Реферат - Шлюб в римському приватному праві - Государство и право\nРеферат: Шлюб в римському приватному праві\nзримського приватного права\nШлюб На перший погляд, це поняття досить легко і просто осмислити. Адже неможливо уявити собі нормально існуючого суспільства, де б не існувало цього поняття. Воно мають минуле, теперішнє і майбутнє. Актуальність питання шлюбу є досить поширеною у наш час.\nВивчення особливостей римського шлюбу зберігає актуальність і донині, оскільки сучасне шлюбне право європейських країн грунтується насамперед на розуміннях юридичного споріднення, до того ж Сімейний кодекс України увібрав в себе категоріальний апарат з римського приватного права.\nШлюб — це біологічний, моногамний союз чоловіка та жінки, направлений на створення сім'ї.\nДана робота має своїм об'єктом дослідження особливостей шлюбу в період Римської імперії, правові основи його укладення та розірвання, відносини між членами сім'ї, їх взаємні права та обов'язки щодо одне одного.\nМета даної роботи полягає в розкритті поняття шлюбу, у висвітленні основних його ознак та характеристик, особливостей його формування та розвитку у тих умовах, де вони вперше почали зароджуватися, а також співвідношення шлюбу у античні часи із сьогоденням.\nОсновою для написання цієї роботи стали підручники з римського приватного права Тищика Б. Й., Підопригори О. А., Орача Є. М., Харитонова Є. О, Черніловського 3. М., Макарчука В.С.\nУ роботі також використано багато статтей із періодичної преси юридичного характеру відомих вітчизняних і зарубіжних знавців римського права: Покровського І. А., Новицького І. Б., Перетерського І. С, Грічука О. І., Христенко Н. О. та інших.\nРобота складається із змісту, вступу, трьох розділів, висновку та списку використаної літератури.\nУ розділі І розглядаються поняття шлюбу, досліджуються основи його формування, наводиться класифікація шлюбів за різними критеріями.\nУ розділі II детально розглянуто особисті та майнові відносини між подружжям, наведено особливості шлюбу, в залежності від форми його укладення.\nУ розділі III розглянуто умови, необхідні для вступу у шлюб, описується порядок його укладення та розірвання, також у цьому розділі розглядаються і різні форми проведеня шлюбів.\nшлюб римський подружжя законний\n1. Поняття та види шлюбу у римському приватному праві\n1.1 Законний шлюб\nСім'я починається зі шлюбу. Римські Юристи приділяли багато уваги правовим питанням шлюбних відносин, вивчивши та проаналізувавши, дали відповідні оцінки їх різновидам. Давньоримське суспільство намагається ідеалізувати сім'ю. Римські юристи досить ідеалістично визначали шлюб. Наприклад, Модестін писав: «Шлюб є союз чоловіка і жінки, спільність всього життя, єднання божественного і людського права». Між тим в усі часи рабовласницької держави дружина ніколи не займала рівного з чоловіком становища. Вона завжди знаходилася в залежності від батька, чоловіка, брата, опікуна тощо. Йдеться не про традиційну моральну чи фактичну залежність, а про правову нерівність.\nРимське право розрізняло (аж до часів Юстиніана): 1) законний римський шлюб, тобто шлюб між особами, які володіли правом jus conubii -між громадянами; 2) шлюб між особами, які цим правом не володіли — між перегринами. Законний римський шлюб укладався тільки між римськими громадянами, які мали на це право. Перегрини укладали шлюб поміж себе відповідно до норм права народів, свого національного права. Але ці шлюби не породжували таких правових наслідків, як римський законний шлюб. У свою чергу римський законний шлюб історично поділявся на два види: cum manu mariti — з повною владою чоловіка над жінкою і sine manu mariti- шлюб без чоловічої влади. Відомий ще один різновид римського шлюбу, але вже незаконного — це так званий конкубінат.\nЗаконний римський шлюб укладався у невідворотній відповідності з нормами jus civile. Він допускався лише між римськими громадянами, які володіли jus connubiі. Шлюб між римським громадянином з одного боку, а зіншого –\n– негромадянином (перегрином, вільновідпущеником, деякими латинами) категорично заборонявся. Деякі обмеження у вступі в шлюб збереглися навіть після того, як усі піддані Римської імперії були оголошені громадянами. Зокрема, особи сенаторського звання не могли одружуватися з вільновідпущеницями.\nПерегрини вступали в шлюб між собою відповідно до норм уму jus gentiит — права народів. Латини, вільновідпущеники, колони вступали в шлюб між собою згідно зі своїм правовим статусом. Діти від таких шлюбів не ставали римськими громадянами.\nУкладення шлюбу з чоловічою владою ( сит тапи таrіtі ) мало наслідком встановлення влади чоловіка над дружиною ( тапus таritі ). Розрізняється влада чоловіка над жінкою — топиs, над дітьми – patria potestas, над рабами — dотіпіса роtestas. Вступ у такий шлюб неминуче означав сарitis dетinutiо дружини: якщо до шлюбу дружина була persona sui iuris, то після вступу в шлюб cum manu вона ставала persona alieni iuris. Жінка підпадала повністю чи залежала від свого чоловіка або pater familias, якщо чоловік сам перебував під владою батька. Вона мала становище доньки батьків свого чоловіка, позбавляючись агнатських зв'язків зі своїми близькими родичами. Влада чоловіка була первісно обмеженою, але поступово в процесі розвитку господарського життя та на його підставі влада чоловіка була певним чином обмежена, наприклад, було заборонено вбивати дружину, продавати в кабалу тощо. Проте Закони XII таблиць давали можливість дружині уникнути повної влади чоловіка над собою. Жінка, яка уклала шлюб без дотримання певних формальностей, могла попередити виникнення повної влади чоловіка, залишаючи дім на три доби наприкінці кожного шлюбного року. Цим вона зберігала свою незалежність та переривала перебіг давності спільного життя 3 чоловіком. Згодом влада чоловіка над дружиною послаблюється. Це пов'язуєтьсяіз розвитком приватної власності та набуттям дружиною певних прав на сімейне майно, що спричиняло її особисту незалежність від чоловіка. Поступово на зміну шлюбу сит тали тагііі приходять новий шлюб без влади чоловіка — sіпе тапи maritі, який вже в класичний період римського права остаточно витісняє шлюб з чоловічою владою. За своїми принципами цей шлюб був повною протилежністю шлюбу сит тапи тaritі. Вступ у такий шлюб не тягнув за собою зміни правоздатності жінки. Вона або зберігала за собою статус реrsопа sui juris (якщо мала його), або продовжувала підпадати під владу батька. Отже, кровні зв'язки з попередньою сім'єю не переривалися, не виникало й агнатське споріднення між жінкою та сім'єю чоловіка. Чоловік за умов шлюбу зіпе тапи не мав жодної влади над жінкою. Подружжя в особистому відношенні вважалися рівноправними суб'єктами і хоч здебільшого питання сімейного життя остаточно вирішував чоловік, його влада зовсім не була подібною до тапus. Із запровадженням шлюбу sіпе тапи стався великий переворот в історії римського сімейного права. Жінка виходить з-під влади чоловіка і формально стає незалежною особою. Разом з тим важливо зазначити, що запровадження цього шлюбу призвело й до негативних наслідків. Незалежність жінки, свобода розлучень негативно вплинули на сімейно-моральні устої римського суспільства. Август був змушений прийняти низку законодавчих актів з метою зміцнення шлюбних відносин і припинення зловживань свободою розлучень для чоловіків і жінок. Чоловіки не вважалися бездітними за наявності хоча б однієї дитини. Жінки мусили мати не менше трьох, вільновідпущеники — не менше чотирьох. Втім, ці заходи не принесли очікуваного успіху.5\nЗ часом саме шлюб яіпе тапи тагііі набув найбільшого поширення, тоді як «правильні» форми шлюбу усе більш занепадали, зберігаючись головним чином у жрецьких і патриціанських родинах.\n1.2 Фактичні шлюбні відносини\nПоруч із законним римським шлюбом законом дозволялося постійне (не випадкове) спільне проживанння чоловіка та жінки з наміром утворення сім'ї, яке називалося конкубінатом (сопсиbinatus). Для того, щоб створити римську сім'ю, громадяни повинні були володіти jus connubi. Відсутність — у однієї із сторін jus connubi не давала права на укладення шлюбу. Проте, якщо сторони все ж таки вступали у фактичні відносини з наміром створити сім'ю, то виникає конкубінат — проміжне становище між шлюбом і позашлюбним станом. Конкубінат не мав жодних правових наслідків. Конкубінат — позашлюбне співжиття без постійної волі партнерів вести спільне подружнє життя (affection maritalis) і без знаків поваги стосовно партнера по шлюбі (honor matrimonii).Конкубінат став широко розповсюдженим явищем після видання строгих законів Октавіана Августа про шлюб (Іех Jиlіа deаdulteriis; Іех Jиііа dе соеrcendo; Іех Julіа miscella). Незважаючи на суспільне значення і поширеність навіть у вищих колах, конкубінат не мав правових наслідків: співмешканка (concubina) не розділяла суспільного становища співмешканця (сопсиbinus), що поряд з конкубінатом міг бути одруженим, у той час як конкубінат дружини являв собою подружню зраду (adulterium). При принципаті правове поняття конкубінату було поширено на усі випадки, коли неможливий шлюб (matrimonium), насамперед, через соціальну нерівність.\nЛише християнські імператори формують конкубінат як правовий інститут, як сурогатний шлюб (соnjugium іпаеqиаlе). Він є неповноцінним у соціальному відношенні, але проте строго моногамним, неможливим до досягнення визначеного віку, одночасно з законним шлюбом. Поліпшується і правове положення дітей, породжених у цьому шлюбі. Більш того, при Юстиніані будь-яке постійне співжиття з порядною жінкою вважається шлюбом, якщо сторони не зробили усної чи письмової заяви (testatiо) у протилежному змісті. У Візантії конкубінат був відмінний Левом VI Мудрим (Філософом) між УШ-ІХ ст.ст, на Заході припинився в XII ст.\nКонкубіна — це не дружина, вона не могла поділяти становище свого чоловіка. Діти, народжені в конкубінаті, не набували імені та статусу свого батька, статусу шлюбних дітей, на них не поширювалася батьківська влада, не мали права на аліменти. Але ці діти відрізнялися від незаконнонароджених і називалися liberti naturals (природні діти). Згодом був установлений порядок узаконення таких дітей. Спочатку жінка в таких відносинах не набувала становища і соціального статусу свого фактичного чоловіка, однак згодом ряд прав було визнано і за конкубіною. Дитина, народжена такою жінкою, могла за бажанням її батька бути узаконеною і набувати прав дитини, народженої у шлюбі. Слід звернути увагу на те, що конкубінат міг мати місце тільки за відсутності jus connubii. В іншому разітреба було укладати законний шлюб або залишатися у фактичних шлюбних відносинах (D.25.3.7.) До виникнення когнатського споріднення сімейні відносини між рабами не мали ніякого значення. Але з того часу римляни певною мірою визнавали і родинні зв'язки рабів, які проявлялися в сімейних союзах рабів — контуберніумах (conturbernium). Зв'язок раба з рабинею, як і з будь- якою жінкою, не визнавався шлюбом і не мав жодних правових наслідків. Діти, народжені рабинею, набували статусу матері і не підпадали під батьківську владу. Порівнюючи законний шлюб і контуберніум ми бачимо, що при контуберніумі статус дітей повністю залежав від того, яке правове становище займала мати, якщо вона була перегринкою, то відповідно і її діти також ставали перегринами. Батько не мав влади над дітьми саме тому, що вони не розділяли з ним його статус. І навпаки було при укладенні законного шлюбу, адже в ньому батько мав необмежену владу не лише над жінкою.\n2. Правовідносини подружжя у римському приватному праві\n2.1 Особисті права\nУкладення законного шлюбу тягне за собою взаємні права та обов'язки подружжя. Нерівність подружжя в римському шлюбі було явною: на дружину покладались вимоги обов'язкового характеру, а чоловік мав значні права у відношені жінки. Особисті відносини подружжя знаходились в прямій залежності від форми укладення шлюбу.