приписом судової влади. Іноді\nпотрібно, щоб воно було вмотивоване. Втім, право видавати подібні\nприписи дається і адміністративним особам: так, в Англії, в разі політичного\nзлочину, наказ (warrant) може бути виданий Таємною Радою або державним\nсекретарем. Це право належить і всім світовим суддям, які мають владу\nНе дивлячись на законні гарантії, обличчі може бути арештоване незаконно.\nПроти цього також необхідно огорожу. У цьому відношенні найбільшу гарантію\nдає знаменитий англійський habeas corpus. Цей акт кілька разів підтверджувався\nі поповнювався, востаннє в 1679 році. Він постановляє, що суддя, отримавши\nвід затриманого скаргу на незаконний арешт, зобов'язаний негайно послати припис,\nтак званий writ of habeas corpus, в силу якого арештоване особі повинно\nбути представлено йому протягом двадцяти днів, і тоді суддя вирішує, правильно\nЧи затримання чи ні. Суддя, який відмовив у подібному приписі, піддається\nза це штрафу в 500 фунтів ст. Великі штрафи покладені і за непослух осіб,\nдо яких звернуто припис. Той же акт убезпечує заарештованого і від занадто\nтривалого затримання: в ньому постановлено, що затриманий має бути\nсудимий не довше як в другий строк судових засідань з часу арешту. Якщо\nвін у цей строк не піддається суду, він у всякому разі відпускається на свободу.\nУ нас, в Статуті Кримінального Судочинства постановлено, що кожен суддя\nі кожен прокурор, який, в межах своєї ділянки або округу, упевниться\nу затриманні когось сторожити без постанови уповноважених на те\nмісць та осіб, зобов'язаний негайно звільнити неправильно позбавленого волі (ст.\nЗакон дає громадянам гарантії і проти довільних арештів з боку\nсудових властей. З цією метою визначається, у разі яких злочинів обвинувачений\nможе бути відданий під варту, і коли він повинен бути відпущений на поруки, Втім,\nтут неможливо точне визначення всіх випадків. Завжди досить значний\nпростір надається розсуд судді. Англійський Білль про Права (bill\nof right) постановляє також, що не слід вимагати зайвих застав.\nНарешті, істотне огорожу особистої свободи полягає в тому, що ні\nдопускаються адміністративні покарання, наприклад посилання без суду. Корінне\nправило всякого законного порядку полягає в тому, що ніхто не може бути покараний\nінакше, як по суду. У деяких конституціях постановлено, що всякий повинен\nбути судимий своїм законним судьею. Цим усуваються суди надзвичайні, які\nлегко можуть робитися знаряддями свавілля і утисків.\nВтім, це усунення надзвичайних судів не безумовно. В особливих\nобставинах, при внутрішніх смутах або зовнішньої небезпеки, уряд\nуповноважується самим законом засновувати надзвичайні суди і докладати адміністративні\nарешти і покарання. Звичайний спосіб прийняття надзвичайних заходів складається\nв оголошенні воєнного чи стану облоги. При військовому положенні, права\nцивільної влади розширюються і вона уповноважується вживати необхідних\nдля безпеки заходи за угодою з военною; в стані облоги вся влада\nпереходить в руки військових властей. Ці різні повноваження, яким вдягаються\nвлади, називаються також малим і великим станом облоги. У нас вони носять\nназва посиленої охорони. Прийняття надзвичайних заходів може полягати і в призупинення\nдеяких гарантій особистої свободи. Так, в Англії, у випадку внутрішніх смут,\nпріостановляется дію habeas corpus, ніж самим уряд отримує\nправо вдаватися до довільних арештів. Іноді тимчасово скасовується і суд присяжних,\nзанадто схильних до впливу народних пристрастей. Для того й іншого вимагається\nособливий акт парламенту. Але деякі конституції безумовно забороняють все\nтакі заходи. Так, бельгійська конституція постановляє, що конституція не\nможе бути припинена ні в цілому, ні в частинах. Теж має місце в Швейцарії.\nВ результаті ясно, що головна гарантія особистої свободи полягає в\nнезалежному та неупередженому суді. Тому, гарний пристрій суду становить\nсправа першорядної важливості.\n2. Недоторканність будинку, паперу і листів. Все це знаходиться в найближчій\nзв'язку з особистістю людини, а тому має бути обгороджене від свавілля.\nНедоторканність будинку постановляється у всіх нових конституціях. Цим\nохороняється спокій громадян. В Англії, де це початок найбільш розвинене,\nзвідси народилася приказка: мій дім є мій замок (my house is my castle).\nЦе не означає однак, що влада не може увійти в будинок, коли цього вимагає\nгромадська безпека. Але і це право ставиться під захист суду. Загальне\nправило те, що в будинок не можна увійти інакше, як по законному повноваженням і вдень;\nобшук ж не можна призвести інакше, як за письмовим повноваженням судді, вдень,\nпри свідках, при господарі і при домашніх. Однак і тут, в випадку тільки\nщо вчиненого злочину, поліції має бути надано право обшуку;\nінакше можуть сховатися сліди. Так, в Англії, поліцейський, який переслідує\nзлочинця і підозрює, що він зник у будинку, може зробити обшук і не\nчекаючи судового припису. Якщо він нічого не знайде, він за це не відповідає.\nПоліція може проникнути в будинок і в разі підозри, що там відбувається\nзлочин. а також при зовнішніх небезпеку, наприклад у випадку пожежі або\nЦі правила відносяться, втім, тільки до приватних будинків. У публічні будинки,\nякось трактири і кавові, поліція завжди має право увійти. В Англії, до\nцього розряду відносяться і наймані номера (common lodging-houses).\nНедоторканність паперів слід тим же правилам, що і недоторканність\nбудинку. Гарантії обшуку поширюються на них. Що стосується до розтину листів,\nпосилаються поштою, то в принципі цього не можна не визнати порушенням довіри\nз боку уряду. Іноді це буває необхідно для розкриття злочину;\nале в такому випадку розтин повинно відбуватися за судовим приписом, а\nніяк не по розсуд адміністративних влади. Тут немає навіть того приводу,\nщо слід злочину може бути прихований, бо лист може бути затримано, поки\nне вийде припис суду. Однак, політичні міркування вельми часто\nспонукають уряду ухилятися від цих начал. Навіть в Англії практикується\nрозтин листів політичного змісту, а так як закон цього не відає,\nто не можна встановити ніяких гарантій.\n3. Свобода і недоторканність власності. Власність становить\nперше і основне прояв свободи людської особистості. За допомогою власності\nлюдина накладає руку на природу і діє в матеріальному світі. Тут приватне\nправо виражається у двох засадах: 1) у вільному розпорядженні власністю\nі 2) в огородженні її від свавілля влади.\nПочаток свободи власності стосується головним чином власності поземельної,\nяка може піддаватися різноманітним обмеженням, тоді як спонукувана,\nпо суті своїй, вислизає від дії закону. Сорому можуть виникати,\nяк з державних вимог, так і з приватних відносин, а найчастіше\nз тих і інших разом. Вони породжуються, головним чином, змішанням обох\nобластей. У давнину, як ми бачили, громадянське суспільство поглиналося державою.\nКласичні держави будувалися з племінної типу. Земля прісвоівалась\nпологах, і вільне її пересування піддавалося численним утрудненням.\nАле з розвитком особистого початку і з поступовим виділенням громадянського суспільства\nз держави обмеження падали, і початок вільної власності виступало\nбільш і більш. Римське право у часи Імперії цілком виробило цей тип.\nАле середньовічної порядок, виходячи від протилежного начала, від поглинання\nдержави громадянським суспільством, знову обплутав власність з усіх боків.\nЗ поземельнійвласності з'єднувалися громадські права і обов'язки,\nякі позбавляли її приватного її характеру. На неї лягли різноманітні повинності,\nпереходили з роду в рід; установляет неподільність і невідчужуваність володінь;\nпридбання землі соромилися становими правами і привілеями. Все це довго\nзберігалося і при відродженні державного порядку. І тут, також як відносно\nособистої свободи, нова держава іноді накладало навіть зайві пута в ім'я\nсуспільних вимог. Але і тут вище державне розвиток повело\nдо розмежування цивільної області та політичної, а разом і до звільнення\nпоземельної власності від всіх лежали на ній стиснений. Дух законодавства\nнового часу полягає в тому, щоб надати власності повну свободу.\nЦим височить свобода: особи, а разом і ціна самої власності. Вільне\nдержава може спочивати тільки на вільній власності. Це є теоретично\nправильне, а разом і вироблене життям ставлення. Обмеження зберігаються\nв ім'я політичних міркувань, але вони становлять винятку, а не правило.\nТому, немає нічого більш суперечить духу нової держави і всьому\nрозвитку нового часу, як соціалізм. Заперечуючи особисту власність в ім'я\nдержави, він вражає свободу людини в самих її основах.\nЗ волі власності випливають такі початку: 1) вільне придбання\nїї особами всіх станів; 2) право викупу всіх лежачих на землі тягарів,\nвстановлених, як на користь приватних осіб, так і корпорацій. Сюди відноситься\nвикуп повинностей, що йдуть від кріпосного і феодального права, а також десятини\nна користь церкви. Це звільнення поземельнійвласності здійснилося під\nвсій Західній Європі, раніше всього у Франції, потім у Німеччині, остаточно\nв 1848 році. В Англії, в сорокових роках видано було кілька законів з метою\nзвільнити так звані copyholds. Ho знову встановлене в Ірландії фермерське\nправо абсолютно суперечить цим засадам і пояснюється лише надзвичайними\nобставинами, в яких знаходиться ця країна. У нас, Положенням 19-го\nЛютий встановлений викуп всіх лежачих на землі повинностей. 3) Знищення\nзаконів, обмежувальних право вільного розпорядження власністю і вільного\nїї переходу з рук в руки. До такого роду звичаями належать лени, майорати,\nсубституции, фідеікоммісси, також закони, забороняють дроблення ділянок,\nнарешті общинне володіння. Перші форми складають звичайну приналежність\nаристократичного ладу, бо зберігається в роді поземельна власність\nслужить самою крепкою материальною опорою аристократії. Тому і в нових державах\nвони зберігаються настільки, наскільки в них має значення аристократичне\nпочаток. В Англії вони увійшли в самі вдачі. Встановлення дрібних неподільних ділянок\nточно також має на увазі створити деякого роду сільську аристократію, бо\nспадкоємець ділянки стає привілейованим особою. Навпаки, загальне володіння\nмає на увазі підтримати економічну рівність членів громади, початок абсолютно\nнесумісних з свободою. Як загальне явище, общинне володіння було породженням\nпатріархального побуту і мало зникнути разом з останнім. У нас воно\nвідновилося в повній силі внаслідок кріпосного права і подушної податі\nі має слідувати долі цих установ. Безправних селян можна було\nнаділяти по душам землею, що належить поміщикам або казні; але вільні\nлюди, що викупили свою землю на праві власності, можуть володіти нею тільки\nособисто. Нинішнє наше общинне володіння становить залишок віджилого порядку\nі кріпаків понять. Його можуть захищати соціалісти, які прагнуть до націоналізації\nземлі; але це одна з тих пустопорожніх фантазій, яким немає місця в науці.\nЗвільняючись від приватної залежності, власність підлягає однак державним\nтяжкості, а в разі потреби і примусовому відчуженню в ім'я суспільної\nкористі. Подати і повинності накладаються, як ми бачили, на розсуд державної\nвлади. Єдина гарантія проти свавілля полягає в участі самих\nплатників або їх представників у встановленні податі і у визначенні видатків,\nтобто, в праві політичному. Останнє може обмежуватися місцевими потребами\nабо розповсюджуватися на загальнодержавні потреби; це залежить від способу\nправління. Спеціальні повинності, або сервітути, що накладаються для громадської\nкористі, можуть бути або з винагородою чи без винагороди; це залежить\nвід їх властивості. За французькому праву, громадські сервітути, взагалі, чи не\nпідлягають винагороді. Але повна експропріація завжди буває з винагородою.\nЦього вимагає початок недоторканності власності. Громадянин зобов'язаний приділити\nдержаві необхідну для суспільних потреб частину своїх доходів;\nале якщо держава стосується самого його права власності, воно неодмінно\nмає дати йому справедливу винагороду. Іноді це відбувається у вигляді\nзагальної міри, наприклад при звільненні селян. Але подібна експропріація\nзавжди становить виняток; вона випливає з потреби дозволити відносини\nдвох класів, які на протязі століть були примусово пов'язані законом.\nЗвільняючи підвладне сільське населення, держава не може відірвати його\nвід землі, з якою воно зрослося усією свою життям. Справедливість і громадська\nкористь одно вимагають відчуження власності, проте з належним винагородою\nвласників. У звичайної же цивільного життя експропріація установляется\nне у вигляді загальних заходів і не на користь іншого класу, а в окремих випадках, коли\nвідомий ділянку землі необхідний для суспільних потреб. Тут важливий\nпитання полягає в тому: ким визначається відчуження власності, законодавчо\nвладою або урядово? Судова влада тут голосу не має, бо\nвідчуження відбувається в ім'я суспільної користі, а суд вирішує питань не\nпро користь, а єдино про право. В Англії всяке відчуження власності\nустановляется актом парламенту; але це пояснюється лише тим, що в Англії\nпарламент видає не тільки загальні закони, а й приватні постанови. Юридично\nправильний початок полягає в тому, що закон установляет тільки загальні правила;\nдодаток же до окремих випадків, вирішення питання про користь в даних обставинах,\nнадається урядової влади, яка проте повинна обставляти\nсебе належними дослідженнями і нарадами. Громадянину, з іншого боку,\nповинна бути дана гарантія проти свавілля. Він не може заперечувати самого\nвідчуження, бо це справа розсуду; але він в праві вимагати справедливого\nвинагороди. З цією метою законом установляются правила справедливої оцінки.\nКращою гарантією служить оцінка допомогою присяжних, як це робиться в\nФранції. У вигляді ще більшої гарантії, французьке законодавство визначає,\nщо винагорода повинна бути попереднє; в інших законодавствах\nпопереднє винагороду установляется тільки по мірі можливості. Не можна\nне помітити, що недавно введене в Англії примусове відчуження, а одно\nі примусове орендування приватної власності для утворення дрібних\nселянських ділянок суперечить корінним вимогам права. Так як громадяни\nрівні перед законом, то не можна віднімати власність у одних з тим, щоб\nроздавати її іншим. Це може бути виправдане, як надзвичайна міра, коли\nпотрібно дозволити встановлені або закріплення самою державою примусові\nвідносини між землевласниками і сидячими на їхній землі селянами, але ніяк\nне для сторонніх осіб. Як правило, примусове відчуження може відбуватися\nтільки на суспільні потреби, а не для приватних потреб. Якщо уряд\nвважає корисним множення дрібних ділянок, то воно може надати їм сприяння\nзагальними заходами, якось, полегшенням угод, відкриттям кредиту тощо; але покупка\nабо орендування землі в тому або іншому випадку є справа приватна, а не державна,\nа тому примусове відчуження тут недоречно. Всього менш допустимо\nнадання такого жахливого права місцевим виборним радам. Це означає\nдати більшості незаможних право самовільно розпоряджатися власністю імущих.\nПодібні постанови свідчать про зростаючий вплив демагогії в\nцієї класичної країні свободи.\nЯкщо приватна власність не може бути отбіраема інакше, як з справедливим\nвинагородою, то цього початку суперечить конфіскація. Тому, в багатьох\nконституціях конфіскація безумовно забороняється. Довільна конфіскація\nє порушення всякого права; додаток її у вигляді законом встановленого\nпокарання, є несправедливістю, бо але простягається одно на всіх і\nпадає на невинних спадкоємців. У конфіскації можна бачити тільки революційне\nзасіб, який в крайніх випадках може бути виправдане, як міра громадського\nпорятунку, а не як законний спосіб дії.\n4. Свобода промислів та занять. Заняття людини, визначаючись його покликанням\nі життєвими умовами, складають його приватна справа. Коли держава наказує\nабо забороняє громадянину відоме заняття, воно порушує його особисту свободу\nі вторгається в область приватних відносин. Тому, свобода занять складає\nодне з основних прав громадян. Але визнання цього початку вимагає, щоб громадянська\nобласть була відокремлена від галузі політичної і була заснована на початку свободи,\nа ці умови встановлені тільки в новий час.\nУ давнину, коли громадянська область не мала самостійності, а\nпромисловість грунтувалася головним чином на невільницькому працю, свобода\nзанять не могла розвинутися. Ще менш було їй простору в середні століття. Тут\nзаняття вважалося частною привілеї того чи іншого розряду осіб. Подібно\nтого, що існувало в теократичною системі каст, воно перетворилося на спадкове\nнадбання, поєднане з известною честю і правами і недоступне стороннім.\nНайкращі політичні права громадян складалися залежно від їхніх занять. Державний\nпобут нового часу і тут оселив початок свободи, відділу цивільного область\nвід політичної. Заняття були надані вільному вибору осіб і перестали\nповідомляти права. Проте залишки колишнього порядку збереглися до новітнього часу.\nВони пов'язані з становим і цеховим пристроєм.\nСвобода занять соромиться, коли особам, що належать до одного стану,\nзабороняються заняття, привласнення іншому. Він горе тим більше, чим важче\nдоступ в інший стан. Так, наприклад, в Пруссії до 1807 заборонялося\nдворянам займатися міськими промислами, а перехід з міського стану\nв сільське і назад був значно ускладнений. Едикт 1807 проголосив\nповну свободу занять. У нас, в тому ж 1807, - дозволено було дворянам\nвступати в гільдії, але займатися ремеслами вони все-таки не могли. З іншого\nбоку, купці не мали права винокуріння. Цей промисел виключно присвоювався\nдворянам і чиновникам.\nСвобода занять соромиться і цеховим пристроєм, коли для вступу\nв цех потрібні особливі умови, якось: згода членів чи випробування в\nмайстерності. Цехи виникли в середні століття, коли приватні корпорації були пануванню\nсилою в суспільстві. Вони присвоїли собі право на виняткове заняття ремеслом,\nі це право було затверджено за ними государственною владою. Що виникає держава\nне тільки користувалося цим пристроєм для своїх цілей, але навіть саме іноді\nвводило його в видах поліпшення ремесел. І точно, при малій конкуренції, цехи\nмогли бути корисні. Але з розвитком промисловості всі ці сорому стають\nзайвими; свобода і пов'язане з нею суперництво забезпечують хороше виробництво\nнабагато краще всякої регламентації. З водвореніем цих почав падає і цехове\nпристрій. Сліди його збереглися ще в Німеччині, а також і у нас.\nОднак і в даний час, як виняток, існують заняття, які,\nхоча залишаються відкритими для всіх, але вимагають відомих умов. Там, де потрібна\nтехнічна підготовка, про яку публіка не в змозі судити і відсутність\nякої може заподіяти шкоду, потрібно випробування в майстерності. Сюди відносяться\nмедики, аптекарі, архітектори, також стряпчі та адвокати. Останнім дається\nі корпоративне пристрій для підтримки в них морального духу, бо вони\nзаймають відоме місце в судовій організації.\nЗвільняючись таким чином від станових і цехових перепон, промисловість,\nвзагалі, підлягає загальним умовам і утрудненням, які накладає на неї держава\nу видах безпеки і суспільної користі. Але ці поліцейські заходи не стосуються\nвласне економічних відносин, які, як правило, надаються\nсвободі. Тут держава може заступати лише як верховного опікуна\nнад неповноправними особами. На цьому заснована регламентація робіт жінок і\nдітей на фабриках. Але обмеження роботи дорослих чоловіків, в добавок користуються\nполітичними правами, але виправдовується ніякими юридичними началами. Це-\nвторгнення держави в приватне область. Всього менш припустимо введення цього\nзакону на розсуд більшості зацікавлених осіб у даній місцевості,\nяк нині пропонується в Англії. Якщо закон не робиться обов'язковим для всіх,\nто цим самим визнається, що сором не викликається вимогами суспільного\nблага. Бажання ж більшості зацікавлених не дає ні найменшого юридичного\nпідстави для сорому прав меншості. Заборонити людині працювати більш\nвосьми годин на день, тому що інші цього не бажають, є чистий акт насильства.\nПодібні заходи, що суперечать істинним засадам права, викликаються тільки старанням\nдогодити більшості демократичних виборців, тобто демагогією. Це перший\nкрок до того, що складає істота соціалізму, до тиранії маси. По самій\nсвоїй ідеї, соціалізм є заперечення свободи занять. Там, де всі знаряддя\nвиробництва зосереджені в руках держави, яка визначає до них працівників\nу міру потреби, про вільний вибір не може бути мови, також як немає про\nньому промови в державній службі. В останній початок свободи охороняється тим,\nщо поруч з нею існує область приватної діяльності, якою обличчі може\nсебе присвятити. Але там, де всі люди перетворилися на службовців, для вільної\nдіяльності не залишається місця. Соціалізм виявляється тут тим, що він є\nу своїй істоті, повним запереченням свободи в ім'я рівності. Такий пристрій\nне тільки суперечить природі і гідності людини, але воно є протиріччям\nв самому собі.\nПоліцейські заходи, стримують вільну діяльність громадян можуть бути\nдвоякого роду: шкода, принесений відомим дією, може або предупреждаться\nабо припинятися. Перша система вимагає, щоб дія була попередньо\nдозволено урядом; друге установляет загальні правила і потім піддає\nпокаранню винних у їх порушенні. У першому випадку потрібно розсуд, у другому\nдодаток закону; першого є цілком справа урядової влади, друга\nостаточно підлягає влади судової. Яка з двох систем краще, на це\nнемає безумовного правила; все залежить від обставин. Іноді краще попередити\nзло, ніж припиняти його, коли воно вже відбулося. Але це можливо, тільки\nпоставивши діяльність особи під опіку влади. Тому, чим більше розвивається\nпочаток свободи, чим більш надається простору особистої самодіяльності,\nтим більше система попередження замінюється системою заходу. Можна сказати,\nщо в утвореному суспільстві остання становить правило, а перший виняток.\nЦе відноситься не тільки до промислової, а й до духовної діяльності.\nОстання, по суті своєму, потребує просторі, а з іншого боку, вона\nнеобхідно обмежується і соромиться потребами державного життя.\nШкода, заподіяна духовною діяльністю, більшою частиною не матеріальний,\nа моральний, але від цього він не менш істотний. Всякий громадський порядок\nтримається не одною материальною силою, а також, і ще більш, моральним ладом\nсуспільства. В ім'я цього морального ладу соромляться прояву особистої свободи.