\nВідносини подружжя у шлюбі cummanumaritiістотно відрізнялися від відносин у шлюбі sinemanumariti. Це були два суттєво різні види шлюбних зв'язків.\nВідносини подружжя у шлюбі з чоловічою владою (сит тапи). Жінка цілком підпорядковувалася владі свого чоловіка. В особистому відношенні жінка підлягала юридично необмеженому праву чоловіка, який міг піддавати її будь-яким покаранням, витребувати її (як річ) назад, якщо вона самовільно залишала його дім, продати в рабство, домагатись її від кожної третьої особи, навіть від родичів і проти її волі, за допомогою віндикації. Так само як раби, діти і дружина були повністю позбавлені правоздатності в галузі майнових відносин, а тому не могли самостійно укладати цивільно-правові угоди і виступати в суді.\nШирота правового свавілля чоловіка якоюсь мірою обмежувалася громадською думкою. Захід покарання за провинність дружини визначала рада, що складалась з родичів дружини. Однак жінка отримувала родове ім'я чоловіка і розділяла його громадянське становище, місце проживання чоловіка було обов'язковим для неї, вона потрапляла у число спадкоємців після смерті чоловіка нарівні з дітьми.\nПравові відносини між матір'ю та її дітьми також існували (хоча мати ніякої влади над дітьми не мала) і повністю залежали від форми шлюбу.\nПри шлюбі з чоловічою владою мати поділяла стан своїх дітей, знаходилася (як і її діти) під владою чоловіка чи його домовладики. Нарівні з дітьми вона спадкувала після смерті чоловіка, діти — після смерті матері. Як агнати дорослі сини здійснювали опіку над матір'ю після смерті чоловіка.\nЗовсім інакше складаються відносини між жінкою і чоловіком у шлюбі зіпе тапи тагііі. Укладання шлюбу зіпе тапи не впливало на правоздатність і дієздатність жінки. Якщо вона була під владою свого раtеr fатіlіаs, тобто особою чужого права (реrsопа аlieni juris ), це її становище зберігалось і після шлюбу, а якщо не була під владою свого раtеr fатіlіаs, залишалася незалежною. Влада чоловіка на неї не поширювалася. Втім, у деяких внутрішніх сімейних взаєминах верховенство чоловіка зберігалося (наприклад, вирішення питання вибору місця проживання сім'ї, способів і методів виховання дітей тощо).\nУ шлюбі sіпе тапи тaritі принцип підлеглості жінки чоловіку поступається місцем принципу рівності:\n• подружжя було зобов'язане допомагати і поважати одне одного, а також утримуватися від будь-яких дій, які загрожували їхньому союзу;\n• жінка мала ім'я чоловіка;\n• жінка мала одне місце проживання з чоловіком, поділяла його громадянське становище;\n• чоловік повинен був утримувати жінку;\n• чоловік був захисником жінки та її представником в суді;\n• між подружжям не допускалися штрафні позови;\n• чоловік мав право вимагати від жінки ведення домашнього господарства.\nЩоправда, чоловік мав право вимагати повернення жінки від третіх осіб, які утримували її проти волі, а також в разі незгоди між подружжям остаточне рішення було за чоловіком.\nСлід відзначити, що в шлюбі sіпе тапи тaritі за нормами квіритського права дружина не є членом сім'ї батька своїх дітей, вона — агнатка своїх старих агнатів, за якими успадковує майно, які успадковують після неї, а також здійснюють над нею опіку у випадку смерті чоловіка ( а не члени чоловікової родини, як можна було б сподіватися! ). У преторський період матері було надано право на аліменти від дітей, дітям було заборонено висувати до матері позови, що передбачали іпfатіа, притягати її до суду без дозволу магістрата. Нарешті сенатусконсульти П ст. н. е., а потім імператорські конституції встановили і послідовно розширили допущені претором права взаємного спадкування дітей і матері, яка перебувала з їх батьком у шлюбі sіпе тапи.\nЗ особливою наочністю правове ущемлення римської жінки позначалося при подружній зраді (adulterium) і в практиці так званого конкубінта (сопсиbinatus). Насамперед, порушення подружньої вірності чоловіком у Давньому Римі правопорушенням не вважалася, тоді як невірна дружина за перелюбство могла бути піддана суворому покаранню. «Якщо ти застанеш дружину свою в перелюбстві, сміливо її убивай без суду і наслідку; тебе ж, нехай ти і перелюбствуєш чи піддався блуду, вона і пальцем торкнути не сміє: немає в неї на це прав (Inadulteriouxoremtuamsiprehendisses, sinejudicioinpoenenecares; illate, siadulterares, sivetuadulterareris, digitononauderetcontingere: nequejusest)», — учив Катон Старший. Відповідно до звичайного права, чоловік міг покарати винуватницю, захоплену на місці злочину негайно, чи пізніше, після домашнього суду (judiciит dотеstiсит), зокрема — безкарно убити її. Батько перелюбниці, захопленої в його чи в будинку зятя на місці злочину (іп fІаgrапtі), мав право убити обох винних (до часів Костянтина), а чоловік повинний був розлучитися з перелюбницею, інакше він розглядався як звідник (Іепо). Жінки, викриті в перелюбстві, повинні були, подібно повіям, носити тогу (за деякими відомостями, жовтого кольору), а не столу. Перелюбство в період принципату переслідувалося публічним обвинуваченням (ассusаtіо аdultrerii). Розпусниці, що уникли покарання за законами Октавіана Августа (ІехJulіа dе аdиltеrііs і Іех Julіа тіхсеllа), каралися особливою сенатською постановою від 19 р. н.е. (senatusсопsultит dematronarum lenocinio соеrсепdо). Спеціальна сенатська постанова від 52 р. н.е. (senatusсопsultит Сlаиdiапит tеrtіит), говорила, що вільна жінка, що знаходилася в співжитті з рабом (соtиbеrnіит), незважаючи на троєкратну заборону його пана, ставала разом з дітьми рабою останнього, а при наявності дозволу з його боку, лише втрачала статус вільнонародженої людини (іngenuitas).\n2.2 Майнові права\nЗагальна різниця в юридичній природі шлюбів сит тапи і зіпе тапи природно позначається на різному обсязі майнових відносин між подружжям. При шлюбі сит тапи, як уже зазначалось, жінка цілком підпорядковувалась владі чоловіка і юридично перебувала на становищі дочки. Той же принцип підлеглості визначав майнові відносини між подружжям. Все майно, що жінка мала до шлюбу або набувала за час шлюбу (наприклад одержувала спадщину), автоматично ставало власністю чоловіка, повного і безконтрольного власника. У випадку неспроможності чоловіка виплатити борг, майно жінки йшло на задоволення його кредиторів. Однак така майнова несамостійность жінки компенсувалась тим, що вона нарівні зі своїми дітьми мала спадкове право після чоловіка і всіх його агнатичних родичів.\nЗовсім інакше складаються відносини між жінкою і чоловіком у шлюбі sіпе тапи. У цьому шлюбі принцип підлеглості жінки чоловіку поступається перед принципом рівності. Щоправда, чоловік мав право вимагати повернення жінки від третіх осіб, які утримували її проти волі. Перебуваючи у шлюбі sіпе тапи, дружина набувала ім'я чоловіка, поділяла його громадянське становище, мала одне.місце проживання з чоловіком, який повинен був її утримувати, представляти і захищати в суді. Проте в разі незгоди між подружжям остаточне рішення було за чоловіком.\nВідповідно до цього ж загального принципу регулювалися і майнові відносини між подружжям. В їх основі був принцип роздільності. Майно жінки і чоловіка становило зовсім незалежні одна від одної маси. Усе, що жінка мала до шлюбу і що вона набула під час шлюбу, належало їй, було її власністю, якою вона могла розпоряджатися і користуватися, не питаючи на то згоди чоловіка. Чоловік та жінка могли вступати в найрізноманітніші майнові відносини. Жінка могла доручити чоловікові управління всім своїм майном. З цією метою між ними укладався договір доручення. Однак, якщо стосовно якоїсь речі між подружжям виникав спір з питання власності, то допускалася презумпція, що річ належить чоловікові, аж поки жінка не доведе, що право власності на дану річ належить їй. І нарешті, подружжя не могло пред'являти одне до одного інфамних позовів (принижуючих честь). У разі необхідності подружжю надавалися аналогічні позови, які не тягнули за собою іпfатіа.\nМайнові відносини подружжя охоплювали два шлюбно-правових інститути: посаг, придане (dos) та дарування з боку чоловіка (dопаtіо рrорtеr пирtіаs). Під приданим розуміли те майно, яке передавалося чоловікові дружиною, її батьком або третьою особою (опікуном) на покриття витрат по господарству, щоб полегшити труднощі молодої сім'ї. Отже, початкове призначення приданого було допомогти чоловікові нести загальносімейні витрати. Проте згодом, крім цього призначення, придане певною мірою було гарантією від необгрунтованих розлучень з боку жінки. Приданим було не все майно дружини, а тільки те, що спеціально призначалося для цієї мети і передавалося чоловікові самою дружиною, її домовладикою чи іншими особами. Спершу мета приданого полягала в полегшенні майнового тягаря чоловіка на утримання сім'ї, а пізніше — забезпечення непохитності шлюбного союзу. Передача приданого, як правило, складала особливий обрядовий акт або оформлялась особливим документом окремо від подій укладення шлюбу. Вважалось, що збереження приданого цілісним — в інтересах не тільки сім'ї, але й спільностей. Тому римське право суворо дотримувалось принципу визначення майна, як приданого в якості постійного: воно не могло бути замінено іншим, навіть більшою вартістю або цінністю, не могло змінювати свого статусу.\nСпочатку, коли практично всі шлюби укладались з владою чоловіка, придане повністю переходило під владу чоловіка і тому якоїсь спеціальної регламентації його правового статусу не потрібно було. В подальшому, по мірі поширення шлюбу sіпе тапи, а також і в інших випадках стало заключатися усне погодження, згідно з яким чоловік був зобов'язаний повернути придане у разі припинення шлюбу.\nВ класичний період придане отримало спеціальну правову регламентацію.\nУ республіканський період придане відразу переходило в повну власність чоловіка, і навіть після припинення шлюбу воно не поверталось дружині ні за яких умов. Це породило ряд негативних наслідків. Внаслідок повної свободи розлученняі знівелювання моральних засад наприкінці періоду республіки кількість розлучень зросла. Шлюб починає набувати форми безсоромного збагачення, що обурювало багатих батьків наречених. Вони вимагають від женихів перед вступом до шлюбу певних обіцянок на випадок його припинення, які поступово перетворюються в шлюбні договори. Преторська практика з часом виробила певні детальні положення.\nПри припиненні шлюбу у зв'язку зі смертю дружини придане залишалося чоловікові і, навпаки, якщо шлюб припинявся внаслідок смерті чоловіка, придане поверталося жінці. Придане поверталося жінці й тоді, коли шлюб припинявся за ініціативою чоловіка або з його вини. А якщо жінка вимагала розлучення без будь-якого приводу з боку чоловіка або якщо розлучення сталося внаслідок її поведінки, придане залишалося чоловікові.\nУ римському праві придане має свою довгу історію. З самого початку воно переходило назавжди у повну власність чоловіка. Придане не підлягало поверненню родині жінки ні у випадку її смерті, ні навіть у випадку безпідставного розлучення з боку чоловіка. Але оскільки розлучення траплялися зрідка, то питання про, долю приданого ані в житті, ані в законодавстві не ставилося. Однак в період пізньої республіки, коли панувала аморальність і, як наслідок, посилилися розлучення, брак правового регламентування приданого створював неабиякі труднощі. Постала потреба у будь-якому разі юридично забезпечити інтереси подружжя. Найперше про це стали турбуватися самі зацікавлені особи. Жінка або її родичі, укладаючи шлюб і встановлюючи придане, вимагали від чоловіка у формі стипуляції гарантування того, що на випадок розлучення або смерті чоловіка придане має повертатися дружині або її батькові. За передбачених у застереженні умов жінка або батько одержували проти чоловіка або його спадкоємців суворий позов. Звичай подібних застережень закріпився настільки, що навіть тоді, коли воно було випущено, вважалося несправедливим, коли чоловік, даючи жінці розлучення без всякої на те причини, отримував придане. Виразником цієї несправедливості і тут став претор, який почав давати жінці позов bone fidei. На підставі цього позову були вироблені юриспруденцією «найближчі норми класичного права про придане. Головні положення цього права зводилися ось до чого. За загальним правилом придане залишалося чоловікові, якщо шлюб припинявся внаслідок смерті дружини, а в разі смерті чоловіка придане завжди поверталося дружині або їй разом з батьком. Придане поверталося жінці й тоді, коли шлюб припинявся розлученням за ініціативою чоловіка або з його вини. Проте, якщо жінка вимагала розлучення без будь-якого приводу з боку чоловіка або якщо розлучення сталося внаслідок її поведінки, придане залишалося чоловікові. Однак у всіхвипадках, коли чоловік мав повернути придане дружині, за певних умов він мав право на деякі відрахування з нього для утримання дітей, які залишалися за ним.\nЗі зміцненням преторського права було видано постанову, що придане (або його вартість) поверталось у всіх випадках розірвання шлюбу з вини чоловіка.\nПравила повернення приданого у випадку розірвання шлюбу:\n— у випадку смерті дружини придане поверталось батьку дружини ( з утриманням 1/5 частини приданого на кожну народжену в цьому шлюбі дитину), а придане, отримане від інших осіб, залишалось у вдівця;\n— у випадку смерті чоловіка придане поверталось дружині чи її батьку. На випадок своєї смерті чоловік зазвичай залишав придане по способу «прелегат приданого» (рrаеlеgаtит dоtіs);\n— у випадку розлучення з вини дружини повернення приданого обмежувалося.\nЧоловік мав право отримати 1/6 приданого на кожну дитину, але в цілому не більше 1/2 приданого. Якщо розлучення відбувалося внаслідок невірності дружини, утримувалась ще 1/6 приданого, а якщо внаслідок інших проступків, то 1/8;\n— якщо шлюб розривався з ініціативи чоловіка або з його провини, то придане їм поверталось.\nОтже, обов'язок чоловіка повернути придане у випадку припинення шлюбу був визнаний в законі. Однак, перебуваючи в шлюбі, чоловік вважався власником приданого і міг його якимось чином відчужувати, витратити, тому вимога дружини про повернення приданого могла не задовольнятися. Щоб захистити жінку від таких випадків, закон Юлія забороняв чоловікові відчужувати дотальні нерухомості без її згоди. Під заборону почали підпадати не тільки акти прямого відчуження, але й всі ті, які могли згодом привести до відчуження, зокрема застава.\nІмператор Юстиніан пішов далі у цьому напрямі. Якщо в класичному праві чоловік отримував придане у випадку смерті дружини, то Юстиніан приписав повернення приданого її спадкоємцям. Крім того, він заборонив відчуження детальних нерухомостей навіть за згодою жінки. Отже, за пізнішим римським законодавством придане залишалося чоловікові лише в разі розлучення з вини жінки, як штраф за провину. Завдяки обов'язку повертати придане і забороні відчужувати нерухомості вже в класичну епоху чоловік, хоч юридично залишався власником приданого, але фактично був не чим іншим, як простим користувачем приданого на час шлюбу. Це свідчить про те, що права жінки на придане безперервно зростали.\nПодарунок (dопаtiо). Ще в Стародавньому Римі був звичай перед шлюбом робити подарунки з боку родини чоловіка для створення економічної основи сімї. Особливого значення вони набули після того, як виявилася інша — штрафна — функція приданого (dos). Якщо жінка у випадку безпідставного розлучення з свого боку ризикувала втратою приданого, то й чоловік у разі розлучення з його вини був зобов'язаний повернути жінці придане (dos) і віддати їй подарунок (dопаtiо).\nЗа звичаями Стародавнього Риму, подарунок треба було підносити до шлюбу. Будь-яких правових норм, які б визначали правове становище подарунку, в цей час не було. Навіть в епоху класичного права норми щодо подарунку не набули повного розвитку. Лише законодавство останніх імператорів надало цьому інституту більш закінченого вигляду. Насамперед дозволялось в інтересах рівності і справедливості в майнових відносинах між подружжям робити цей подарунок і під час шлюбу. По-друге, батько чоловіка був зобов'язаний піднести подарунок так само, як батько жінки давати придане. Вартість подарунку повинна дорівнювати вартості приданого. Крім того, з метою найкращого захисту жінки стосовно одержання подарунку на випадок розлучення з вини чоловіка була встановлена заборона відчуження подарунку. Так поступово складається римська система майнових відносин між подружжям. Принцип юридичної роздільності майна аж ніяк не був перешкодою у міцних шлюбах, проте гарантовано захищав і чоловіка, і жінку у шлюбах нетривких. Цей принцип, який тепер визнаний небагатьма законодавствами, встановив основу римської системи майнових відносин між подружжям.\n3. Підстави виникнення та припинення шлюбних відносин за римським приватним правом\n3.1 Підстави виникнення шлюбних відносин\nДля того, шоб шлюб вважався дійсним, необхідна була одночасна наявність деяких суттєвих і обов'язкових передумов. Від наречених вимагалося володіти jus сопиbiі (право вступати в шлюб), мати affectiomoritalis (намір подружжя жити саме у шлюбі), бути статевозрілими та укладати шлюб у передбаченій правом формі.\nРимський шлюб могли укладати тільки особи, за якими було визнано право вступати в шлюб (jus conubii) як необхідний елемент цивільної правоздатності. Цим правом були наділені тільки римські громадяни.\nРимський шлюб міг укладатися тільки тоді, коли союз чоловіка і жінки будувався з наміром жити у шлюбі. У давньому праві аffеctіо таritalis не був обов'язковим для наречених, достатньо було, щоб цей намір виявив домовладика відповідної сім`ї. У класичному праві наявність аffеctіо таritalis був необхідним і нареченим, і домовладикам їх сімей, а у посткласичному праві такий намір вимагався лише від осіб, які вступали до шлюбу. Римський шлюб могли укладати тільки особи, які спроможні були здійснювати природну мету шлюбу, тобто особи, які були статевозрілими: жінки з 12 років, а чоловіки з 14 років. Крім існування конститутивних умов, при укладенні шлюбу враховували так звані шлюбні перешкоди, тобто обставини, наявність яких може призвести до припинення шлюбу. До укладення шлюбу було прийнято влаштовувати заручини (sponsaliа), розірвання яких без поважних причин мало наслідком для виного безчестя\n(іпfатіа), а іншій стороні давав право на відшкодування завданих в зв'язкуз заручинами збитків (наприклад, витрати на подарунки і т. д. ). Перешкодами для одруження були:\n• перебування у шлюбі нареченого чи нареченої на момент укладання шлюбу.\nРимське право визнавало тільки моногамний шлюб. Ніяких перешкод для вступу до другого шлюбу після розірвання першого римське право не містило;\n• душевна хвороба, якщо нею захворів один з наречених до укладання шлюбу.\nКоли хвороба настала після укладення шлюбу, шлюб міг бути збережений або розірваний;\nКровне споріднення не допускало шлюбу. Споріднення по прямій лінії у всіх випадках було перешкодою для вступу до шлюбу. По боковій лінії в найдавніші часи не допускались шлюби між родичами виключно до шостого ступеня, в період республіки і на початок імперії — до другого—третього ступеня.\nПерешкодою до вступу в шлюб було також близьке свояцтво. Так, шлюби між усиновителями і усиновленими були заборонені; молодший брат не міг брати за дружину вдову старшого брата і навпаки. Не дозволялися шлюби між дядьком і племінницею, тіткою і племінником, між опікуном і підопічним. З поширенням християнства вимоги до відсутності близького споріднення зросли;\n• траурний рік.\nСуворий моногамний характер римської сімї не допускав багатоженства. Ніяких перепон для вступу до другого шлюбу після розірвання першого римське право не містило. Після смерті чоловіка вдова це повинна булла одружуватися протягом не менше як 10 місяців. Метою цього обмеження був, з одного боку, прояв поваги до пам'яті покійного, а з другого — усунення сумніву у визначенні батьківства дитини, що народжувалася за цей час. Якщо вдова порушувала цю умову, то її шлюб визнавався, однак сама вона піддавалася безчестю;\n• обіт безшлюбності і духовний сан.\nВесталки в язичницьку епоху не могли одружуватись до 13-річного віку. Після прийняття християнства на усе духовенство римо-католицького обряду було поширене обітництво целібату, тобто безшлюбності. У сімейному законодавстві імператора Августа були введені деякі інші обставини, які заперечували укладання шлюбу. Зокрема заборонялися шлюби між вільнонародженими та вільновідпущеницею з поганою поведінкою, а особливо був заборонений шлюб між сенаторами і актрисами. Провінційний магістрат не мав права вступати до шлюбу з громадянкою даної провінції. Ця заборона мала двояку мету: виключити можливість тиску на волю нареченої й перешкодити виникненню сімейного впливу на державні інтереси через магістрат. Воїнам взагалі заборонялося вступати в шлюб. Витрати на утримання родини лежали, природно, на чоловікові, тому що шлюб був патріархальним, чоловіку, звичайно, не заборонялося розпоряджатися приданим, принесеним дружиною. Воно було його власністю. Тут перелічені лише деякі основні умови, додержуючись яких можна було перешкодити сторанам вступати у шлюб.\nУ римській історії відомі декілька форм шлюбних церемоній, які, однак, залежали від того, який саме шлюб укладався. Шлюб cummanuміг бути укладений одним з описаних нижче способів:\n1. Особливою формальністю відзначався складний ритуал, який мав яскраво виражене релігійне забарвлення. Він здійснювався у присутності десяти свідків, які були представниками десяти курій, за участю жерців, виконувалися різні сакральні обряди, які супроводжувалися проголошеннямрізних формул і жертвопринесенням. Серед цих обрядів основне місце займає посвячення і вкушаняя молодими особливого хліба, завчасно для того приготовленого. У період імперії ця церемонія як найстародавніша і по-своєму релігійна здійснювалась головним чином у жрецьких родинах з тим, щоб народжений від такого шлюбу син міг успадкувати сан свого батька. Подібна процедура укладення такого шлюбу між плебеями не допускалася.\n2. Давнім способом укладення шлюбу була купівля дружини чоловіком. Данна форма укладення шлюбу існувала й тоді, коли дружини більше не продавались; тобто стала носити символічний характер.\nПлебейська церемонія укладення шлюбу здійснювалася за допомогою „міді і ваги“, як це звичайно робили, якщо справа торкалася купівлі певних речей. Це була вдавана купівля жінки в її домовладики або опікуна, яка подібно до інших покупок у той час здійснювалася за правилами манципації. У присутності п'яти свідків, вагаря з вагою наречений проголошував певну формулу, а потім передавав батькові нареченої злиток міді, який служив символічною купівельною платою. Цьому актові передував обмін питаннями про згоду молодих вступити в шлюб. Наприклад: „Чи будеш ти для мене гідною домовладичицею?“ — запитував наречений. „Ти мене знайдеш там, де будеш ти“, — відповідала наречена. Ці запитання і відповіді супроводжувалися також виконанням певних обрядів. Проте юридична суть акту полягала не в цих шлюбних обрядах, а в акті манципації, оскільки вважали, що на більш ранньому етапі Римської держави купівля жінки була реальною, а не вдаваною.\nКрім цих двох форм, шлюб міг бути укладений також шляхом так званого шш, тобто фактичного шлюбного співжиття протягом року. У цьому випадку маємо застосування до сімейних відносин речево-правового інституту давності. Подібно до того як володіння річчю протягом двох років для нерухомих і одного року для рухомих речей перетворювалися у власність, так і співжиття протягом року давало чоловікові владу (тапus) над жінкою.