\nЦі сорому можуть бути більш-менш значні. Чим вище і міцніше громадський\nпорядок, тим більше він здатний допустити в собі початок свободи. Але в усякому\nвипадку це начало не безумовне; воно завжди підлягає обмеженням в ім'я\nОсобисті права, що відносяться до цієї області, суть свобода совісті і свобода\nдумки. Першу, як сказано, зручніше розглядати у зв'язку з відносинами держави\nдо церкви; друга ж приймає різні форми, які вимагають окремого\nрозгляду. Сюди відноситься:\n5. Свобода викладання. Тут свобода думки звертається на заняття, що має\nпредметом навчання юнацтва. Ясно, який величезний вплив може мати ця\nдіяльність на всі моральне і політичне настрій суспільства. Тому,\nдержава не може не звернути на неї особливої уваги. Як право, свобода\nвикладання визнається тільки у вільних державах; але і тут вона піддається\nОбласть, у якій проявляється ця діяльність, двояка: приватна і суспільна.\nВідповідно до з цим, свобода викладання приймає двояку форму. Вона укладає\nв себе: 1) свободу приватного викладання і заклад приватних шкіл, 2) свободу\nвикладання в державних закладах.\nЩодо права давати приватні уроки існує трояка система. 1)\nВоно може бути надано цілком свободі приватних осіб. Так робиться в Англії;\nтак робилося і в Пруссії за скасованим законом 1810. 2) Можуть вимагатися\nвідомі умови здібності: право давати приватні уроки, як постійне\nзаняття, за відому плату, надається лише особам, що витримав встановлене\nвипробування і отримав диплом. Це-система сама раціональна, що з'єднує\nвимоги волі з вищими умовами суспільного життя. Вона панує\nу Франції і у нас. 3) Для набуття права давати приватні уроки вимагається\nособливе дозвіл уряду. Це-система попередження, прикладена до\nприватному викладання. Вона була встановлена в Пруссії інструкцією 1839.\nДо приватного викладання відноситься і читання публічних лекцій; але тут\nпитання ускладнюється: це не тільки викладання, але і публічне зібрання. Тому,\nтут додаються правила, встановлені для останніх.\nПраво відкривати приватні школи також підлягає двоякою системою: попередження\nі припинення. Свобода викладання полягає тут у тому, що кожен може відкривати\nприватну школу без попереднього дозволу уряду. Однак і тут\nзвичайно ухвалюються умови, що доводять здатність, а іноді потрібно\nвиконання відомих формальностей. Понад те, уряд зберігає право\nнагляду за тим, щоб викладання чи виховання не було огидно моральному\nзакону і не шкодило здоров'ю учнів. Нагляд батьків у цій області буває\nабсолютно недостатній. У разі порушення правил, закриття школи відбувається\nза вироком чи судової влади або вищої навчальної. Навпаки, система попередження\nполягає в тому, що відкриття шкіл відбувається не інакше, як з дозволу уряду,\nяке при цьому наказує правила, наглядає за викладанням і закриває\nшколи за своїм розсудом.\nЩодо права відкривати школи, істотне питання полягає в тому,\nкому воно надається: приватним особам, товариствам, або, нарешті, визнаним\nзаконом корпораціям, наприклад церкви. Для всіх цих розрядів існують особливі\nнорми. Загальні правила свободи викладання цілком застосовні тільки до окремих\nособам. Щодо товариств сюди приєднуються ті початку, якими керується\nсвобода товариств взагалі. Нарешті, початок свободи викладання, по суті\nсвоєму, зовсім не застосовно до корпораціям. Тут воно є вже не особистим\nправом, истекающим з свободи думки, а правом юридичної особи, яка має\nзовсім інший характер. Нерідко католицьке духовенство волає до початку\nсвободи, щоб отримати право заводити приватні школи і навіть університети.\nАле церква-не приватне обличчі, а корпорація, що має духовну владу над людьми.\nДуховенство, вбрані цією владою, може вживати її для залучення\nдітей у свої школи і для відволікання їх від школи державної. Це виходить\nвже з області свободи викладання. Конкуренція приватних осіб з школами, які\nпідтримуються урядом або громадами, є законна конкуренція свободи\nз урядовою діяльністю; але конкуренція церковних шкіл з державними\nє конкуренція однієї влади з другою. Тому, право заводити приватні школи\nможе бути дано духовенству не на підставі свободи викладання, а на підставі\nбільшого чи меншого впливу, який держава надає церкви в\nсвітської області. Цей вплив може бути вельми благотворний, але яке б\nвоно не було, держава не може випускати з уваги, що церква становить\nнезалежний від нього союз, що володіє величезними моральними засобами;\nнадання йому виховання юнацтва значно збільшує його силу.\nЗ боку приватних осіб і навіть товариств подібна небезпека немислима. Таким\nчином, тут питання вирішується не началами особистої свободи, а ставленням держави\nПраво заводити школи може поширюватися тільки на нижчі і середні\nзакладу, або також на вищі. Останнє існує лише там, де допускається\nсвобода товариств, бо вищі заклади перевищують кошти окремих осіб.\nТак, у Бельгії засновані два вільних університету, один в Левене, заснований\nдуховенством, інший в Брюсселі, заснований ліберальною партією. Теж право\nвизнається і сучасним французьким законом. Але взагалі, установа вищих\nшкіл приватними товариствами не може вважатися нормальним явищем. Товариства\nдля нижчих шкіл мають звичайно благодійну мету; суспільства ж для\nустанови вищих шкіл, коли вони вступають у конкуренцію з урядом,\nзавжди мають на увазі дати викладання напрямок в дусі відомої партії;\nа так як навчання юнацтва всього менш повинно відбуватися в дусі партії,\nто користь подібних установ досить сумнівна. Вони цілком доречні лише\nтам, де держава зовсім не заступається в цю справу і все народне освіту\nнадає приватній ініціативі, як це робиться в Англії. Але і це не може\nбути визнано нормальним явищем у сучасному житті.\nНарешті, вельми важливе питання полягає в наданні прав державної\nслужби учням приватних шкіл. Там, де ці права не даються, або учні приватних\nшкіл не допускаються до державних іспитів нарівні з іншими, там всяка\nконкуренція стає невозможною. Але, зрозуміло, права можуть бути надані\nтільки школам, які заявили себе хорошим викладанням. У цьому відношенні встановлена\nу нас система вельми раціональна.\nЩо стосується до свободи викладання в державних школах, то вона\nзаснована на свободі науки. У прусської конституції постановлено, що наука\nі її викладання вільні. Це відноситься власне до університетам. У нижчих\nі середніх школах наукове викладання, по суті своєму, не може користуватися\nсвободою; це зруйнувало б усяку педагогію. Але і в університетах свобода\nвикладання природничо обмежується вимогами моральності та державної\nжиття. Тут, як і скрізь, свобода може бути вжита в зло. У конституційних\nдержавах виникає при цьому досить делікатне питання: наскільки держава\nв праві в це обставати і до якої міри викладачі повинні користуватися\nБеззмінний? Але це питання відноситься не до особистих прав громадян, а до пристрою\nнародної освіти. Викладачі в державних школах - не приватні\nлюди, а посадові особи.\n6. Свобода друку. Друк є публічне і письмове вираження думки.\nЛюдська думка підлягає дії влади, тільки коли вона проявляється\nв слові. Це прояв може бути приватне або публічне. Перше має відбуватися\nцілком безперешкодно. Людина не підлягає покаранню за. свої думки, поки\nвони не виражаються публічно або не переходять в злочин дії. Приватна\nжиття, взагалі, повинна залишатися недоторканною. Це-перша вимога всякого\nрозумного державного порядку. Тому, коли уряд карає\nза приватні розмови або приватні листи, воно надходить деспотично. Але публічні\nпрояви думки стають справою громадським, а тому підлягають обмеженням,\nна увазі охорони честі окремих осіб, моральності, релігії і держави.\nПублічні прояви думки можуть бути усні та друковані. Изустная мова\nможе бути виголошена в навмисне скликаному зборах чи, бува, в публічному\nмісці. В останньому випадку вона підлягає дії кримінальних законів, що карають\nпублічні образи релігії, моральності і влади. У першому ж випадку\nмова стає знаряддям суспільної діяльності; тут додаються постанови,\nвизначають право зібрань.\nЩо стосується до друку, то вона становить одне з наймогутніших\nзнарядь політичної діяльності. Тут приватне право переходить у політичне.\nТому, вона піддається великим обмеженням; ніж ті права, які обертаються\nв області приватної діяльності. Головні форми друку суть книги і періодичні\nвидання. До них нерідко додаються різні правила.\nВзагалі, тут може діяти або система попередження або система\nзаходу. При системі попередження, твори друкуються не інакше, як\nз дозволу уряду. У цьому полягає цензура. Тут свобода друку зовсім\nне існує як право, бо в світло є тільки думка, допущена урядом.\nЦензура може бути вельми слабка, і друк фактично може користуватися значительною\nсвободою, але це-не право, а поблажливість влади. Як загальне правило, при\nіснування цензури, відповідальність за статті повинна бути знята з письменника\nі покладена на цензора; так і було, наприклад, у Франції в часи Реставрації.\nАле у нас, при існуванні цензури, разом з цензором піддавався відповідальності\nі письменник. Це означало карати думка, а не її оприлюднення, бо відповідальність\nза останнє приймає на себе цензор, даючи дозвіл.\nКрім цензури, до попереджувальних заходів належить вирішення періодичних\nвидань, а також дозвіл друкарень і книжкових крамниць. І те й інше може\nіснувати навіть при знищенні цензури, як, наприклад, у нас в даний\nчас. Сюди ж належать і адміністративні дозволу або заборони роздрібної\nпродажу газет. Всі ці заходи доречні тільки в самодержавних державах, де,\nпо самому політичному становищу, друк може користуватися лише дуже обмеженого\nЗаходи припинення бувають двоякого роду: адміністративні і судові. Система\nадміністративних стягнень додається власне до журналів, які служать\nнайсильнішим знаряддям політичної діяльності. Вона винайдена у Франції,\nв часи другої Імперії, а згодом введена і у нас. Ця система складається\nв праві адміністративної влади давати журналам застереження у разі порушення\nправил або шкідливого напряму, потім тимчасово припиняти видання після\nповторених застережень, а нарешті й зовсім припиняти журнал. Тут\nсвобода друку не знищується, бо кожен може під своєю відповідальністю\nдрукувати все, що йому завгодно, але покарання надається розсуд уряду.,\nа не суду; отже, свобода друку не забезпечена від свавілля. І цей\nпорядок речей доречний тільки в самодержавному правлінні, де не допускається\nіснування незалежної політичної сили, каковою є періодична\nдрук. У конституційних державах, де визнається політична свобода,\nця система може бути допущена лише як тимчасова потреба диктатури.\nСудове припинення полягає в тому, що винний у порушенні законів про\nдруку піддається суду і покаранню. Тут свобода друку стає справжнім\nправом, бо вона ставиться під захист судової влади. Але і ця гарантія може\nбути більша або менша, дивлячись за ступенем незалежності суду. Вищим забезпеченням\nправа звичайно вважається суд присяжних, які беруться за жеребом з публіки,\nа тому абсолютно незалежні від урядової влади. Але не можна не сказати,\nщо присяжні, взагалі, дуже схильні громадським захопленням і саме\nв цього роду справах всього менш є неупередженими суддями. Якщо письменник\nзнаходить в них найнадійнішу гарантію, то для державних вимог вони\nпредставляють, навпаки, найменше забезпечення. Всього важливіше ця гарантія\nтам, де коронні судді не користуються повинні незалежністю і де, тому,\nбез суду присяжних, письменник, який став в опозицію до уряду, чи не був\nб нічим захищений від свавілля.\nСистема заходу припускає видання закону, що визначає злочину\nдруку та відповідальні за них особи. Перше складає вельми важке завдання\nдля законодавства, бо неможливо визначити в точності, що становить\nзлочин і що ні. Відтінки і виверти думки вислизають від точного визначення.\nЗакон по неволі примушений обмежуватися загальними вказівками і надати\nдодаток розсуд суду.