\nАле і цей звичай не вирішив проблеми підкорення жінки чоловікові. Склалася така ситуація, коли жінка особливо аристократичного роду, почала відмовлятися вступати в шлюб. Тому вже Закони XII таблиць, санкціонуючи встановлення тапusза допомогою usus, зазначають у той же час, що жінка може перешкодитивстановленню тапus, перервати сплив давності, не ночуючи в домі чоловіка три ночі підряд, повторючи це щорічно жінка тим самим відвертала виникнення над нею влади чоловіка, хоч шлюбні відносини між ними вважалися юридично встановленими. Звичайно, з юридичного погляду таке співжиття не повинно було б вважатися шлюбом. Однак римське право вже ранньої епохи визнавало його законним шлюбом. Діти від такого співжиття вважалися законними, а не позашлюбними. Вони підлягали владі батька, входили як агнати в його сім'ю. Жінка ставала законною дружиною свого чоловіка, а не була наложницею, однак вона не підлягала тапus, була вільною і самостійною.\nДеякі дослідники римського права вважають, що шш був історично першим способом укладення шлюбу sіпе тапи, який вже в епоху класичної юриспруденції став єдиним видом шлюбу в Римі. Виникнувши з простого шлюбного співжиття для відвернення тапus, новий шлюб став укладатися шляхом простої згоди сторін, за якою чоловік приводив жінку до свого дому. Це, звичайно, супроводжувалося різними обрядами, які, однак, ніякого юридичного значення не мали. Повна безформальність шлюбу sіпе тапи при формальності інших, менш важливих юридичних актів викликає подив. Проте це можна пояснити саме історичним походженням шлюбу sіпе тапи. Недодержання будь-яких формальностей у шлюбі sіпе тапи, збереглися в римському праві до самого кінця Римської держави. Лише у Візантії була встановлена необхідність церковного вінчання.\n3.2 Підстави припинення шлюбних відносин\nШлюб як постійний зв'язок між чоловіком і жінкою міг припинитися лише під дією юридичних фактів — природних та людських подій.\nШлюб припинявся внаслідок смерті одного з членів подружжя, або втрати свободи (громадянська смерть), втрати громадянства, розлучення (юридична формула розлучення — а тепса еttоrп — від стола і ложа відлучити) або якщо наставало capitisdeminuyio. Розлучення в Стародавньому Римі міг ініціювати лише чоловік. Шлюб міг бути розірваним при негідній поведінці жінки: алкоголізмі, зраді, бесплідді і навіть при викидні.\nВтрата свободи мала місце внаслідок взяття у полон або обернення в рабство. Жінка не мала права вступати у новий шлюб протягом п'яти років. Якщо чоловік повертався з полону в Рим, то правильний шлюб продовжувався. При втраті громадянства шлюб вважався дійсним тільки згідно з правом народів (]ш gentium).\nОдним із основних принципів римського сімейного права було дотримання абсолютної свободи розлучення в усі часи Римської держави. Проте повна свобода розлучення породжує певні негативні наслідки. В імператорський період, особливо з утвердженням християнської релігії, встановлені істотні обмеження розлучення. Розлучення за взаємною згодою було заборонено. Воно могло бути лише за згодою чоловіка й автоматично у таких випадках, як смерть чоловіка, вигнання його за межі батьківщини ( 1.1. 137 ); коли у вільнонародженої буде власних — троє дітей, а у відпущеної на волю — четверо (1.1. 194 ).\nЗгодом були вироблені певні підстави до розлучення: порушення подружньої вірності, посягання на життя одного з подружжя, нездатність додітонародження, до шлюбного життя, вступ до монастиря одного з подружжя. При розлученні без поважної причини накладався штраф.\nПри шлюбі сит тапи вимагати розлучення мав право тільки чоловік. Така свобода розлучення мала певні негативні наслідки. Згодом законодавство визначило підстави для розлучення, які істотно обмежували право чоловіка на розлучення. Такими підставами слугували: порушення подружньої вірності, чаклунство на дітей, постриження в ченці, вчинення перешкод чоловікові до вживання вина.\nШлюб зіпе тапи тагііі укладався у вигляді угоди, яка мала містити ясно виражений намір вступити у шлюбні стосунки. Розірвати такий шлюб, основою якого була угода, могли як чоловік, так і дружина. І в цьому випадку діяв принцип свободи розлучень.\nВ імператорський період, особливо з утвердженням християнської релігії, були встановлені істотні обмеження розлучення. За Юстиніана було заборонене розлучення за спільною згодою сторін. Що стосується розлучення за заявою однієї зі сторін, то воно допускалося лише у випадках, які прямо були вказані в законі. Наприклад: порушення подружньої вірності; посягання одного з подружжя на життя іншого; нездатність до дітонародження, до шлюбного життя; вступ до монастиря одного з подружжя; державна зрада одного з подружжя.\nРозлучення не потребувало ніякої урочистої форми, однак Законодавство наказувало, щоб про розлучення повідомлялося публічно у присутності семи свідків з метою внесення ясності у сімейне становище громадян. Процедура розлучення залежала від форми укладення шлюбу, але в будь-якому разі вона виражала відмову одного з подружжя від продовження шлюбу і претензію його на особисту і майнову самостійність.\nРозірвання шлюбу супроводжувалось виясненням причин розлучення, і винна сторона несла майнові санкції у вигляді втрати свого дошлюбного майна чи штрафів. По переказам, перший розвід у Римі мав місце в 231 р. до н.е., однак, мабуть, що родини в Римі розпадалися і раніш. Так у Законах XII таблиць уже зустрічається стаття, що регулює цю сферу сімейно-шлюбного права.\nРозвід був доступний чоловіку при усіх формах шлюбу, для дружини тільки в шлюбі sіпе тапи. Для формального розводу чоловіку досить було вимовити дружині «Бери свої речі і йди геть» і відняти ключ (ІУ.З.).\nТакож Законам XII таблиць відомий і інститут опіки, що встановлювалася над жінками («У.І… унаслідок властивого ним легкодумства...», неповнолітніми, божевільними і марнотратами (У.7. а.б.).\nЗакони XII таблиць підтверджували Закони Каїулея — старовинна заборона шлюбів між патриціями і плебеями. За даними традиції, лише в 445 р. згідно із законом, запропонованому трибуном Канулієм, ця заборона знімалася, і шлюби, укладені між патриціями і плебеями, признавалися законними.\nОдним із обрядів припинення шлюбу було принесення у жертву частини свого майна богині Церері, яка вважалася покровителькою шлюбів. Це робилося тому, що існував принцип — хто розриває шлюбні узи, той повинен ^бути покараний. Однак, згідно з царськими законами, це правило не застосовувалося в тих випадках, коли дружина здійснювала прелюбодіяння або ж була п'яницею. Ці злочини були в очах римлян достатньо тяжкими і винні піддавалися за це найсуворішому покаранню — смертній карі. Так, чоловік, що спіймав дружину на прелюбодіянні, міг вбити її не залежно від того чи був укладений шлюб сит тапи або sіпе тапи.\nЩоправда, в стародавню епоху існував досить цікавий інститут, в якому наука, ще не повністю розібралася — сімейний суд. До компетенції сімейного суду, як вважає більшість науковців, входили всі найважливіші питання сімейного життя (в тому числі, звичайно, він збирався у випадку розлучення). Сімейний суд складався з числа родичів і тому був досить добре знайомий з особливостями шлюбного життя подружжя. Отже, враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що воля чоловіка щодо розірвання шлюбу не була вже й така безмежна. Вона обмежувалася певними підставами для розірвання, рішеннями сімейного суду і, врешті- решт, моральним осудом суспільства.\nКрім того в сімейні справи від імені суспільства втручалися також цензори. Зокрема, відомий випадок, коли в 450 році від заснування Риму цензори М. VаlеrіиsМахітusта С.І. ВиЬиlсиsвиключили Люція Антонія (L. Аntonius) з членів сенату за вчинене ним розлучення без скликання сімейного суду. Але, незважаючи на певні обмеження свавілля чоловіка, дружина в шлюбі сит тапи була повністю залежною від нього і не могла бути ініціатором розлучення.\n1.Divortіит сопsеnsи або bопа gratia- розлучення за взаємною згодоюnподружжя. Таке розлучення вважалося дозволеним без будь-яких покарань.\n2.Вимушене розлучення з поважної причини. Такими причинами вважалися: а) коли один або обидва з подружжя вступали до монастиря; б) якщо протягом трьох років з моменту укладення шлюбу чоловік ставав нездатним до шлюбного життя (impotentia); в) якщо чоловік наказаний за злочин висилкою; г) якщо дружина за скаргою чоловіка звинувачена в порушенні подружньої вірності. Всі інші випадки розлучень тягли за собою різного роду майнові невигоди та штрафи.\nПоступово, особливо після зазначених подій, римляни більш спокійно відносяться до розлучень аж до кінця республіканського періоду, коли ступінь\nрозбещеності суспільства досягає апогею і кількість розлучень суттєво збільшується.\n«У добре обладнаній державі першими законами повинні бути ті, які регулюють шлюб» — Платон.\nНапевно, не буде помилкою зробити твердження, що від благополуччя кожної окремої сім'ї зрештою залежатиме функціональний і поступальний розвиток суспільства і держави в цілому. Отже, роль сім'ї достатньо велика, і її не можна не враховувати при ретельному аналізі якоїсь історичної ситуації.\nСім'я — це осередок суспільства. Можна нескінченно довго говорити про філософські та етичні моменти сімейної організації людського роду. Проте не будемо зупинятися на високому призначенні цього найміцнішого союзу людей, бо нас цікавить саме шлюб, адже він являється основою сімейно-правових відносин. Поняття шлюбу є важливим для визначення відносин подружжя. Шлюб був двох видів, а саме «шлюб з рукою» сит тапи таritі і «шлюб без руки» sіпе тапи тaritі. Укладення шлюбів різних видів, породжувало різний правовий статус їх членів, відносини між ними та їхніми дітьми.\nНа ранній стадії розвитку шлюбного законодавства були певні обмеження щодо права укладати шлюб. Не мали права укладати шлюб близькі родичі, усиновителі, усиновлені, свояки тощо (Інституції, 1.1. 59-63). Слід зазначити, що ця правова норма стала основою Сімейного кодексу (далі СК) України. Зокрема, ст. 26 СК України передбачено, що у шлюбі не можуть перебувати рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра, двоюрідні брат і сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця. Як бачимо, основу щодо обмеження прав на укладення шлюбу закладено ще з давніх римських часів початку розвитку шлюбно-сімейного права.\nМетою роботи є дослідження питання, що стосується шлюбу, як способу створення сім'ї в Стародавньому Римі.\nВ данній роботі було розглянуте поняття шлюбних відносин за римським правом, визначення, види, порядок укладення і розірвання шлюбу.\nНа основі всього вищезазначеного цілком можна зробити висновок про те, що дана тема залишається актуальною і надалі, а тому потребує подальшого всебічного та глибокого дослідження.\n1. Батьіра К. Всеобщая история государства и права. — М: Бьілина, 1995.-481с.\n2. Васильєва Т. Г., Пашаева О. М. Римское право. Конспект лекций. Издательство: Вьісшее образование, 2008 г.- 342 с.\n3. Дождев Д. В. Римское частное право: Учебник для вузов / Под общ. ред. Акад. РАН, д. ю. н., проф. В. С. Нерсесянса.- 2-е изд., изм. и доп.- М.: Норма, 2004.- 784 с.\n4.Иоффе О.С., Мусин В.А. Основьі римского гражданского права. — Ленинград: Из-во Ленинградского ун-та. -1975. — 535 с.\n5. Казанцев А. О разводах по римскому праву. — Киев: 1892. -543 с.\n6. Латьшова Д.Ф. Римское право: Учебное пособие в схемах и определениях. /. — Уфа: Изд-во Башкирок, ун-та, 2002. -435 с.\n7. Левина Л. Н., Терехова Л. Н. Римское право.- X.: Право, 2008.- 322 с.\n8. Лозінська С. В. Правове положення дітей у Стародавньому Римі // Актуальні проблеми держ. і права: 36. наук, пр.- Вил. 23.- С. 96.\n9. Макарчук В. С. Римське приватне право: Навчальний посібник.- К.: Атіка, 2007.-455с.\n10.Омельченко О.А. Римское право: Учебник. Издание второе, исправленное и дополненное. — М.: ТОН — Остожье, 2000 — 487 с.\n11.Орлянская А. В.Основьі римского права: учеб. Пособие.- М.: ТК Велби, 2005.- 546 с.\n12.Основи римського приватного права: Підручник / В. І. Борисова, Л. М. Баранова, М. В. Домашенко та ін.; За заг. ред. В. І. Борисової та Л. М. Баранової.- X.: Право, 2008.- 646 с.\n13.Підопригора О. А. Основи римського приватного права: Підруч. для студ. юрид. вузів та ф-тів.- К.: Вентурі, 1997. — 324 с.\n14.Підопригора О. А., Харитонов Є. О. Римське право: Підручник. — К.: Юрінком Інтер, 2006. — 512 с.


Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений, купити в Івано-Франківську, детальний опис, характеристики, фото, ціна. Охолоджувачі. Комп'ютерні комплектуючі. Інтернет-магазин ІнтерАктив, inter.if.ua\n›Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений\nКулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений\nКод товару 194266\nВідгуки про Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений\nВведіть вашу думку про Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений.\nВідгуки про Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений:\nХочете купити Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений в Івано-Франківську? Інтернет-магазин ІнтерАктив пропонує низькі ціни на Кулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений. Якщо товар є в наявності, то ми доставимо його в наш офіс напротязі 1-3 днів. Купити охолоджувач (кулер) в Івано-Франківську можна швидко та дешево. Для цього необхідно зробити замовлення на сайті Inter.if.ua або за телефонами (093) 807-54-32, (0342) 50-48-66. Можлива доставка по Івано-Франківську та області, деталі у менеджерів.\nКулер для корпуса 120x120x25mm Cooling Baby 12025BGL, BB 1000 об/мин, 22 дБ, 3-pin+4-pin (Molex), Чорний/Зелений, 129 грн.


П'ять помилок про білкових дієтах / Харчування і дієти / Журнал "Будь здорова", видання MedPortal.ru\nmedzdoroviy.ru » Харчування і дієти » П'ять помилок про білкових дієтах\nСеред дієт, популярних сьогодні в нашій країні, перші місця займають так звані білкові, найбільш яскравими представниками яких є Кремлівська і дієта Аткінса. Строго кажучи, їх логічніше називати не білковими, а мало вуглеводними, оскільки основні обмеження стосуються саме вуглеводів.\nБілкові дієти досить важко переносяться: обділений організм вимагає вуглеводів.\nЦі дві дієти мають багато шанувальників, але і суперечок (особливо серед фахівців-дієтологів) Викликають не менше. У популярних виданнях до небес звеличують їх переваги, проте, багато плюси, насправді, обертаються мінусами.\nСпробуємо прояснити найбільш спірні моменти і розсіяти основні помилки з приводу «білкових» дієт.\nПомилка 1: все зло від вуглеводів\nСаме так стверджують доктор Аткінс і невідомий батько кремлівської дієти. Частково вони мають рацію: вуглеводи борошна тонкого помелу, шліфованих круп, а так само, активно додаються харчовою промисловістю в продукти вільні цукру (глюкоза, сахароза і т.д.), дійсно підвищують калорійність харчування і сприяють набору ваги. Проте є й безліч корисних вуглеводів - таких, як пов'язані цукру овочів і фруктів, пектин, полісахариди, без яких наш організм просто не може нормально функціонувати. Адже вуглеводи живлять м'язи і головний мозок, регулюють роботу кишечника, підтримують корисну кишкову мікрофлору, беруть участь в обміні білків, синтезі гормонів і ферментів.\nПозбавляючи себе вуглеводів, ми піддаємо організм серйозної небезпеки.\nПомилка 2: білкові дієти легко дотримуватися, тому, що не потрібно рахувати калорії\nНа думку авторів білкових дієт: калорійність раціону, дійсно, не має значення, важливим є лише вміст у ньому вуглеводів. У дієті Аткінса в редукує фазу дозволяється вживати не більше 20 г вуглеводів на добу, в підтримуючу фазу - 40 г. «Кремлівка» більш лояльна: 40 г вуглеводів на день для схуднення і 60 г, щоб уникнути повторного набору ваги. Так що вважати все одно доведеться: чи не калорії, так вуглеводи.\nДізнатися, скільки ви наїли, допоможуть спеціальні таблиці харчової цінності продуктів, які є в більшості куховарських книг і книг по дієті. А ще вам знадобляться точні ваги для визначення маси продуктів.\nПо суті справи розрахунок вуглеводів становить навіть більшу складність, ніж розрахунок калорійності: у багатьох кулінарних книгах і журналах калорійність страви, як раз, вказується, а ось зміст харчових речовин, у тому числі і вуглеводів - ні. Тим же, хто намагається дотримуватися білкову дієту, регулярно харчуючись поза домом, ще складніше. Навряд чи в кафе чи ресторані вам нададуть точні відомості по «углеводистой» страви.\nОману 3: на білкових дієтах худнуть всі\nВідмовившись від хліба, круп, макаронних виробів і більшості фруктів і овочів, людина стає заручником вельми убогого раціону. За рахунок зменшення калорійності раціону дуже багатьом і правда вдається швидко скинути зайву вагу.\nОднак бувають і винятки. На початковому етапі білкових дієт в список дозволених продуктів потрапляють в основному м'ясо і птиця, риба, ковбаси та сосиски, рідкісні молочні продукти. При такому «антівегетаріанском» харчуванні легко перевищити квоту по жирах. Це означає, що загальна калорійність раціону може навіть збільшитися, в результаті і зниження ваги не відбудеться. У таку ситуацію найчастіше потрапляють любителі ковбас і сосисок, адже білка в них мало, всього близько 8%, зате жиру від 20 до 45%, так що, на відміну від м'яса, ці продукти можна назвати не білковими, а жировими.\nПомилка 4: після білкових дієт можна їсти все і не поправлятися\nДієт, які забезпечують стабільний результат після їх закінчення і переходу до звичайного харчування взагалі не існує. Повернення до звичного способу життя і харчування рівнозначно і поверненню до колишнього надмірної ваги. У когось це відбувається за кілька місяців або навіть тижнів, більш везучі набирають вихідну масу тіла за 1-1,5 роки.\nТі, хто розумно починає розширювати свій раціон за рахунок овочів, фруктів і бобових, опиняються у більш вигідній ситуації. Ті ж, хто наступного дня по завершенню дієти наїдається тортом, запиваючи його солодким лимонадом, ризикують дуже швидко повернути колишні кілограми.\nДо речі, в огляді Національного реєстру корекції маси тіла (США) показано, що серед людей, яким вдавалося довгостроково підтримувати знижену масу тіла, дієти Аткінса дотримувалися дуже небагато.\nОману 5: білкової дієти можна дотримуватися як завгодно довго\nЛюдей, які тривалий період протрималися на Аткінса або «Кремлівці», одиниці. Білкові дієти досить важко переносяться: обділений організм вимагає вуглеводів.\nНавіть при переході на підтримуючий режим, що передбачає вживання 40 або 60 г вуглеводів в день, організм страждає від їх нестачі. Це виражається в порушенні всіх обмінних процесів, в яких беруть участь вуглеводи, а високий вміст в харчуванні білків і жирів аж ніяк не покращує ситуацію. Як результат - страждає зовнішній вигляд, падає імунітет, знижується фізична і розумова витривалість і активність.\nВідмова від рослинної їжі призводить до дефіциту деяких вітамінів (С, Р, групи В) і мікроелементів в організмі. Брак клітковини викликає дисбактеріоз і порушення роботи кишечника. Крім того, тривале і безконтрольне дотримання білкових дієт може призвести до формування каменів у нирках і жовчному міхурі, відкладенню «солей» в суглобах і хребті, підвищенню ризику розвитку новоутворень.\nНизьковуглеводні дієти привертають наївних товстушок можливістю досить швидко розлучитися з великою кількістю зайвих кілограмів. Перспектива зменшитися на розмір (а то й на два) змушує забувати про можливі ускладнення, тим більше що автори таких дієт повідомляють про них у вельми туманною формі.\nМіж тим, розумне обмеження вуглеводів за рахунок солодощів - переклад тортів, пряників або тістечок в розряд святкових, а не повсякденних страв-заміна звичайного хліба на зерновий і відмова від вуглеводних продуктів і фаст-фуду призводять до результатів нітрохи не гіршим. Звичайно, вага знижується повільніше, ніж на білкових дієтах, однак, здоров'я не похитнеться, а втрачені кілограми вже не повернуться.\nСтатті за темою "П'ять помилок про білкових дієтах"


Піропний гранатовий мінерал входить до групи гранат - відео\nТеги Гранат, Піроп\nМінеральний піроп є членом гранатової групи. Це єдиний член сімейства гранат, який завжди демонструє червоне забарвлення у природних зразках, і саме завдяки цій характеристиці він отримав свою назву від грецької за вогонь та око. Незважаючи на те, що він є менш поширеним, ніж більшість гранат, це широко використовуваний дорогоцінний камінь з численними альтернативними назвами, деякі з яких є неправильними. Хромовий піроп і богемський гранат - дві альтернативні назви.\nЧистий піроп являє собою Mg3Al2 (SiO4) 3, хоча зазвичай інші елементи присутні принаймні в незначних пропорціях - ці інші елементи включають Са, Cr, Fe та Mn. Камінь утворює суцільний розчин розчину з альмандином і спессартин, які в сукупності відомі як гранати піралспіту: піроп, альмандин та спессартин. Залізо та марганець заміщують магній у структурі стіона. Одержувані гранати змішаного складу визначаються відповідно до їх піроп-альмандин співвідношення. Напівкоштовний камінь родоліт є гранатом піропного складу 70%.\nПоходження більшості піропів полягає у надмафітних гірських породах, як правило, перидотиті з мантії Землі: ці похідні мантії перидотити можна віднести як до магматичних, так і до метаморфічних процесів. Він зустрічається і в метаморфічних породах надвисокого тиску, як у масиві Дора-Майра в західних Альпах. У цьому масиві майже чистий піроп зустрічається в кристалах до діаметру майже 12 см; деякі з цих піропів мають включення коезиту, а деякі - з включенням енстатиту та сапфірину.\nПіроп поширений у ксенолітах перидотиту з кімберлітових труб, деякі з яких несуть алмаз. Виявлено, що спільно з алмазом зазвичай міститься вміст Cr2O3 від 3 до 8%, що надає відмінне фіолетове до глибоко-фіолетового забарвлення, найчастіше з зеленуватим відтінком, і тому він часто використовується як мінерал кімберліту в районах, де ерозивна активність утруднює штифт, що вказує на походження труби. Ці різновиди відомі як хромопіроп, або гранати G9 / G10.\nІдентифікація гранату піропа\nУ ручному зразку піроп дуже складно відрізнити від альмандину, однак, ймовірно, він має менші недоліки та включення. Інші відмінні критерії наведені в сусідній таблиці. Слід бути обережними при використанні цих властивостей, оскільки багато перерахованих було визначено із синтетично вирощеного піропу чистого складу. Інші, такі як висока питома вага, можуть бути мало корисні при вивченні малого кристала, вбудованого в матрицю інших силікатних мінералів. У цих випадках асоціація мінералів з іншими мафіозними та надмаловидними мінералами може бути найкращим свідченням того, що гранат, який ви вивчаєте, - це піроп.\nУ петрографічному тонкому розрізі найбільш відмітними рисами піропа є ті, що мають спільні з іншими звичайними гранатами: високий рельєф та ізотропія. Він, як правило, менш сильно забарвлений, ніж інші силікатні мінерали в тонкому перерізі, хоча піроп може проявляти блідо-рожево-фіолетовий відтінок у плоско поляризованому світлі. Відсутність розщеплення, зазвичай морфологія кристалів еуедра та мінеральні асоціації, також слід використовувати для ідентифікації піропа під мікроскопом.\nГранат піропа з Пайліна, Камбоджа\nкупити натуральний піропний гранат в нашому магазині\nТеги Гранат, Гросуляр\nТеги Гранат, Умбаліт\nТеги Дематоїд, Гранат\nТеги Зміна кольору, Гранат\nGEMIC Co., Ltd. / Лабораторія GEMIC Co., ТОВ © Copyright 2014-2019, Gem.Agency


Naked & Famous - канадські джинси в інтернет магазині Ostriv.ua\nNaked&Famous – це канадський бренд, який є шанувальником рідкісних і унікальних тканин! Ми хочемо дати Вам можливість оцінити всю оригінальність у виробництві висококласного деніму! Денім Naked & Famous виробляється на кращих фабриках Японії. Після чого полотно вирушає до Канади, де досвідчені майстри вручну шиють з нього джинси. Сумніватися в якості цих речей не доводиться, адже сім'я засновника Naked & Famous займається цією справою вже більше 60 років.\nджинсы naked&famous classic hyper flex stretch selvedge\nджинсы naked&famous weird guy mij8 intangible culture\nджинсы naked&famous weird guy cashmere blend stretch denim\nNaked & Famous denim - переваги канадського бренду\nУсім тим, хто в курсі основних подій світу одежної моди, не терпиться придбати джинси з нової лінійки відомого канадського бренду Naked & Famous. Мова про джинсах найвищої якості, якими мріє поповнити свій гардероб будь-який сучасний модник або модниця. Нові джинсові моделі від Naked & Famous виконані в стилі дев'яностих, коли джинс почав стрімко завойовувати світ. Втім, важливо не це. Поціновувачі всього натурального не зможуть залишитися байдужими до селвидж дениму, спеціально для цього бренду створеному на невеликій японської фабриці. Його щільність 15,7 унцій, що є «золотою серединою» між якістю і зручністю.\nЖителям української столиці не про що турбуватися. Купити джинси даної торгової марки сьогодні гранично просто, даний бренд є в наявності в інтернет-магазині ostriv.ua Не тільки жителям столиці України, але і тим, хто проживає в інших містах на її території, сьогодні можливо порадувати себе високоякісними, стильними та модними джинсами від Naked & Famous. Зробити покупку на просторах всесвітньої павутини в інтернет-магазині ostriv.ua простіше простого, треба просто визначитися з моделлю і правильно вибрати розмір. В останньому допомагає детальніша таблиця розмірів, так що потрібно буде всього лише правильно зробити заміри і знайти в ній потрібний розмір.\nЧому варто купити Naked & Famous\nТим, хто цінує якість, не здається дивним рішення придбати собі джинси з лінійки Naked & Famous denim. Всім іншим варто взяти до уваги, що стильний зовнішній вигляд одягу надають такі елементи декору, як залізні гудзики і кнопки, а також обробка швів ланцюговим стібком, який отримав назву Union Special. На кожній моделі є патч, зроблений з натуральної шкіри. Все більше і більше українців приєднуються до числа шанувальників канадського якісного деніму. А якщо він до того ж має стильний і сучасний дизайн в стилі кежуал або вінтаж, то річ стає просто «бомбою» будь-якого гардероба. Одягаючи такі джинси, можна не турбуватися про яскравості образу.\nЗ чим можна носити джинси нейкед феймос?\nОскільки в асортименті даного бренду є різні моделі, то однозначно говорити про те, з чим їх варто одягати, не можна. По суті, підійде все, що допоможе створити кэжуальный образ. Наприклад, футболки, блузи або сорочки. За бажанням можна доповнити зовнішній вигляд стильним ременем або підтяжками.