\nУ законах про друк важливо не тільки охорону державного порядку\nвід розпалу політичних пристрастей, а й огорожу осіб від ганьби і наклепу.\nУ першому відношенні можна встановити загальним правилом, що існуючий державний\nлад має бути огороджений від нападок з боку друку. Тільки вельми міцно\nукорінені установи здатні виносити повну свободу. Але тут саме\nвсього важче визначити межу дозволеного обговорення. У другому відношенні\nрозрізняються публічні та приватні особи і дії. Розрізняються також образи,\nнаклеп і дифамація, або оголошення ганебних обставин. Що образи\nі наклеп підлягають покаранню у пресі, також як і в приватному житті, в цьому\nне може бути сумніву; але не легко визначити, що становить образа\nі що ні. Тут все знову залежить від розсуду суду. По англійському закону,\nпасквілем (libel) вважається всяка публікація, зроблена з метою забруднити\nрепутацію іншого, піддаючи його ненависті, презирства або осміянню. Щодо\nж дифамації розрізняється оприлюднення дій публічних і приватних. Загальне правило\nто, що приватне життя не підлягає друкованого оприлюдненню; вона повинна залишатися\nнедоторканності. Тому, у разі дифамації, не допускаються докази\nганебних фактів. Якби кожне приватне обличчі, при поширенні про нього друковано\nганебних чуток, примушена було перед судом доводити їх безпідставність,\nто життя зробилася б нестерпно. Навпаки, оголошення дій публічного\nособи, скоєних ним в якості такого, не підлягає покаранню, якщо буде\nдоведена істина факту. Одна з головних завдань вільної друку полягає саме\nв розкритті зловживань. Треба сказати проте, що при свободі друку,\nзаходи, що вживаються для огорожі осіб, взагалі, дуже недостатні, і чим ширше\nсвобода, ніж менш вона стримується вдачами, тим більше друк наповнюється\nсамою безсоромною брехнею і наклепом. Для приниження політичних супротивників все\nвважається дозволеним. Франція і Сполучені Штати представляють тому яскраві\nЩо стосується до відповідальних осіб, то такими можуть бути: 1) письменник;\n2) видавець, 3) розповсюджувач твори; 4) господар друкарні. Але останній\nпіддається відповідальності за зміст твори тільки у випадку, якщо\nховаються автор і видавець; звичайно ж друкарня відповідає лише за невиконання\nзаконних формальностей. Якщо іноді піддають відповідальності та друкарню,\nто це робиться у видах великого сорому свободи друку. У журналі головне\nвідповідальне обличчі є видавець або редактор. Іноді установляются особливі\nвідповідальні особи (gerant responsable), але це веде лише до того, що справжні\nвинуватці уникають кари, а покарання несуть підставні особи. Що стосується до\nписьменника, то в журналі він часто залишається невідомим, внаслідок чого він вислизає\nвід відповідальності. Щоб уникнути цього, пропонується іноді підпис імені\nавтора під кожну статтю. Це. Правило було встановлено у Франції після\nЛютневої революції і зберігалося при другому Імперії. Але воно не знищує\nможливості для редактора взяти на себе відповідальність, підписавши своє ім'я.\nПо суті, відповідальність письменника зовсім інша щодо книг і відносно\nжурнальних статей. Книга є цілком його твір; в ній автор викладає\nі проводить свої думки. Видавець бере на себе тільки матеріальну частину; він\nдоставляє кошти для оприлюднення твору. Тому, тут головна відповідальність\nповинна падати на письменника. Журнал, навпаки, видається під керівництвом редактора,\nякий проводить у ньому свої думки; співробітник грає другорядну роль.\nТому й відповідальність повинна падати головним чином на першому.\nПри каральній системі, для політичних журналів вводяться іноді залоги.\nВони складаються в грошових внесках, які забезпечують сплату штрафів. Але головна\nмета їх полягає в тому, щоб зосередити журнали в руках людей із станом;\nцим піднімається рівень журналістики, але разом з тим їй надається більш\nсили. Це установа існувала в Англії і у Франції і понині існує\nв Австрії. Але в Бельгії стягування застав заборонено Конституцією. До тієї ж\nмети веде і накладення на журнали високою штемпельною мита.\nЗ усього цього ясно, що заходи законодавства щодо свободи друку\nбувають більш-менш суворі, дивлячись характером твори. Головні сорому\nзвертаються на періодичні видання політичного змісту, бо вони надають\nнайбільший вплив на суспільство. Журнал є не стільки виразом думки,\nскільки знаряддям діяльності. Книги, навпаки, мають більш теоретичний характер;\nвони служать справжньою тереном для розробки думки. Взагалі, вони спокійніше,\nобдумано і грунтовніше, вони вимагають і більшої роботи; в них менш місця\nдля пристрастей і захоплень. Тому, свобода друку нерідко починається з визволення\nкниг від цензури, в той час як журнали залишаються їй схильними. Так було\nв Німеччині після 1815 і якийсь час у Франції за часів Реставрації.\nКниги не підлягають також ні адміністративним стягненням, ні застав. Нормальне\nправило у всякому законодавстві, що скасовує цензуру, отже допускающем\nдеяку свободу думки, полягає в тому, що книги піддаються каре і знищенню\nне інакше, як по суду. Тут адміністративні стягнення є дією чистого\nСередину між книгами та журналами складають брошури. Замінюючи почасти\nжурнали, вони піддаються великим утрудненням, ніж книги. Тому, при неповній\nсвободу друку, іноді звільняються від цензури книги вище відомого числа\nаркушів. Так, у Німеччині, до 1848 року, звільнялися книги вище двадцяти друкованих\nлистів, у нас в даний час вище десяти.\nНарешті, свобода друку залежить не тільки від законів, а й від програми.\nВ Англії закони про друк вельми суворі. Обурливим пасквілем (seditious\nlibel) вважається всяке твір, що має метою порушити ненависть, презирство\nабо незадоволення проти королеви, уряду, обох палат парламенту,\nабо судових установ, або спонукати підданих до незаконних змін існуючих\nвстановлень, державних і церковних, або, нарешті, порушити почуття\nнеприязні і ворожнечі між різними класами. Блюзнірським пасквілем визнається\nвсяке твір, що заперечує істини релігії або прагне порушити презирство\nдо церкви або поширювати аморальні думки. Але всі ці постанови\nзалишаються мертвою буквою. На ділі, англійська друк користується необмеженими\nсвободою. З 1838 роки не було жодного політичного переслідування у справах\nдруку, за винятком кількох справ в Ірландії, в 1848 році, з приводу виниклих\nтам хвилювань. Звичаї тут сильніше закону; при консервативному настрої суспільства\nжиття робить нешкідливими всякі надмірності.\n7. Свобода зібрань. Збори можуть бути різного роду: випадкові або\nнавмисне созвание, приватні або публічні, в будівлях або на повітрі, нарешті\nз політичним або неполітичним характером. Все це установляет відмінності\nі в тих обмеженнях, яким зборів піддаються з боку закону.\nНемає сумніву, що приватні зібрання повинні бути надані свободі.\nВони, правда, можуть служити приводом для недозволених цілей; але це повинно\nбути доведено, як будь-яке злочинне діяння. Можливість зловживань\nне знищує правила, що приватне життя має бути вилучена від втручання\nвлади. Публічні ж збори можуть служити дуже сильним засобом для порушення\nсуспільства; обмеження тут потрібні.\nПравила можуть бути різні, дивлячись характером зборів. Випадкові\nсходбища або столпленія підлягають дії поліцейських розпоряджень. Поліція\nможе завжди розігнати їх, коли вони порушують порядок або безпеку. У\nразі опору може бути вжита сила; звичайно наказується\nпопереднє умовляння, або навіть формальне прочитання накази розійтися.\nУ мирний час взагалі забороняється вживати військову силу інакше, як на вимогу\nДо зборів, скликали з певною метою, знову додається або система\nпопередження або система заходу. У першому випадку всяке публічне зібрання\nдопускається не інакше, як з дозволу уряду. Дозвіл не знімає\nпроте відповідальності з беруть участь осіб, бо, дозволяючи збори, урядова\nвлада не бере на себе відповідальності за те, що в ньому не будуть відбуватися\nпротизаконні вчинки. Ця система була доведена до крайніх меж у\nФранції в часи другої Імперії. Існуюче за кримінальним кодексом правило,\nзаборонялося суспільства числом понад двадцять осіб без попереднього дозволу,\nбуло поширене і на прості зборів. В даний час потрібно тільки\nпопередню заяву. У нас, взагалі, зборів не вимагають дозволу (Угол.\nУлож. ст. 366), за винятком загальнонародних ігор, забав і театральних вистав,\nякі не допускаються інакше, як з дозволу поліції (Вуст. перед. та припинено.\nпереступив. ст. 194). Забороняються також сходбища і зборів для нарад або\nдій, осоружних загальної тиші і спокою (там же, ст. 157), а так як\nвизначення того, що противно спокою і тиші, належить поліції,\nто цією постановою всякі зборів ставляться під контроль урядової\nвлади. Крім того, публічні збори обмежуються і тим, що оголошення\nв газетах вимагають попереднього дозволу поліції. Отже, вилучені\nвід дозволу тільки зборів, про які не оголошується, та й ті можуть бути\nпопередньо заборонені. Взагалі, в самодержавних державах про свободу зібрань,\nяк праві, не може бути мови.\nЗаходи припинення полягають у праві поліцейської влади розпустити відбулося\nвже збори, а в разі вчинення протизаконних дій зрадити винних\nсуду. Для цього необхідно, щоб влада заздалегідь була попереджена про мету\nзборів, місці і ораторах. Поліція завжди повинна мати право бути присутніми\nна збіговиськах і наглядати за дотриманням закону. Нарешті, загальне правило, що\nзбори повинні бути беззбройне.\nНерідко. заходи попередження і припинення додаються різно до різного\nроду зібранням. Зборів на повітрі, як найбільш небезпечні за свою численність\nі легше можуть подати привід до хвилювань, піддаються попереджувальним заходам,\nколи збори в будинках надаються свободі. Так постановлено, наприклад,\nв Бельгії та Пруссії. В Англії існує повна свобода мітингів і на повітрі,\nпри чому проте поліцейська влада завжди має право розпустити збори,\nщо порушує тишу, і всі зобов'язані коритися під страхом суворого покарання.\nТільки у надзвичайних випадках парламент дозволяє уряду попереднє\n8. Свобода товариств. Товариства, або асоціації, або суспільства, як\nприйнято у нас їх називати, суть постійні з'єднання людей для відомих\nцілей. Вони становлять ще більш сильне знаряддя дії, ніж зборів,\nа тому піддаються ще більшим обмеженням.\nТовариства розрізняються по цілях: вони можуть бути промислові, благодійні,\nлітературні, вчення, загальножительні, релігійні, політичні. Останні\nвласне одні можуть бути небезпечні для держави; тому, їх слід відрізнити\nвід інших. Однак законодавства рідко роблять це точним чином; так як\nполітичні цілі можуть ховатися під іншими, то установляется загальна система\nдля всіх. Тільки деякі види промислових товариств, особливо розвинулися\nв наш час, викликали спеціальні законодавчі заходи. Такі компанії на\nакціях. Для них установляются відомі законні правила; взагалі, потрібна\nдозвіл уряду на увазі огорожі публіки від обману. Подробиці\nвідносяться до цивільного права.\nЩодо ж всяких інших товариств, виключаючи політичних, виникає\nпитання: чи потрібне для них дозвіл уряду? Це питання дозволяється\nрізному в різних законодавствах. У Франції, як ми бачили, вимагається\nдозвіл для якого суспільства, що складається більш ніж з двадцяти чоловік.\nЦе старе правило збереглося до теперішнього часу, внаслідок того що\nщо досі не видано давно обіцяний закон про асоціації. Точно також і у нас\nзабороняється заводити товариства або товариства без відома або згоди уряду.