Письмова робота з теми:\n«Іслам та тероризм»\nСтудент ФСНСТ МП-2, політологія\nРозділ І. Виникнення та поширення ісламу\nІслам (араб. – покірність, віддання себе Богові) – наймолодша із світових релігій. Тих, хто прийняв іслам, називають відданими (араб. – мусульманин). Батьківщина ісламу – північно-західна частина Аравійського півострова – провінція Хіджаз зі священними містами Мекка та Медина. Формально заснування ісламу датують 622 р., коли релігійний реформатор Мухаммед (Могаммад, Магомет), оголосивши себе посланцем Бога, змушений був переселитися з Мекки в Медину, оскільки аристократична верхівка племені коорейшитів не прийняла його вчення. Відтоді бере свій початок мусульманське літочислення – місячна хіджра та сонячна хіджра. Непарні місяці мусульманського календаря мають 30 днів, парні – 29; «місячний» рік (354 дні) має 12 місяців. Кожний третій рік – високосний (355 днів). Місячний календар використовують у більшості арабських країн. \nПеріод зародження ісламу (кінець VI – початок VII ст.) позначений гострою соціально-політичною боротьбою, розпадом первіснообщинного ладу та формування класового суспільства на Аравійському півострові. На відміну від християнства, виникнення ісламу супроводжувалось боротьбою між могутньою родовою аристократією племені корейшитів та вільними бідняками, ремісниками, землеробами, кочівниками-пастухами. Водночас в економічному житті арабських племен зароджувалися нові класові відносини, утверджувалося рабство, особливо боргове. Але рабство на той час історично вичерпало себе, гальмувало розвиток суспільства. Тому вже наприкінці VI ст. зароджуються елементи феодалізму.\nЧерез Аравію пролягали важливі торгові шляхи в Південну Азію, на Далекий Схід. А намагання сусідніх країн прибрати до рук ці шляхи свідчать про складну тогочасну політичну обстановку. Роздрібненість, економічна відсталість арабських племен, перехід до класового суспільства з сильною централізованою державною владою – все це зумовило потребу в суспільній силі, яка могла б вирішити це історичне завдання. Необхідно було об’єднати всі арабські племена для захисту від сусідів (Візантія, Іран). Перешкодою у цьому процесі буди давні племені культи, які корінням сягали у традиції первісного ладу. Наприкінці VI ст. серед арабів зароджується ханіфський реформаторський рух (араб. Ханіф – пророк), який охопив усю територію Аравії. Найбільшими центрами релігійної реформації були Ємен на чолі з Мусалімом – на півдні Аравії та Хіджаз – на північному заході, вождем якого був виходець з корейшитів – Мухаммед (570-632). Після тривалої боротьби прихильники Мухаммеда перемогли. Мухаммед ліквідував місцевих племінних божків, а замість давніх племінних культів запровадив культ єдиного бога – Аллаха (покровителя племені корейшитів). \nВідомостей про дитинство Муххамеда дійшло до наших днів небагато. Належав він до роду Гашимідів. Батько не дожив до його народження, а мати померла, коли він був ще дитиною. Мухаммеда виховував спершу дід, а після його смерті – дядько по батьковій лінії. На 25-му році життя Мухаммед відвідав у торгових справах Палестину, Сирію, де ознайомився з іудейством та християнством.\nЗгодом захопився релігійним рухом, що виник у Мецці та Медині. Часто він усамітнювався у пустелі, віддаючись молитвам. Згідно з оповідями, коли Муххамед перебував у печері Хіра під Меккою, йому явився ангел з велінням нести до людей істинне слово Аллаха. У 610 р., коли Мухаммедові виповнилося 40 років, отримав перше одкровення Аллаха. Він став проповідувати нову релігію, відкидаючи багатобожжя. Але до його старань ставились спочатку дуже насторожено. Чимало було опозиційних виступів проти нього. Це змусило Мухаммеда надати своїм проповідям полемічного характеру. У 632 р. здійснив хадж (паломництво) до Мекки, який став прощальним. Через три роки він помер.\nГеографічно іслам народився і поширився приблизно там, де виникли та поширилися за кілька століть до нього юдаїзм та християнство. Іслам сприйняв багато ідей та положень цих релігій. Мешканці великих міст Західної Аравії. Завдяки діяльності юдейських та християнських проповідників були знайомі з ідеєю єдинобожжя – головною в новій релігії, яка відрізняла її від традиційних язичницьких культів. \nЗагалом варто зазначити, що величезний вклад у розвиток ісламу вклали два міста тогочасної Аравії – Мекка та Медина. На той час це були два великі міста, торговельні центри, які вели постійне суперництво між собою. Тому за двадцять перших років проповідницької діяльності у Мецці, яка була рідним містом для Мухаммеда, йому вдалось навернути до своєї віри досить небагато людей, але при цьому здобути величезну кількість ворогів. Тому врешті-решт йому доводиться тікати з Мекки. Пророк вирушає у Ясриб (стара назва Медини), де на нього чекав успіх.\nПереселення 622 р. перших мусульман у Медину ознаменувалася великими досягненнями Мухаммеда. Володіючи неабияким, як зазначають дослідники, розумом, він зумів уміло використати об’єктивні суперечності, що існували між двома містами. Мекка, розташована на перехресті торгових шляхів з Ємену в Єгипет, Ірак, Палестину, поєднана морем зі Східною Африкою, до того часу вже перетворилася у великий торговий центр Західної Аравії. Багато майбутніх відомих діячів ісламу нажили багатства на торгівлі. Процвітало також лихварство: багаті купці під високий відсоток давали гроші всім, хто бажав прилучитись до вигідної торгової справи. \nМедина змагалася з Меккою в торгівлі. Крім цього, мединські землероби та ремісники звертались за позиками до деканських лихварів, тому нерідко потрапляли від них в залежність. Соціально-економічні суперечності між Мединою та Меккою, їхнє суперництво нерідко отримували форму збройних конфліктів між жителями цих міст.\nПроповідь Мухаммеда, яка закликала вірних об’єднатись незалежно від етнічної та племінної приналежності, давала новий поштовх об’єктивним соціально-економічним та політичним процесам. Досить швидко Мекка усвідомила вигідність ісламу. Зі своїм священним храмом Кааба вона одержала статус великого ісламського релігійного центру. Тобто залишалася традиція прощі в Мекку, яка від цього мала одержати прибутки, адже нова релігія поширювалась не лише на сусідні з Меккою регіони, а й на досить віддалені.\nБагато бедуїнських племен Аравії приймали іслам зі своєї волі, хоча це фактично призводило до втрати ними політичної та економічної незалежності. Вони не тільки визнавали Мухаммеда своїм вождем, а й взяли на себе обов’язок платити данину у фонд мусульманської громади, а також мусульманський релігійний податок – закят. Мусульманські богослови досить часто це явище пояснюють так, нібито арабське населення в основі своїй прозріло, побачило світло істини, що його ніс іслам, і тому сприйняло цю віру. Але історичні факти свідчать про інше: нова релігія сприймалася, оскільки була вигідна новим послідовникам, насамперед панівній верхівці.\nГоловним і першочерговим завданням ісламу було прилучення до нової релігії все нових і нових народів. При цьому перевага надавалася мирному переходу послідовників інших віросповідань до мусульманства. Але проти тих, хто не хотів сприймати іслам, згідно з проповіддю Мухаммеда, мала оголошуватися священна війна – джихад. \nПричини цих війн були закладені в соціально-економічних особливостях розвитку Аравії. Влада на підкорених територіях закріплювалася і поширювалася за допомогою меча і Корану. Разом із релігійними догматами насаджувалися нові закони. Державні структури.\nІз Аравії іслам проник у сусідні країни Середнього Сходу, а також в Єгипет, Північну Африку, Північну Індію, Індонезію, Центральну Азію та на Південний Кавказ. Нині іслам – найпоширеніша після конфуціанства і християнства релігія. Мусульмани живуть у більш як 120 країнах світу. В 35 країнах вони становлять 95-99% населення, в 13 країнах їх – впливова меншість, у 28 країнах іслам є державною релігією.\nВ Україні іслам сповідують переважно в Автономній Республіці Крим та деяких інших регіонах.\nРозділ ІІ. Основні течії в ісламі.\nУ VII ст. в Ісламі стався розкол. Його спричинили боротьба між різними феодальними угрупованнями за владу в Халіфаті й класові конфлікти.\nПісля смерті Муххамеда першим халіфом протягом 632—634 pp. був Абу-Бекр, другим (634—644) — Омар, вбитий рабом Іранца, третім (644—656) — Осман з роду Омейядів, який теж закінчив життя насильницькою смертю. За четвертого халіфа (656—661) Алі виникла жорстока боротьба за владу між Омейядами, які не визнавали його влади, та прибічниками Алі, двоюрідного брата Мухаммеда, одруженого з його молодшою дочкою Фатімою. Прихильники Алі вважали, що право на релігійну владу належить тільки нащадкам Мухаммеда. \nВнаслідок цієї боротьби утворилися два напрями ісламу — сунізм та шиїзм. Сунізм об'єднав прибічників Омейядів, шиїзм — прибічників та нащадків Алі. Згодом сформувалася секта хариджитів, яка заперечувала владу обох угруповань.\nПрихильники цього напряму називають себе "ахль ассуна" (люди Суни), вважаючи, що саме вони дотримуються традицій пророка. Формально сунітом вважають того, хто визнає перших чотирьох правовірних халіфів, достовірність Суни, дотримується ритуальних, побутових, соціальних правил, відображених в ній. Більшість мусульман світу (90 відсотків) є сунітами.\nСуна (араб. — звичай, зразок) — приклад життєвого шляху посланця Аллаха для мусульманської общини загалом і кожного мусульманина зокрема, друге після Корану джерело віровчення ісламу. Викладена у формі висловлювань Мухаммеда та оповідей (хадисів) його діянь людьми, які близько знали пророка. \nНа відміну від шиїзму, сунізм не визнає посередництва між Аллахом та людьми після смерті Мухаммеда, заперечує тезу про особливу природу Алі та особливе право його нащадків на імамат. .\nІмамат — інститут верховного керівництва мусульманською релігійною громадою, який зосереджує світську І духовну влади.\nСунітський напрям охоплює 48 сект, серед яких існує значна відмінність щодо тлумачення свят, елементів молитов та інших ритуальних обрядів, молитовних установ, структури релігійних об'єднань, духовенства тощо.\nЦей напрям охоплює сукупність течій, сект, які визнають Алі та його нащадків єдиними законними спадкоємцями та духовними послідовниками пророка Мухаммеда. Якщо сунізм був пануючим на території халіфату, то шиїзм перебував в опозиції, переслідувався, тому деякі шиїтські угруповання були фактично ізольовані одне від одного, що породжувало нові їх специфічні риси. Відігравала свою роль і практика, згідно з якою в разі переслідувань за віру шиїту дозволялося приховувати свої релігійні погляди, видавати себе за правовірного суніта. Це спричинило активний розвиток сектантських течій. Але всі шиїтські течії відстоюють "чистоту релігійної віри", єдиними послідовниками вважають тільки себе.\nБагато шиїтських сект поділилися за принципом визнання певного імама. Інколи їх поділяють на "помірковані" та "крайні".\nНайчисленніша течія у шиїзмі. Ідейні засади сформували шиїти, які проповідували, що згідно з божественною волею, імамат є прерогативою тільки роду Алі й передається "ясною вказівкою" вустами Пророка або попереднього імама. Імаміти визнають дванадцять імамів. Вважають, що спасителем виступить дванадцятий імам Мухаммед абуль Касим, який народився в 873 р. у Багдаді й зник у дванадцятирічному віці. Віруючих у дванадцятого імама називають "дванадесятниками". Імамітське віровчення зводиться до таких принципів (основ) віри:\n4) віра в воскресіння мертвих, судний день і потойбічне життя;\nВ основі імамітської доктрини — уявлення про божественну природу верховної влади. Розглядаючи імамат як "божественне установлення", як продовження пророцтва, імамітські богослови вважають, що божественне одкровення має два аспекти: зовнішній і внутрішній. Імамат виступае головною космічною силою, а імам є виконавцем божественного веління. Він — духовний керівник, своєрідний центр, навколо якого обертаються всі сфери буття. \nЦе вчення є державною релігією Ірану та Іраку. Імаміти живуть в Афганістані, Бахрейні, ОАЕ, Катарі, Кувейті, Лівані, Омані, Сирії, Саудівській Аравії, Бірмі, В'єтнамі, Таїланді, Індії, Азербайджані, Єгипті, Судані, Ефіопії, Кенії.\nРозділ ІІІ. Проблема ісламського тероризму.\nІсламістський тероризм - тактика насильницьких розправ з опонентами, що знаходить собі ідеологічне обгрунтування і виправдання в трактуваннях мусульманського віровчення як спрямована на захист ісламського світу проти політичного і культурного впливу невірних (не мусульман), особливо Західного світу. На початку XXI століття - найбільш поширена за кількістю проявів форма тероризму. Зазвичай використовується радикальними організаціями, членів таких організацій і називають ісламістами або бойовиками-ісламістами. Нерідко поєднується з етнонаціоналістичним тероризмом. \nДля виправдання його використовуються зазвичай розпливчасті посилання на приписаний правовірним обов'язок вести священну війну, хоча в мусульманському богослов'ї ставиться під сумнів трактування цього обов'язку як потреба у фізичних розправах з іновірцями.\nТермін ісламський тероризм вважається неполіткоректним, оскільки передбачає зв'язок тероризму і всього ісламу в цілому, що більшістю мусульман сприймається негативно.\nРяд політологів вважає, що ісламський тероризм зародився на Близькому і Середньому Сході після закінчення Першої світової війни. Терористична організація «Брати-мусульмани», створена в цей період, організовувала теракти проти британських колоніальних властей в зоні Суецького каналу. \nІсламістський тероризм є одним з варіантів релігійного тероризму. Його характерною рисою є виправдання вбивства мирних жителів, включаючи жінок і дітей, оскільки вони розглядаються як складова частина ворожої системи - фінансують армію податками, є потенційними солдатами і так далі.\nІсламістський екстремістський рух став набирати силу і поширюватися, перш за все, з території Єгипту в 50-60-х роках. У чималому ступені розвитку даних процесів сприяла і боротьба мусульманських країн за незалежність, яка активно розгорнулася практично в цей же період. Причому, якщо першопочатеові дії ісламських релігійних екстремістів були спрямовані проти іноземної присутності, то сьогодні об'єктом тероризму стають і мусульманські громади. Дії екстремістів на початковому етапі счвалювались релігійним завзяттям, але з часом до релігійних мотивів приєдналися і політичні амбіції. \n"Аль-Каїда" (перекладається з арабської як "база", "основа") - радикальне інтернаціональне терористичне ісламістське угруповання, створене в 1988 році Усамою бен Ладеном. Сили "Аль-Каїди" нараховують, за різними даними, від декількох сотень до декількох тисяч чоловік. Основне джерело поповнення рядів організації - більше 50 тис. ветеранів війни в Афганістані та інші ісламські радикали.\nОсередки "Аль-Каїди" працюють у 35 країнах світу, в тому числі в США і Канаді. "Аль-Каїда" отримує підтримку з боку антиамериканських і антиізраїльських кіл в урядах мусульманських країн.\n"Аль-Каїда" має ієрархічну структуру, на чолі якої стоїть Усама бен Ладен. Організація складається з невеликих осередків, члени яких знають лише людей зі свого осередку. Осередки можуть роками не виявляти ніякої активності або займатися мирною релігійною діяльністю. Осередки діляться на "планувальні" і "виконавчі". \nФінансова база міжнародної терористичної організації "Аль-Каїда", за найконсервативнішими оцінками, може сягати п'яти мільярдів доларів. Про це заявив провідний європейський експерт з питань "тіньової економіки" та наркоторгівлі професор університету міста Лінц Фрідріх Шнайдер. Річний бюджет "Аль-Каїди", що нараховує до 3 тис активних членів, становить від 20 до 50 млн доларів. Значна частина грошей направляється лідерами організації на створення банківських і торговельних структур по всьому світу, а також на фінансування наркоторгівлі. Потім навколо цього бізнесу формуються терористичні осередки.\n"Аль-Каїда" займається також активним збором коштів у країнах Європи і США через "мусульманські гуманітарні організації". Це підтверджує і недавня знахідка в одній з мечетей Франції каси з 7 млн франків готівкою, які, по ряду ознак, повинні були піти на фінансування терористичної діяльності ісламістів.\n"Ісламський джихад Палестини"\n"Ісламський джихад Палестини" існує з кінцня 1970-х років. Очолив організацію і керував до загибелі в 1995 році доктор Фатхі Шакакі. Організація складається з чотирьох груп. "Ісламський джихад" - військова організація, не прагне придбати масову популярність. Управляється організація зі штаб-квартири в Дамаску. Розпорядження про вбивства та інших подібних акціях надходять в офіси "Ісламського джихаду" в Англії, Німеччині, на Кіпрі і в США, звідки за допомогою електронної або кур'єрського зв'язку доставляються в "Раду Шури", що складається з десяти членів. "Шура" представляє собою підпільний орган, який координує дії військових структур "Ісламського джихаду": від "Шури" розпорядження відправляються в стали базою для терористів "Ісламського джихаду" табору біженців - Хан Юсиф, Шейх Радван і Джелазун. Оперативне керівництво діяльністю бойовиків здійснює Рамадан Абуллах Сапах. \nБезпосередньо терористичні акції здійснюються бойовиками бригад "Аль-кассем" або бойових сил "Ісламського джихаду". Термін "Аль-кассем" має власне значення - "присяга". Доктор Шакакі восени 1994-го оголосив про створення формування в 70 смертників, підготовлених для терактів проти Ізраїлю. У секторі Газа "Аль-кассем" мають до 20 бойовиків, ще 10 - на Західному березі Йордану. У загони "Аль-кассем" входять фанатичні релігійні молоді люди, готові пожертвувати собою в ім'я перемоги ісламу в Палестині. \n"Ісламський джихад" не має соціально-економічної платформи і не прагне стати масовим або політичним рухом. Він перш за все є військовою організацією, але все ж має ідеологічну підтримку в особі мусульманських мулл, контролюючих більше двадцяти мечетей в секторі Газа. Мулли цих мечетей своєї проповідницькою діяльністю залучають нових прихильників до лав ісламістського руху і наставляють бойовиків на самопожертву. Під впливом ісламської революції в Ірані Ф. Шакакі написав книгу "Хомейні - ісламська альтернатива і рішення", яка стала посібником для ісламської молоді. Організація дотримується ідеології, спрямованої на знищення держави Ізраїль і вигнання ізраїльтян з займаних ними територій: "Наша кінцева і стратегічна мета - мобілізація ісламської нації на визволення нашої землі і керівництво священною війною проти сіонізму. Збройна боротьба - єдиний спосіб завдати поразки Ізраїлю на грунті Палестини".\nШиїтський рух ісламізму радикального спрямування в Лівані. Назва руху буквально перекладається з арабської. як "партія Аллаха" (коранічний термін, антипод "партії сатани", тобто, ворогів ісламу).\nРух "Хезболлах" виник в 1982 році під час ізраїльського вторгнення до Лівану як об'єднання радикальних шиїтських груп і організацій, що поділяють ідеї лідера іранської революції аятоли Хомейні, перш за все - його непримиренність до "сіоністського утворення" (Ізраїлю) і установку на збройну боротьбу проти нього до "повного звільнення Палестини".\nДо кінця 1982 року Іран посилав до Лівану бійців своєї "революційної гвардії" з метою допомогти з утвердженням тут революційного ісламського руху, який взяв би участь у джихаді - "священній війні" з Ізраїлем. Їх загони, що базувалися в районі м. Баальбек в північній частині долини Бекаа, додали руху "Хезболлах" виражене "іранське" ідеологічне забарвлення. \nДуховним лідером організації є шейх Мухаммед Хусейн Фадлалла, аятолла, головний муджтахіда (знавець шаріатських законів) шиїтської громади Лівану. Генеральний секретар "Хезболлах" в даний час є Гасан Насралла (на початку 80-х рр.. - Повноважний представник шиїтського руху "Амаль" в долині Бекаа, порвав з цим рухом і перейшов в "Хезболлах" зі своїми численними прихильниками). Протягом 80-х - 90-х рр.. "Хезболлах" вів безперервну партизанську війну проти ізраїльських військ на окупованому півдні Лівану.\nЗагалом, ісламських терористичних цгрупуванб існує величезна кількість. Ми зупинились лише на основних з них. Сьогодні серед мусульман немає єдиної думки стосовно тероризму. Частина вірить, що тероризм – одна з форм джихаду, який, згідно Корану, має вестись постійно. Але також досить багато мусульман засуджує тероризм, як явище, що протиречить природі ісламу та суперечить Корану. \nТому не варто об’єднувати поняття іслам та тероризм, оскільки тероризм – крайня форма прояву екстремістських настроїв, які існують у суспільстві. Також варто зауважити, що існує достатньо відомих терористичних організацій у неісламських країнах, як Баски в Іспанії та терористи у Північній Ірландії.\n1. Бовин А. Ведущие тенденции развития международных отношений / Международная жизнь. - 2004. - № 4-5. - С. 172-182;\n3. Ислам - не может быть источником террора. В основе моральных принципов ислама лежит решение и искоренение проблемы терроризма. / http://www.harunyahya.ru/terrorism/terrorism.htm\n4. Ислам - религия мира и благоденствия. / http://islamprotifterora.blogspot.com/2007/12/blog-post_1670.html\n5. Ісламофобія / www.mi-rivni.ammu.org.ua/upload/File/5.pdf\n6. Международный порядок: политико-правовые аспекты / Под ред. Г.Х.Шахназарова.— М.: Наука, 1986.— С.31;\n7. Міжнародний тероризм і його вплив на світову політику / http://www.lib.ua-ru.net/diss/cont/337867.html\n8. Лубський В., Козленко В., Лубська М., Севрбков Г. Історія Релігій: Навчвльний посібник. — К.: Тандем, 2002. — 640 с.\n9. Релігійні засади тероризму / http://studentam.net.ua/content/view/7160/97/\n10. Релігієзнавство: Підручник / За ред. В.І. Лубського, В.І. Теремка. —К.: Видавничий центр «Академія», 2000. — 408 с.\n11. Тульский М. Изменение религиозной принадлежности населения мира за прошедшие 100 лет / Россия и мусульманский мир.— 2001.— № 3.— С. 110.