\nУсяке законом не затверджене суспільство поліція не вважає дійсним,\nн якщо вона визнає його марним і правила його противними загальному благу\nабо приватної користі, то піддає знищенню н забороні; винних ж відсилає\nдо суду (Вуст. пр. і пр. переступив. ст. 164, 166, 169). В інших законодавствах,\nнавпаки, всякі товариства можуть складатися без попереднього дозволу.\nУ Бельгійської конституції (ст. 20) прямо постановлено, що право вступати\nв товариства не може бути подвергаеми ніяким попередніми заходам. Теж\nпостановлено і в Прусської конституції. Закриття незаконних товариств надається\nостаточно для судової влади, як в Пруссії, або ж адміністративному\nсуду, як в інших німецьких державах. Перше становить нормальну гарантію\nІстотний питання щодо всяких товариств полягає в тому, можуть\nЧи вони утворити юридичні особи чи ні. Це питання не дозволяється початком\nсвободи. Він буде обговорюватися нижче, в розділі про корпораціях.\nЩо стосується до політичних товариств, то само собою зрозуміло, що\nвони абсолютно воспрещаются в самодержавних державах і можуть бути разрешаеми\nлише при існуванні представницьких установ. Однак є форми, які\nн у вільних країнах піддаються особливим утрудненням і навіть заборонам,\nяк небезпечні для держави. Так, у Франції заборонені політичні клуби,\nтобто, політичні товариства, що мають постійні публічні засідання. Вони\nзавжди були найсильнішим знаряддям революційних дій. Взагалі, забороняються\nвсякі таємні товариства, а також суспільства, яких члени зобов'язуються покорою\nневідомим їм владі або просто безумовним покорою кому б то не було.\nТакі постанови існують в Англії, а рівно і в Пруссії.\n9. Право прохань. Тут треба відрізняти скарги від власне прохань.\nПерші стосуються порушеного права або інтересу, другий служать вираженням потреб.\nВід тих і інших відрізняється адресу, виражає думки і почуття подають його\nосіб, але не містить в собі ніякої прохання. Велика частина законодавств\nне відрізняеться втім точним чином скарг від прохань.\nЗвичайна скарга на порушене право йде судовим порядком, на порушений\nінтерес порядком адміністративним. Перше є власне позов; тут Остаточні\nінстанцією є вирок верховного судилища. В адміністративному ж порядку\nскарга йде за встановленою ієрархії і може дійти до верховної влади. У\nконституційних державах скарги можуть подаватися й палатам, і це становить\nгарантію для порушених інтересів; але палати не вирішують справи, а тільки розглядають\nйого і з своєю думкою передають підлягає міністру.\nПрохання мають на увазі отримання вигоди або полегшення важких речей; але вони\nможуть стосуватися і загальних державних питань, і тоді вони отримують значення\nполітичне. Такий характер вони можуть мати тільки в представницькому пристрої;\nв самодержавних державах ж політичні прохання не допускаються. Вони\nсуперечать самій істоті цього образу правління. F нас, взагалі, забороняється\nучиняти прохання скопом або змовою. В0новние в порушенні цього правила\nберуться під варту і відсилаються до суду (Вуст. пр. і пр. пр. ст .. 158, 162).\nУ вільних же державах право прохань вважається одним з істотних\nправ громадян; звичайно воно вноситься до конституції. З нього не виключаються\nнавіть неповнолітні й іноземці, що втім не має істотного значення.\nОднак, так як це право може зробитися приводом до хвилювань і до загрозливого\nтиску на владі, чому історія революцій представляє численні приклади,\nто воно піддається обмеженням. Взагалі, забороняється подавати прохання натовпом;\nзабороняється також прохачам особисто входити в палату. Іноді обмежується\nчисло підписів: в Англії в колишнє час не допускалися прохання, підписані\nбільш ніж двадцятьма особами. Але таке обмеження суперечить суті\nполітичного права і нині більш не зустрічається. Взагалі, забороняються тільки\nпрохання від колективного імені, бо тут обличчя залишаються невідомими, що\nподає привід до обману. Всякий повинен підписуватися за себе. Колективні прохання\nдопускаються тільки від корпорацій, складових юридичне обличчі. Але тут\nвиникає сумнівний питання: до якої міри можуть бути до пускаеми політичні\nпрохання від корпорацій? Що корпорації мають право просити про свої пользах\nі бідах, у цьому не може бути сумніву. Але щодо загальних політичних\nпитань між публіцистами існує розбіжність. Багато і це право вважають\nнеобходимою приналежністю політичної свободи. Але проти цього представляються\nдосить істотні заперечення. Насамперед, тут необхідно зробити відмінність.\nПраво подавати політичні прохання не може бути присвоєно корпораціям,\nу яких певне приватна призначення. Вони існують тільки для відомої\nмети, которою і визначається їх коло дії.\nЧлени цих корпорацій можуть подавати політичні прохання як громадяни,\nале не від юридичної особи. З іншого боку, подібне право ще менш може\nбути присвоєно корпораціям, які мають разом і адміністративне значення, якими є,\nнаприклад, громади. Адміністративний порядок порушується, коли підпорядкована влада\nзаступається в загальні політичні справи і стає органом відомої політичної\nпартії. Притому, в цій області, вирішення більшості не мають обов'язкової\nсили для меншості, яка, з свого боку, має право прохання. Отже,\nв політичних питаннях завжди доречні прохання громадян від власного імені.\nПроте загальні політичні питання звичайно відбиваються і на місцевих потребах,\nа так як прохання про останні не забороняються місцевим органам, то немає можливості\nпровести певну межу між тими і іншими.\nУ конституційних державах, де допускаються політичні прохання,\nвони подаються палатам, і притому звичайно палаті представників. Але у Франції,\nв часи другої Імперії, прохання могли подаватися тільки Сенату, а не Законодавчим\nКорпусу. Це пояснюється применшенням прав останнього; він був зведений на другорядну\nроль. Як сказано, палати не вирішують справи, і можуть тільки висловити свою думку;\nале при парламентському правлінні від цієї думки залежить доля міністерства.\nІнформація, релевантна "Особисті права громадян"\nГлава 9 Особисті немайнові права\nРозділ VI. Особисті немайнові\nЗміст правоздатності громадян утворює ті майнові та особисті немайнові права та обов'язки, якими громадянин відповідно до закону може володіти. Іншими словами, зміст цивільної правоздатності становлять не самі права, а можливість їх мати. Примірний перелік майнових та особистих немайнових прав, якими можуть володіти російські громадяни, дається в ст. 18 ГК, де


Історія розвитку міського трамваю - КП Київпастранс\nІсторія підприємстваАвтобусний транспортМіський тролейбусМіський трамвайФунікулерКерівництвоРухомий складАвтобусиТрамваїТролейбусиНовиниВакансіїСтруктура підприємстваЗапобігання проявам корупціїФінансові звітиФінансовий звіт 2013р.Фінансовий звіт 2014р.Фінансовий звіт 2015р.Результати роботи КП "Київпастранс" 2015Фінансовий звіт 2016р.Фінансовий звіт 2017р.Фінансовий звіт 2018р.Фінансовий звіт 2019р.\nІсторія розвитку міського трамваю\nПерші проекти будівництва кінної залізниці у Києві починають надходити в міську управу з 1869 року. На початку 1886 року міська управа оголосила конкурс на кращий проект такої залізниці, а 29 вересня міська Дума визнала найкращим проект відомого інженера і підприємця А. Є. Струве. 20 липня 1891 року в Києві відкрився рух на двох лініях кінної залізниці довжиною 12,8 версти по Хрещатику і вулиці Великій Васильківській. Вагони були розраховані на 20-25 пасажирів. Незабаром застосували 7 паровичків. Однак перші місяці роботи залізниці на кінній та паровій тязі виявили неспроможність експлуатації їх в умовах гористого рельєфу міста. Дума змушена була повернутися до пропозицій про електричний трамвай. Досліди винахідника Ф. Пироцького, який у 1880 році успішно випробував електричну тягу, переконували в доцільності такого проекту. 8 травня того ж року відбулася пробна поїздка.\n1(14) червня 1892 року по одному з найкрутіших у Києві Олександрівському узвозі почався рух першого в Російській імперії пасажирського електричного трамвая. Маршрут довжиною 1,5 км пролягав від Царської площі до Нижньої площі (тепер площі Європейська і Поштова). Наступного дня газета "Киевлянин" повідомляла: "Вагони переповнені публікою, до речі, багато пасажирів їздять по кілька разів угору і вниз, цікавлячись цією важливою для Києва новиною".\nУ 1893 році трамвай було пущено на Печерськ, 1894 - 1895 роках - по Володимирській, Караваєвській (тепер вул. Л.Толстого) вулицях; почала працювати трамвайна лінія, яка сполучала Лук'янівку із Сирецькими військовими таборами. 1896 року трамвай пішов Маріїнсько-Благовіщенською вулицею (тепер вулиця Саксаганського) через Галицьку площу (площа Перемоги) на Сінний базар (Львівська площа); 1899 - від Бессарабки до Політехнічного інституту. В 1905 році відкрився рух трамвая до Лаври, згодом - Прорізною і Глибочицькою вулицями. Стала до ладу Звіринецька лінія від Товарної станції через Печерськ, а також невелике відгалуження вздовж Набережної.\nПерша світова, а потім громадянська війни призвели господарство до повного занепаду, відбудова його почалася в 1922 році. З кожним роком кількість пасажирів у Києві збільшувалася. Так, в 1932 році трамваєм перевозили в два рази більше пасажирів, ніж у 1913 році. На початок Великої Вітчизняної війни київський внутрішньоміський електричний транспорт за обсягом перевезень займав третє місце в колишньому СРСР. Колектив працівників електротранспорту м. Києва на 1941 рік налічував більше ніж 7 тис. осіб.\nНа початку Великої Вітчизняної війни трамвайники допомагали будувати дзоти, підвозили до місць боїв боєприпаси та продовольство.\nУ післявоєнні роки трамвайне господарство в Києві було відновлено. Розбудова міста сприяла подальшому розвитку трамвайної мережі.\nУ 1963 році інженери-ентузіасти Володимир Веклич, Ісаак Кацов та Іван Погрібний створили дво- і тривагонні потяги з трамваїв Tatra, керовані за\nсистемою багатьох одиниць. Київські транспортники стали першими в країні, хто здійснив у широких масштабах експлуатацію поїздів за цією системою.\nПоїзд із вагонів Tatra T3, з’єднаних за системою багатьох одиниць, на маршруті (середина 1960–х).\nУ 1978 році за ініціативою Василя Дяконова та Володимира Веклича в Києві стала до ладу перша в Радянському Союзі лінія швидкісного трамвая (пролягає на відокремленій колії без перетинів її в одному рівні з іншими видами транспорту та пішоходами). На ділянці від Окружної дороги до площі Перемоги довжиною 9,25 кілометрів було побудовано 12 станцій. На лінії досягнута середня швидкість 28,7 км/г, що в 1,8 разів вища , ніж на лініях звичайного трамвая. Щорічно на ній перевозиться 60 мільйонів пасажирів. Значний внесок у будівництво лінії було зроблено інженерами управління Дмитром Белоусом, Казимиром Брамським та Григорієм Рисіним.\nІніціатори будівництва першої в СРСР київської лінії швидкісногяо трамвая Володимир Веклич (другий ліворуч) і Василь Дяконов (третій ліворуч) на урочистих зборах в тролейбусному депо №2 (1966 рік)\nНа сьогоднішній день в Києві діє 20 трамвайних маршрутів, довжина трамвайних колій становить 230.2 км, перевезення пасажирів здійснюється 378 трамвайними вагонами.\nНа сьогодні у столиці діють 3 трамвайні депо: Дарницьке, Подільське та ім. Т.Г.Шевченка.\nТрамвайні вагони Ф. Випускались з 1907 по 1912рр.\nТрамвайні вагони БФ. Випускались з 1925 по 1929рр.\nТрамвайні вагони КМ і КП. Випускались з 1927 по 1934рр.\nТрамвайні вагони МТВ-82. Випускались з 1947 по 1961рр.


Комутаційне обладнання | Магазин Ампер\nКомутаційне обладнання призначене для комутації електричного кола та проведення струму шляхом подачі або зняття напруги з електричних пристроїв або їх частин. До такого обладнання відносяться контактори та додаткові пристрої до них, теплові та проміжні реле, пускачі, кулачкові перемикачі, кнопки керування, перемикачі, світлосигнальна арматура та ін.\nКонтактор призначений для дистанційного пуску, зупинки і реверсу асинхронних електродвигунів з короткозамкненим ротором на напругу до 660 В, а також для дистанційного керування колами освітлення, нагрівальними колами та різними навантаженнями, для комутації конденсаторних батарей, первинних обмоток трифазних низьковольтних трансформаторів. Контактори розрізняють:\nза величиною (струмом) навантаження: 0-ї величини (до 10 А), 1-ї величини (10-16 А), другої величини (25А), третьої величини (40 А) і т.д.;\nза напругою котушки керування: AC/DC 24, 36, 42, 110, 220, 380 В.\nза типом виконання: мініатюрні контактори потужністю до 7,5 кВт, силові контактори потужністю до 160 кВт, відкритого виконання потужністю до 630А змінного струму і 250А постійного струму.\nЧасто з контактором використовують електро-теплове реле. Це пристрій захисту двигунів від перевантаження, асиметрії фаз, затянутого пуску і заклинювання ротора. Він може бути вбудованими, тобто таким, що монтується безпосередньо на корпус контактора (для 1-4 величини), або автономними (для 1-8 величини), тобто монтуються окремо від нього. Потужність теплового реле повинна відповідати потужності контактора. Одне реле може підходити для контакторів різної величина, а тому на реле можна відрегулювати значення струму, при якому відбувається його спрацювання.\nКулачковий перемикач – це механічний пристрій без власного споживання електроенергії, призначений для встановлення у якості комутаційних апаратів в електричних колах. Кулачковий перемикач може використовуватися як головний вимикач або груповий перемикач для керування приводами на основі одно і трифазних двигунів, перемикання з необхідною програмою комутації кіл керування, сигналізації, у вимірювальних колах тощо. Кулачковий перемикач може мати різну кількість контактних блоків та комутаційних схем та найчастіше його використовують в якості пристрою перемикання між основним та резервним джерелом енергопостачання.\nПроміжне реле призначене для передачі команд керування виконавчими елементами шляхом комутації їх електричних кіл своїми перемикальними контактами. Реле з’єднуються з розеточними модульними роз’ємами, що встановлюються на DIN-рейці або на монтажній платі. На роз’ємах реле розташовані затискачі виводів перемикальних контактів і котушки. Реле можуть мати різну номінальну напругу котушки і різну кількість контактів. Максимальне навантаження проміжного реле зазвичай не перевищує 10 А (постійного або змінного струму).\nДля оперативного керування контакторами, реле автоматики та іншими технологічними процесами в електричних колах, для індикації стану електричних кіл використовують кнопки керування, перемикачі та світлосигнальні індикатори. Зазвичай ці допоміжні елементи комутаційного обладнання розміщуються на передній кришці (двері) корпусів, боксів, щитів або в постах керування.\nБільше інформації про наявність та ціну на комутаційне обладнання можна отримати за телефонами:


Чим відрізняється CMD від Powershell? 2020\nЧим відрізняється CMD від Powershell?\nНа перший погляд PowerShell досить схожий на cmd. Вони обидва використовуються для запуску зовнішніх програм, таких як ping або копіювання, і дають вам можливість автоматизувати завдання, написавши сценарій / пакетний файл.\nАле PowerShell - це набагато більше, ніж це.\nПерш за все, він пропонує дуже багатий набір команд (calls cmdlets), які глибоко інтегруються з windows та більшістю продуктів Microsoft. Команди на зразок Get-Process, в яких перераховані активні процеси.\nЩе одна велика відмінність полягає в тому, що результатом цієї команди є не просто текст, це колекція об'єктів. Це набагато перевершує виведення просто тексту, оскільки ви можете легко запитати будь-які властивості об’єкта, як-от його ім’я або витрата пам’яті. У cmd вам доведеться проаналізувати вихід.\nЩе одна чудова річ щодо PowerShell - це її інтеграція з .NET. Ви можете легко використовувати всі класи, визначені в .NET, щоб запрограмувати будь-які командлети функціоналу.\nВи також можете з легкістю інтегрувати час виконання поглинання в додатки .NET і безпосередньо використовувати споживачі Output PowerShell.\nЗагалом, PowerShell працює на стероїдах, що дозволяє вам легше автоматизувати та керувати Windows.\nПроста відповідь полягає в тому, що PowerShell орієнтована на об'єкт, а cmd.exe - на основі рядків. Але це замислюється над тим, "чому це не просто інше, а КРАЩЕ?", Що є основним питанням.\nPSH може створювати .NET-об’єкти на оболонці і дозволяти користувачеві взаємодіяти з ними.\nЯ можу в інтерактивному режимі відкрити XML-файл, переглядати його, використовуючи DOM (ParentNode.ChildNode.ChildNode.Attribute), використовуючи XPath (SelectSingleNode ("// хост") або методи класу [XML] (GetParentNode ()), редагувати його за допомогою $ xml.CreateElement () / $ node.AppendChild (), збережіть його та запустіть у Visual Studio.\nЯк правило, мені доведеться написати програму, щоб це зробити, скомпілювати, запустити, (зачекати, поки вона вибухне), а потім відкрити файл вручну в VS.\nЯ можу написати сценарій, щоб запустити новий Internet Explorer, запропонувати йому перейти до URL-адреси, а потім почати заповнювати поля у формах та розширювати динамічний вміст (з великими труднощами) за допомогою автоматизації COM. Або зробіть те ж саме в Excel - візьміть файл CSV, скиньте його в Excel, переформатуйте (цей стиль таблиці, додайте ці формули, та ширина стовпця) і збережіть його.\nЯ можу змінити розмір вікна консолі. Або змінити назву. Або збільшити буфер (дійсно? Тільки 300 рядків за замовчуванням?) Або скопіюйте вміст буфера, доповнений кольорами.\nCMD - це старша "оболонка" або "пакетна" мова, яка повертається в деякій формі (command.com) до оригінальної операційної системи DOS.\nPowerShell - це нова і вдосконалена мова оболонки та мови програмування, вперше доступна як доповнення, а тепер включена (і тепер увімкнена) в операційних системах Windows.\nХоча CMD технічно є "мовою програмування", вона є дуже поганою, де важко визначити змінні загального призначення, призначити ці значення та використовувати сучасні структури управління.\nНаприклад, CMD включає в себе "if / then / else", виклик (мітка підстановки або пакетний файл) та непарна форма циклу "for" (справді "foreach"), окрім того, що багато в чому залежить від "goto", тоді як PowerShell має відмінний потік керуючих структур.\nPowerShell був розроблений для того, щоб вимкнути ЕФЕКТИВНИЙ набір функціональних можливостей CMD, який він близький до виконання безпосередньо І він може викликати CMD за все, що безпосередньо недоступне.\nPowerShell підтримує не тільки виклик CMD як «зовнішньої програми», але й виклик будь-якої іншої попередньої або нової програми як зовнішнє розширення до її власного функціоналу.\nPowerShell має прямий доступ до майже всіх DOTNET та легкий доступ до COM та навіть C #, F # та інших мов DOTNET.\nPowerShell передає та повертає OBJECTS (структуровані дані з методами, подіями та властивостями) іншим командам та повертає ці об'єкти з більшості команд, а CMD виробляє лише текст.\nЦя ідея "об'єктів" є надзвичайно важливою, оскільки знімає необхідність "розбирати" результати на основі положення рядка або символів на рядках - - замість них просто запитуються об'єкти щодо наявних властивостей.\nPowerShell також тепер включає ЛІТЕРАЛЬНІ тисячі функцій, командлетів та інших функціональних можливостей і дуже розширюється.\nРегулярні вирази PowerShells порівнянні з виразами в Perl або, можливо, більш потужні здатні. Однією з головних речей щодо регулярних виразів в Perl є те, що вони, крім того, що вони є дуже обширними, є НАТУРАЛЬНОЮ частиною мови - PowerShell наближається до ідеалу інтеграції, встановленого Perl для регулярних виразів.\nPowerShell включає в себе широке та чудове поводження з помилками.\nPowerShell включає широку, розширювану та чудову довідку.\nОсновні недоліки PowerShell такі:\nНе доступно за замовчуванням у всіх версіях WIndows, які все ще широко використовуються (Win2003 / XPNot увімкнено, навіть якщо вони наявні до останніх версій Windows - Win2012 та Windows 8.