Косметологічний кабінет у Києві - GLYCOLINE\nДомашній догляд - GLYCOLINE - гліколевая лінія\nGlycoline - це продукти з високим вмістом гліколевої та інших альфа-гідроксікіслот.\nАльфа-гідроксікіслоти (АНА) - натуральні біологічні речовини, що зустрічаються в цукровому очереті, фруктах, кислому молоці і старому вини. Вони послаблюють зв'язки між лусочками рогового шару епідермісу, прискорюючи природний процес їх відділення.\nЗавдяки своїй відлущувальної дії АНА полегшують проникнення в шкіру будь-яких косметичних засобів, підвищуючи їхню ефективність і активізуючи регенерацію клітин шкіри.\nGlyco Balance - нічна отшелушивающа рідина для нормальної і жирної шкіри\nGlyco Balance - відлущувальному засіб у формі легкого гелю, що не містить олій, призначений для нанесення на жирну шкіру, особливо схильну до утворення вугрів. Доданий в засіб екстракт алое зволожує і заспокоює шкіру.\nGlyco Extreme Peel - пілінг з проензімамі і пептидами\nGlyco Extreme Peel - не має аналогів косметичний пілінг, що поєднує хімічне, біотехнологічне і проензімное відлущування для домашнього застосування. У результаті його дії відбувається повне відновлення шкіри, схильної до вікових змін: розгладжуються зморшки, шкіра стає гладкою і пружною.\nGlyco Extreme Peel містить 60% активних речовин, відновлює власну здатність шкіри до ексфоліації.\nФорма випуску: флакон з дозатором, 30 мл.\nGlyco Eye - отшелушивающий крем для повік\nGlyco Eye - це крем, що дозволяє ефективно видаляти рогові лусочки в області тонкої і чутливої шкіри вік, не викликаючи при цьому її роздратування. Крем зволожує шкіру і сприяє розгладженню зморшок. Що входить до складу крему екстракт алое має протизапальну і зволожуючу дію.\nФорма випуску: туба, 15 мл.\nGlyco Face - нічний отшелушивающий крем для нормальної та сухої шкіри\nGlyco Face - це отшелушивающий і зволожуючий крем для нормальної та сухої шкіри. Завдяки відлущувальному ефекту гліколевої кислоти відбувається очищення шкіри від надлишкових нашарувань рогових лусочок, що призводить до відновлення нормальної вологості шкіри і розгладженню зморшок. Додавання в крем екстракту алое забезпечує протизапальну дію, сприяє зволоження шкіри.\nФорма випуску: банка, 75 мл.\nGlyco Skin - отшелушивающий лосьйон для тіла\nGlyco Skin - це отшелушивающий лосьйон для тіла. Завдяки дії АНА-кислот відбувається очищення рогового шару від старих лусочок, що призводить до відновлення вологості шкіри, згладжування підкресленого кожного малюнка. Крім того, відбувається видалення врослого волосся, які нерідко зустрічаються на ділянках, що піддаються частому гоління. Додаванням алое досягається додаткове протизапальну і зволожуючу дію.\nФорма випуску: пляшка, 200 мл.


Шукаєте уролога у Львові?\nВ медичному закладі «ВЕНЕРА» працює лікар уролог з багаторічним стажем. Помилково в людей склалась думка, що уролог – це чоловічий лікар, хоча це не так. Лікар уролог займається діагностикою та лікуванням урологічних захворювань (захворювань видільної, сечостатевої системи) у жінок, чоловіків та дітей!\nОкремим напрямком у роботі уролога є андрологія. Наука про чоловічі статеві гормони. Дійсно сечова система у чоловік тісно пов’язана з інтимною сферою та гормональним статусом чоловіка. Тому у якщо представника сильної статі є проблеми інтимного характеру, ознаки непліддя чи урологічні проблеми – це привід звернутись до лікаря уролога-андролога в клініку «ВЕНЕРА».\nНаш лікар, який спеціалізується в питаннях чоловічого здоров’я має великй досвід у роботі з чоловіками. На думку нашого лікаря, чоловіки безпідставно вважають, що прояви захворювань є ознакою чоловічої слабкості. Вирішувати проблеми зі здоров’ям – це нормально. Звернення до лікаря має розцінюватись чоловіком як колегіальні стосунки, діагностика та лікування проводиться в повній АНОНІМНОСТІ, без жодних упереджень чи дискомфортних моментів.\nНайпоширеніші урологічні захворювання, які вносять дискомфорт в життя пацієнтів:\nдоброякісна гіперплазія передміхурової залози – часто прояв вікових змін у чоловічому організмі, вимагає динамічного спостереження, бо часто аденома має здатність до малігнізації (розвиток раку простати)\nбаланіт – запалення голівки\nбаланопостит – запалення крайньої плоті та голівки\nепідідіміт – запалення придатка яєчка\nпієлонефрит – запалення нирок інфекційного генезу\nгломерулонефрит – запалення нирок автоімунного генезу\nвроджені вади сечостатевої системи\nгідроцеле – водянка яєчка\nпухлини сечовивідних шляхів\nеректильна дисфункція (імпотенція, зниження лібідо, передчасна еякуляція)\nпарафімоз – звуження крайньої плоті зі здавленням голівки статевого члена (проводимо хірургічне лікування)\nцистит (переважно зустрічається у жінок, характеризується симптомами загального нездужання, болем під кінець сечовипускання, різзю, печією та появою крові в сечі)\nпростатит – сьогодні проблема, яка все частіше зустрічається у молодих чоловіків. Сидячий спосіб життя, відсутність активного статевого життя, хронічні запальні захворювання сприяють появі у чоловіків простатиту. Часто симптоматика не є специфічною, чоловіки скаржаться на болісні відчуття, дискомфорт під час статевого акту чи інші прояви.\nуретрит – запалення уретри (сечівника)\nфімоз – звуження крайньої плоті (проводимо хірургічне лікування)\nПокази до звернення до уролога:\nпрофілактичні медичні огляди 1-2 рази на рік\nкоротка вуздечка (проводимо хірургічне лікування)\nбіль у ділянці промежини, живота, попереку, стегон\nпорушення сечовипускання ( часте сечовипускання, утруднене сечовипускання, повільне сечовипускання, часте нічне сечовипускання, слабкий струмінь сечі)\nріжучий біль під час сечовипускання\nзміни в сечі (поява крові в сечі, сеча кольору, відмінного від солом’яно-жовтого)\nзміна кількості виділень (поліурія, анурія, олігоурія)\nпорушення з боку інтимного життя (урологічні проблеми часто проявляються проблемами інтимного характеру)\nзміни з боку чоловічих статевих органів (почервоніння, свербіж, поява висипних елементів,\nЯкі обстеження проводить уролог в медичному центрі «ВЕНЕРА»:\nзагальнолабораторні показники допоміжні в урології (еритроцити, лейкоцити, тромбоцити, ШОЕ, ниркові проби, креатинін, сечовина, альбуміни, гама-глобуліни, загальний білок, рівень трансфераз)\nаналіз виділень (мазок з уретри, бактеріологічний посів)\nзабір матеріалу на виділення збудників\nТакож в медичному центрі «ВЕНЕРА» проводимо корекцію зовнішніх статевих органів (пластика вуздечки, пластика крайньої плоті, видалення бородавок, фібром, кондилом в проекції зовнішніх статевих органів.\nПацієнтам зовсім не варто соромитись звернутись до лікаря уролога. Урологічні проблеми часто зустрічаються в пацієнтів і це зовсім не привід комплексувати чи приховувати свої проблеми. Вчасне звернення до лікаря гарантує попередження ускладнень та швидке одужання. Не відкладайте візит до лікаря, урологічні захворювання мають тенденцію до швидкої хронізації і як наслідок можуть стати причиною незворотніх змін.\nВ медичному центрі «ВЕНЕРА» уролог комплексно та грамотно вирішує урологічні проблеми у жінок, дітей та дорослих.


Nestlé відкриває логістичний комплекс на Волині\nПерейти до списку прес-релізівГру 2, 2009\nСьогодні в с.Смолигів Волинської області відкрито новий логістичний комплекс, який дозволить обробляти більше 250 тон вантажів (сировини та готової продукції) на рік. Це перша черга нового заводу з виробництва харчових продуктів Nestlé у селі Смолигів Луцького району Волинської області. Новий комплекс розташований всього на відстані 4 кілометрів від Торчина, де працює відоме підприємство ВАТ «Волиньхолдінг» (100% акції належить Nestlé), що дозволило створити єдиний виробничо-складський комплекс. Будівництво було завершено у листопаді. Перша черга нового підприємства розташована на ділянці майже 20 га, включає склад сировини для виробничих потужностей ВАТ «Волиньхолдінг» та дистрибуційний центр для зберігання готової продукції загальною площею 14 тис. м², де одночасно може розміщуватися 25 тис. палет. Тут встановлено найсучасніше обладнання. Новий логістичний центр Nestlé в Україні є на сьогодні одним з найбільших і найсучасніших у Європі. Логістичний комплекс також забезпечуватиме проведення імпортно-експортних операцій кулінарних продуктів Nestlé в Україні. Інвестиції компанії у першу чергу нового підприємства склали 220 млн. грн.\nВ урочистій церемонії відкриття першої черги підприємства взяли участь голова Волинської облдержадміністрації Микола Романюк та голова Волинської обласної ради Анатолій Грицюк. Генеральний директор Nestlé в Україні Бруно Лє Сіклє подякував представникам місцевої влади за плідну співпрацю та створення атмосфери взаємовигідного співробітництва з іноземними інвесторами в регіоні.\nГеннадій Радченко, директор з корпоративних питань Nestlé в Україні: «Ми задоволені тим, що реалізації інвестиційних планів Nestlé в Україні не завадила та досить складна ситуація, що склалася в економіці країни. Ми розраховуємо продовжити обладнання нового підприємства – роботи над другою чергою розпочнуться вже у наступному, 2010 році. Ринок України є пріоритетним для Nestlé, найбільшого виробника продуктів харчування у світі».\nДіючий завод ВАТ «Волиньхолдинг» (100% акції належить Nestlé) у Торчині Волинської області, що виробляє соуси під торговою маркою "Торчин", вже досяг своєї максимальної потужності. У 2009 році на підприємстві планують виробити продукції на суму близько 900 млн. грн. (на рівні 2008 року). У традиційних категоріях, що випускаються під ТМ "Торчин", частка ринку кетчупу складає 62%, майонезу – 25%, гірчиці – 47%, соусів – 50%. Загалом ТМ "Торчин" займає близько 32% ринку кулінарних продуктів, що робить "Торчин" абсолютним лідером цього сегменту на ринку України.