Канібалізм і torture porn: 7 божевільних французьких горорів – DTF MAGAZINE | DON'T TAKE FAKE\nКанібалізм і torture porn: 7 божевільних французьких горорів\nВенсан Кассель п’є молоко з козячого вим’я, а Беатріс Даль навертає м’ясо своїх коханців. Таким було французьке кіно 2000-х — безкомпромісне дослідження тілесних травм і сексуальності. Один за одним у прокат виходили бодігорори зі зґвалтуваннями, вбивствами й канібалізмом. У 2004 році кінокритик Джеймс Квандт придумав на позначення цього феномена термін — New French Extremity. Новий французький екстрим об’єднує режисерів, що досліджують болючі теми тілесності, насильства, сексуальних перверсій і переосмислюють американське кіно 1970-х.\nЦього року в Каннах переміг французький бодігорор «Титан» Джулії Дюкорно. Це драма про жінку — серійного вбивцю, якій у дитинстві після аварії вставили в голову титанову пластину. Подорослішавши, вона відчула сексуальну жагу до автомобілів і завагітніла від машини. «Дикі» сюжети французького кіно досі ошелешують глядачів викликами й провокаціями.\nDTF Magazine згадує знакові французькі стрічки з найбожевільнішими сюжетами.\nCriminal lovers, 1999\nЗа 23 роки Франсуа Озон зняв 20 повнометражних фільмів. Такій плодовитості позаздрить будь-хто, але режисер дивує ще й різкою зміною жанрів: від комедійного трилера «Ситком» до квір-драми «Літо 85». У 1999 році Озон випустив психологічний трилер «Кримінальні коханці», довівши кінокритикам, що вміє не лише зачаровувати, а й лякати.\nСюжет переосмисленої казки «Гензель і Ґретель» розгортається навколо тинейджерів Еліс і Люка. Дівчина запевняє хлопця, що однокласник Саїд зґвалтував її. Відтак головні герої вбивають його й закопують тіло в лісі. Вночі вони потрапляють до хижі лісника, де хочуть переночувати, але зненацька з’являється хазяїн і кидає «гостей» до підземелля. Чоловік погрожує Люкові й Еліс, що з’їсть їх, і примушує хлопця, немов раба, мити його тіло. Еліс наполягає, що єдиний вихід врятуватися — спокусити й убити лісника.\nОскільки хвиля New French Extremity — умовна назва для схожих за жанром фільмів, у кожного режисера є свої відмінності. Франсуа Озон сконцентрувався на пошуку подібності між старою казкою і реальними газетними заголовками. Іноді він іронічно вмикає музику, часом нагнітає саспенсу. Але загалом стрічка не шкодує нервів аудиторії, випробовуючи психіку на міцність.\nIndiewire хвалили режисера за похмурість і винахідливість. The New York Times назвали Озона занадто розумним для власного фільму. Після такого «прийняття» Франсуа повернувся до легких мелодрам, але час від часу шокує зображенням тілесних перевтілень, як-от вирізанням кісти в «Подвійному коханці».\n«Що не день, то неприємності»\nTrouble every day, 2001\nАмериканські молодята Шейн і Джун летять у Париж на медовий місяць, хоча справжня причина поїздки — зустріч з відомим нейробіолога Лео. Лікар уникає зустрічі й складає враження відлюдника. Він силоміць утримує в будинку свою дружину Кору. Вона щоразу тікає, займається сексом з незнайомцями, а потім вбиває їх. Лео закопує тіла жертв, щоб приховати злочини. Шейн знаходить їхню схованку, проте симпатизує Корі, дарма що та їсть людей.\n«Що не день, то неприємності» отримала на Каннському кінофестивалі нерівні відгуки журналістів. Режисерку Клер Дені критикували за заплутаний сюжет, в якому важко зрозуміти мотивацію персонажів. Ед Гонсалез зі Slant Magazine відзначив стиль Дені: «Рідко шкіра виглядає такою ж красивою, бажаною й навіть приємною, як у стрічці Дені».\nДля режисерки «Що не день, то неприємності» — етапне кіно, з якого її почали асоціювати з New French Extremity. Захоплення людським тілом, тісно пов’язане із сексуальною свободою, найяскравіше проявляється у сценах з Беатріс Даль. Дені хвилюють контрасти й двозначності: в одній сцені її герой не може кінчити, а в іншій забирає цуцика додому. Епізоди не завжди складаються в логічну картину, створюючи ефект сну, від якого неможливо прокинутися.\nГаспар Ное посідає особливе місце серед режисерів, що вміють здивувати зображенням і звуком. Кажуть, під час перегляду стрічки в залі «Люм’єр» у Каннах на епізоді зґвалтування в підземному переході кільком глядачам знадобилася медична допомога. Але у фіналі на режисера чекали 20-хвилинні овації. Навіть коли Ное перемонтував «Незворотність» і показав її у Венеції через 17 років, деякі глядачі пішли, не дочекавшися фіналу. Хоч як кіно перемонтуй, у Гаспара воно завжди працює.\nІсторія «Незворотності» відбувається протягом одного дня, хоча події рухаються у зворотному порядку. Алекс (Моніка Белуччі), повідомивши Маркусові (Венсан Кассель), що завагітніла від нього, іде з вечірки. У підземному переході її жорстоко ґвалтує чоловік. Алекс забирають у лікарню, а Маркус шукає в гей-клубі ґвалтівника, щоб помститися.\nДев’ятихвилинна сцена зґвалтування й численні удари вогнегасником по голові справляють враження найпереконливішої жорстокості в кіно. Гаспар Ное сподівався на таку реакцію, адже детально спланував її наперед. Шок пояснюється не лише кричущим насиллям, навмисно знятим одним кадром. Стрічку болісніше дивитися від звістки про вагітність на початку фільму. Контекст спонукає співпереживати й уболівати за головних героїв. Саме це й ріднить «Незворотність» з New French Extremity. Тортур замало — потрібна залученість глядача.\nHaute Tension, 2003\nФільм починається з поїздки двох студенток Алекс та Марі до будинку батьків Алекс. Уночі в оселю вдирається маніяк і вбиває всю родину. Головні героїні лишаються живими, але одну з них психопат забирає з собою. Щоб врятувати подругу, Марі гониться за автівкою вбивці. Фінал змінює ролі: з циркулярною бензопилою опиняється Марі й мало не вбиває Алекс.\n«Криваві жнива» допомогли Александрові Ажа прорватися в Голлівуд. Подивившись це кіно, Вес Крейвен («Кошмар на вулиці В’язів», «Крик») запросив його до роботи над римейком «Пагорби мають очі». Потім режисер працював над американськими та канадськими фільмами. Зміна географії знімань пояснюється його любов’ю до американського слешеру, на який «Криваві жнива» і схожий.\nСтрічку часто порівнюють з класикою американського кіно «Техаська різня бензопилою» і «Геловін» за надмір насилля. Журнал Time навіть вніс його в десятку найжорстокіших фільмів. Але, на відміну від решти культових слешерів, «Криваві жнива» мають сильний фінальний твіст, який важко пояснити навіть під час повторного перегляду. За це Роджер Еберт поставив стрічці одну зірку. Натомість критику Кевінові Красту з Los Angeles Times, твіст не завадив похвалити напруження, яке створює стрічка Ажа.\nПриманка дебютного фільму Кіма Шапірона — радикальний перформанс Венсана Касселя, що грає божевільного Йозефа. Він приймає в гостях компанію молодиків і розповідає їм дивну історію. Йозеф здійснив інцест із сестрою, щоб дістати невразливість від диявола, а тепер сатана наказує йому зробити ляльку для доньки, яка от-от народиться.\nЯк щодо будь-якого фільму New French Extremity, думки глядачів і критиків розділилися. Образ Венсана Касселя називають «перманентно усміхненим і недоглянутим». З іншого боку, фільму закидають брак чіткого напрямку. Навіть поява Моніки Белуччі в камео не врятувала стрічку від забуття. Режисер перемкнувся на психологічні трилери («Собачий загін») і драмеді («Найкращий»). І хоча «Шайтана» найменше згадують у контексті ризикованих французьких проєктів, навряд чи ще буде можливість побачити, як Кассель п’є молоко з козячої дійки.\nБодігорор і нігілізм — дві прикметні відмінності нової французької крайності 2000-х. Ці дві складові блискуче поєднуються в «Мученицях» Паскаля Ложе. Історія помсти дівчини, яку в дитинстві піддали тортурам, перетворюється на жорстокий torture porn, у якому режисер з кожним наступним кадром підсилює біль персонажів.\nЛоже зняв безкомпромісний трилер про те, що не варто шукати в травмі відповіді на моральні дилеми. У Франції важко продати терапевтичну ідею в обгортці горору, а сам Лож’є жалівся, що жодна велика студія не була готова фінансувати такий проєкт. Утім після показу в Каннах фільм одразу здобув культовий статус, дійшло навіть до безглуздого американського римейку 2015 року.\nУ кінопрокаті стрічка спершу отримала прокатне свідоцтво з рейтингом 18+ — рідкісний випадок для французького кіно. Лише колективна заява Спілки французьких режисерів допомогли знизити його до 16+.\nЦього року журнал Time Out попросив експертів скласти перелік найліпших горорів. «Мучениці» посіли 31-ше місце з-поміж сотні претендентів.\nВегетеріанка Жюстін вступає в університет на ветеринара. На неформальній посвяті їй треба з’їсти сирі кролячі нирки. Вночі Жюстін помічає червоний висип на шкірі, але її запевняють, що це лише алергічна реакція. Однак хіба може алергічна реакція виявлятися в бажанні скуштувати людську плоть?\nДебютна стрічка Джулії Дюкорно завоювала в Каннах нагороду ФІПРЕССІ й підігріла інтерес до її фільмографії. Вже через п’ять років режисерка здобуває там головну нагороду — «Золоту пальмову гілку» за бодігорор «Титан». Але критики ще 2016-го помітили цікавість режисерки до дражливої теми тілесних ушкоджень. Variety назвали «Сире» сумішшю «Суспірії» та канадського горору «Перевертень».\nОднак головне, що фільм зрезонував з підлітковими драмами, адже в «Сирому» йдеться про дорослішання й соціалізацію у ворожому середовищі. Браян де Пальма в «Керрі» схоже аналізував формування особистості, виливаючи галони крові на голову героїні. Однак Дюкорно актуалізувала застарілий текст coming of age горорів, знявши шкіру не лише з ворогів головної героїні, а й з поняття належності до соціальної групи. Навіть якщо ця соціальна група — канібали.\nНадії горора. 17 фільмів від молодих режисерів, які можуть здивувати\nСутінкова зона: 10 горорів, які викликають суперечливі почуття\nНавіщо ми туди поїхали: 12 фільмів про подорожі, які не хочеться повторювати\n25 років «Choose Life»: як Денні Бойл підсадив всіх «На голку»\nПідписйтесь на DTF Magazine в Facebook, Instagram, Twitter та Telegram\n5 сучасних іноземних фільмів про Чорнобиль\n10 знакових фільмів сучасної України\n«Довженко-Центр» склав підбірку фільмів, «які допомагають краще зрозуміти те, що відбувається в Україні»\n«Я думав, що мене звільнять»: як Том Голланд одягнув костюм Людини-павука


Українцям перерахують зарплати: скільки будемо отримувати й чому цього мало – новини України\nУкраїнцям підвищать мінімальну зарплату до п'яти тисяч гривень, торкнеться таке нововведення найбідніших працівників\nЗбільшаться податкові відрахування для фізосіб-підприємців\nЗ урахуванням цін і ситуації на ринку праці мінімалка вже зараз повинна бути від 5,1 до 6,9 тис. грн\nЗа різними оцінками, вже зараз мінімалка повинна бути від 5,1 до 6,9 тис. грн. Про те, як і кому підвищать зарплати і до чого це призведе – читайте в матеріалі OBOZREVATEL.\nНі, мінімальна зарплата – це така собі риса: менше – не можна, а більше – можна. Скільки українців отримують мінімалку, сказати складно. Як розповів у коментарі OBOZREVATEL ексміністр соцполітики Андрій Рева, приблизно 75% співробітників дрібних і середніх підприємств офіційно мають таку зарплату. Але це тільки офіційно, мовляв, більшість із них отримує частину доходу в конверті.\nКрім того, розмір зарплат в Україні істотно занижений. У всякому разі, так вважають у Федерації профспілок. Голова організації Григорій Осовий вказує на європейський досвід. Якщо там у структурі витрат промислових підприємств десь 25-30% займає фонд оплати праці, то в Україні всього 5-8%. І це з урахуванням, що великі промислові підприємства платять найчастіше "білі" зарплати.\nЩе один варіант – утримувати мінімалку на рівні реального прожиткового мінімуму. Станом на червень він становив 5100 грн для працездатних. Тобто навіть після підвищення мінімальної зарплати ті працівники, які отримують мінімум, не зможуть дозволити собі навіть мінімальний набір товарів і послуг.\nРева ж вважає, що мінімалка вже повинна бути приблизно 6000 грн. "Ця дія правильна, але недостатня. З урахуванням втратити з початку року їм сьогодні вже потрібно було встановлювати мінімальну зарплату на рівні 6000 грн", – пояснив міністр.\nА ось учена, старша наукова співробітниця Інституту демографії та соціальних досліджень Лідія Ткаченко в коментарі OBOZREVATEL зовсім заявила: просто так призначати мінімалку не можна. Про її розмір повинні домовлятися в межах тристороннього діалогу: профспілки (представники працівників), роботодавці й держава. Вручну ж міняти цифри, на думку вченої, неправильно.\nБільше після зростання мінімалки доведеться платити й фізособам-підприємцям (ФОП). Наприклад, "єдинники" другої групи (можуть наймати співробітників) повинні платити 20% мінімалки податку і 22% – ЄСВ. Зараз це 944 і 1039 грн відповідно. З першого вересня платежі виростуть до 1000 і 1100 грн.\nБез справедливої мінімальної зарплати й чесних податкових відрахувань у державному бюджеті не з'являться кошти на інфраструктуру, освіту, медицину. Важливо до того ж, щоб культура чесно платити податки стала обов'язковою у всій країні. У ситуації, коли роботодавець дає частину в конвертах, винен зокрема й той, хто погоджується на ці конверти.


Microsoft Office 2016 Professional Plus + Project 2016 Professional + Visio 2016 Professional RTM 16.0.4266.1003 (x86/x64) (Retail) Ukr [Оригінальні образи від MSDN] — Windows\nMicrosoft Office 2016 Professional Plus + Project 2016 Professional + Visio 2016 Professional RTM 16.0.4266.1003 (x86/x64) (Retail) Ukr [Оригінальні образи від MSDN]\nСтадія розробки : Release\nРік/Дата Випуску: 2015, вересень\nВерсія: MSO 16.0.4266.1003\nСайт розробника: www.microsoft.com\nРозрядність: x86/x64 (32bit+64bit)\nЗахист: Активація Retail-ключем (за відсутності, спосіб активації описаний в першому повідомленні цієї теми)\nПід'єднання до інтернету для встановлення.\nСклад пакунку Microsoft Office Professional Plus 2016\nЗареєстрований: 2015-09-24 22:56\nОцінка програми: 9.9/10 (Голосів: 185)\nБезпечний КМС-активатор KMSAuto Net 2014 Portable by Ratiborus (версія 1.3.х)\nПісля встановлення, з допомогою активатора перетворити Retail-редакцію -> Volume. Потім активувати як КМС-клієнт на 180 днів.\nПереглянути відео -> https://youtu.be/gaY_Qshfy3g\nКласно дуже дякую, яка редакція є найповнішою, pro plus?\nІ додайте активатор в торент так зручніше, тай люди по природі ліниві)))\nпитаю як в знавця, чи є якийсь спеціальний спосіб видалити офіс, щоб його потім заново встановити (редакція, версія і тому подібне)? без наслідків. чи може, достатньо і панелі керування?\nбо якось перевстановляв (редакція) і зникли параметри оновлення як у вас там на скріні, віндовс апдейт для інших продуктів відключений, може в мене помилка якась, хотілось би знати.\nДля видалення чогось і його слідів добре користуватись RegOrganizer або Uninstal tool або їх аналогами,\nВони повинні стирати все аж до слідів у реєстрі\nА чому SHA1 не співпадає з реальним?\nСкажіть будь ласка, чи є можливість при встановленні вибрати ,лише потрібні, пакети? (Word, Exel, Access)\nЗ роздачею щось не те.\nЗачекайте, не стягуйте. Видаляю реєстрацію... \nА що не так з нею було?\nЯ щось не зміг поставити Офс з цієї роздачі на ноутбук. Постійно процес зависав на 50-60%...\nТа й Click Once процес не дуже кльовий тим, що не можна компоненти вибирати.\nЗлегка "побиті" файли.\nСьогодні постараюся поновити.\nЧасу не вистачає на все.\nАга, я вже помітив, коли скачав з nnm і iso-шка співпала лише на 97%...\nМабуть якраз через це офіс з цієї роздачі в мене не ставився... З тої - поставився прекрасно.\nНе можу створити жодним клієнтом 100-відсотковий торрент-файл.\nПри перевірці завантаження зупиняється на 99,7%\nПробую ставити office на win 10 і на 50 % зависає. в чому може бути проблема???\nПробую ставити office на win 10 і на 50 % зависає. в чому може бути проблема???\nВ інсталяційному образі маєте "биті" файли! Перевіряйте контрольні суми стягнутого образу.\nРоздачу виправлено та поновлено! Можна стягувати\nДодано через 1 годину 9 хвилин 16 секунд:\nПеревантажте торрент-файл! Вибачайте за незручності!\nРоздачу виправлено та поновлено!\nВибачайте за незручності!\nЦе такі жарти чи що?\nДля чого викладати не відлагоджений матеріал?\nу мене така сама проблема http://prntscr.com/8i3nr7\nпопробуйте поставити старішу версію\nДля чого викладати не відлагоджений матеріал?\nМожливо й Ваша правда, але так вже трапилося!\nЩе раз перепрошую за цю прикрість.\nАле в мене й так мюторрент 1.8.2\nКуди вже старішу7\nПроблема зі створення корректного торрент-файлу вирішилася використанням клієнту Deluge, але невідомо поки що чи вдало. Хоча мюторрент його прийняв за 100 відсотків. \nколи буде vl?\nколи буде vl?\nНачебто після 1 жовтня.\nGVLK-ключі вже роздали. Чекаємо.\nОфіс поставився, без жодних проблем!!!\nАвторові велике дякую!!!!\nхто не може завантажити з торрента ось тримайте, сам звідти завантажував http://download.msdn.microsoft.com/pr/uk_office_professional_plus_2016_x86_x64_dvd_6969735.iso\nАктивація Microsoft Office 2016 Professional Plus https://youtu.be/gaY_Qshfy3g\nДуже шкода, що в даній редакції не можна вибрати потрібні додатки з загального пакету. А в інших версія така можливість буде?\nДуже шкода, що в даній редакції не можна вибрати потрібні додатки з загального пакету. А в інших версія така можливість буде?\nЧекаємо на корпоративну редакцію (Volume). Подивимося!\nМожливо щось вирішать. Бо нарікань багато на цей недолік. Немає ніякого вибору. Навіть місце встановлення обрати неможливо...\nАктивація Microsoft Office 2016 Professional Plus https://youtu.be/gaY_Qshfy3g\nЗ Вашого дозволу продублював посилання в першому повідомленні.\nІнструменти для розробки Visual Basic змінилися, чи такі самі, як у Office 2013 і нижче?\nНа робочому комп'ютері поставився без проблем, а на домашньому після встановлення деякі програми перестали запускатися, зокрема Опера, весь час видає повідомлення "The program can't start because api-ms-win-crt-runtime-l1-1-0.dll is missing". Після видалення Офісу все стає в нормі.\nКороткі посібники користувача Office 2016:\nЄдине, що мені не подобається в двох останніх офісах — це відсутність приємного синьої кольорової схеми! \nПроцедура лечения (пишу російською - як скопіював):\nПЕРЙТИ ДО РОЗШИРЕНИХ ФУНКЦІЙ !!!!!\nНа вкладке "Главное окно" нажмите "Активировать Office".\nЗапустите KMSAuto Net 2015\n- і вас підсадять на фесебешний сервер...\n..і будуть повні штани "enjoi".\nТа хоч думайте,з якого дива ці "СратіборюсізUS" свої "бескоштовні" активатори насаджують...(((


Запчастини Бобринець Чері • Джилі • Деу • Заз • Шевроле і Грейт Вол ◁ ТМ Укрзапчастина ▷\nЗапчастини Бобринець на Chery, Geely, Great Wall, BYD, Daewoo і Chevrolet — ТМ УкрЗапчастина\nСьогодні знайти потрібні деталі м. Бобринець для автомобілів з піднебесної не так вже й складно. Саме у нас завжди є можливість купити найнеобхідніше для ремонту та обслуговування будь-якої моделі брендів, представлених в каталозі.\nДеталі двигунів або коробки передач, кузовні елементи або декор оформлення салону, фари і електроніка – для нас немає нічого не можливого. У розділах інтернет-магазину представлені найпопулярніші марки з Піднебесної, доставка яких забезпечується, у тому числі і в місто Бобринець.\nАвтозапчастини для народних автомобілів у місті Бобринець\nУ нас завжди можна підібрати необхідні китайські та ліцензійні європейські комплектуючі до машин брендів Грейт Вол і БІД. В інтернет магазині "UkrZapchast" представлені запчастини Шевроле і ДЕУ в самому широкому асортименті і за гідною, конкурентній ціні м. Бобринець.\nЛегкий пошук запчастин в м. Бобринець на Чері, Джилі, Бід, Грейт Вол, Деу та Шевроле в магазині ТМ УкрЗапчастина\nу місто Бобринець - 1 день,


У військкоматі Львівщини скаржаться на ухилянтів: скільки повісток “припадають пилом” (Відео) | Новини Львова\nУ військкоматі Львівщини скаржаться на ухилянтів: скільки повісток “припадають пилом” (Відео)\nУ військовому комісаріаті Львівщини заявили, що близько 15 тис. призовників ухиляються від обов’язкової військової служби, передає “5 канал”. Чоловікам, які б мали відслужити, вже не перший рік не можуть вручити повістки. Самі призовники до військкомату не приходять, а в оселях, де прописані – їх застати неможливо.\nНапередодні ввечері комісари вкотре пройшлися місцями проживання ухилянтів. Під час рейду вручити повістку нікому не вдалося. Десь не відчиняли двері, а десь до військових виходили батьки які ніби то не знають де їхні діти.\n“Зі слів їхніх батьків, вони знаходяться за кордоном, навіть кажуть, що не знають де находиться їх дитина. На жаль, ці діти є у Львові, вони нормально ходять по кабаках, нормально відпочивають, коли інші повинні за них служити. Чому хтось має бути мудріший, а хтось, вибачте за слово, дурніший?”, – обурюється керівник військового комісаріату Львівщини Олександр Тіщенко.\nУ ніч проти суботи, 4 листопада, у середмісті Львова вже влаштовували облаву на ухилянтів, приїжджали до нічних клубів. Тоді повістки вручили 12 молодикам. Осінній призов у Львові триватиме до кінця листопада , у комісаріаті кажуть, що хоч і є ухилянти – з призовом справляються.\nНаступна публікація Студенти з Львівського ІТ Кластеру отримали перемогу у хакатоні\nПопередня публікація Оновлено: на Львівщині 25-річна жінка викинула новонароджене немовля


Спільник луцького терориста погодився співпрацювати зі слідством - ZAXID.NET\nУ спільника Максима Кривоша знайшли арсенал зброї\nСуспільство — Юрій Братюк, 11:07, 22 липня 2020 0 0\nПоліція затримала спільника Максима Кривоша\nСпільник чоловіка, який утримував заручників у Луцьку, після затримання погодився співпрацювати зі слідством. Про це повідомляє прес-служба харківської поліції.\n44-річного місцевого мешканця Харкова затримали в ніч на 22 липня. Під час обшуку будинку спільника знайшли вибухівку і зброю. Вони вилучені та будуть направлені на експертне дослідження.\nУ затриманого виявили арсенал зброї\nНині чоловік затриманий в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України та співпрацює зі слідством. Відпрацьовуються всі версії кримінального злочину.