Усе й справді було добре. Минуло чверть години з того часу, як я з ним на самоті; ще стільки ж – і вони повернуться.\nЯ дивився на його білу\nсорочку з маленьким аліґатором на серці. На кров на його верхній губі, що сповзала до рота. Такий собі “плач України”.\nЯ лежу на веранді – прозорій та ажурній, бо з трьох сторін оточеній вікнами – і прислухаюся до шуму дощу. Прозора скляна веранда, залита сірим грозовим світлом, вікна у підтьоках дощу і стара (старезна) канапа із колись червоною обшивкою. Старий магнітофон тихо шепоче старого Pink Floyd’а, касети якого майже акуратно поскладані при стіні. “Юпітер”, щоби ліпше було чути, я поставив на немолоду, змордовану долею і моїм задом табуретку. На веранді, взагалі то, крім канапи, магнітофона та ще столика з парою стільців, більше нічого й немає. На монетні стовбці книжок я вже звик не звертати уваги. Стіл у кутку – старий. Із картоном, підкладеним під ніжки, зі старою друкарською машинкою “Еріка” на спині. На кришці стола можна нарахувати з десяток коричневих кілець від горнятка з чаєм. Горнятко старе і потріскане, тому протікає. Поступово.\nЯ лежу на канапі й ворушу пальцем всередині закритої книжки – “Opowieњci niesamowite” Едґара По. Старі й затерті слова, давно завчені напам’ять. Вони дивною силою змушують мене перечитувати їх знову і знову.\nЯкщо мій здоровий глузд не дасть тріщини від дощу та Фєді, я пробуду в Мідних Буках до середини серпня. Ми, бачте, уклали з татком угоду – ця дача ціле літо належить мені одному. Таким чином, ані старий сину, ні син старому не мулятимуть очі. Раз на місяць приїжджає мама з грошима й хавчиком, який ми з Гладким Хіппі й Дзвінкою з’їдаємо за три дні. Решту часу я куховарю сам, інколи із Дзвінкою. Гладкий Хіппі щиросердно визнав, що вміє тільки запарювати чай і перебирати гречку. Я ненавиджу гречку.\nДзвінка та Гладкий Хіппі мають нещастя жити у Мідних Буках. Вони мешкають на межі міста й лісу. Я також живу на краю міста, але з протилежного боку, ближче до гір і річки – знаєте, де починається територія Гіацинтового Дому.\nОднак не все впорядку в Датськім королівстві. Є тут один такий хлопака – Фєдя Круговий. Дуже, ДУЖЕ паскудний тип. Того літа я збирався уникати його і паршивця-ротвейлера Дюка, Федькового чотирилапого товариша.\nУ сиву давнину, коли леґенди ще тліли у пам’яті фанів, із міднобуківської школи до Польщі поїхало двоє хлопчаків – Пєтя Дупа та Павло Нера (Пєтю звали так через обпечену половину лиця, що стала гладкою й рожевою). Під час екскурсії вони поміняли у якогось фацета “Левіси” на наплечник і сімнадцять касет Iron Maiden, AC/DC, Judas Priest та Black Sabbath. На цих касетах зросли вони, а також молодший брат Павла Нери Арсен. Той, у свою чергу, давав їх мені, я старанно затирав усілякі “Масковиє Лаї”, переписував і слухав напару з Гладким Хіппі, а потім і з Дзвінкою. Згодом на львівському Вернісажі виміняв переписані Iron Maiden на бобіни з Pink Floyd’ом та Jethro Tull.\nЗа час, поки ми троє еволюціонували (чи деґрадували – залежно від точки зору), постійно зазнавали утисків зі сторони Фєді, його пса та його бравої команди.\nМене та Дзвінку єднало три роки дружби, із 1990-го, коли вона приїхала у Мідні Буки з Івано-Франківська. Вона частенько приходила до мене, коли падав дощ, допомагала варити їсти, щось розказувала. Інколи ми просто лежали на канапі – груди до грудей, щока до щоки – трималися за руки й ловили дихання іншого.\nАбо цілувались. Одного разу я навіть спав із нею. Не в розумінні переспав, а просто спав на одному ліжку, чи то пак, канапі. Тоді була сильна гроза, і веранда раз по раз спалахувала пастельним, сліпучо-бузковим світлом, за чим слідував шалений постріл грому. Дзвінка лежала поруч, лише у трусиках та майці. Пригадується, вона вся дрижала, чи то від страху, чи від холоду, а може, й від збудження. Я сповз дещо вбік – не хотів виказувати, що коїться у мене нижче живота. Тим не менше, Дзвінка попросила обійняти її. І заснула вона в моїх обіймах. А ми так і не трахнулись.\n(Чужий досвід, знаєте, також корисна штука: мій старший брат Орест – тоді йому було близько сімнадцяти – якось прийшов додому і сказав, що одружився. Переспав із випадковою кобітою, та “залетіла”, на аборт або не вистачило грошей, або та мандрьоха просто не хотіла. Орка скрутили й пошили в дурні. Мама прогнала його. Тепер він десь у Польщі, спекулює на барахолці. Одним словом, як у Біблії: “Час палки кидати, час палки громадити”.)\nВрешті-решт стара пердуниха представилася: спочила, здохла, відкинула лещата, померла, пішла до Бозі гайтю, врізала дуба, простягла ноги – називайте це, як вам завгодно. Суті ви не зміните і радість від її смерті не приховаєте. Дзвінка зітхнула з полегшення.\nПодруги відверто зневажали її за те, що Дзвінка слухає дурну музику, яка нікому не подобається, носить дерті джинси і навіть (та не може бути!) курить із Гладким Хіппі. Це було прекрасним ґрунтом для проростання пліток: знайомі розказували ружні гисторії найнесподіванішого змісту, починаючи тим, що Дзвінка – наша спільна з Хіппі курва, завершуючи леґендою про те, що ми троє заснували гурток юних онаністів, а самі гоміки, у той час як Дзвінка – лесбіянка (??!). Цікаво, чи зауважили вони наш таємний содомічний зв’язок із славнозвісною Нессі?\nАпологет і ветеран броунівського руху Гладкий Хіппі курив, нещадно пив і волоцюжив. У табелі в нього було дві двійки – з фізкультури та трудового навчання. У графі “поведінка” було виведене зле “НЕЗАД.!”. Якби знайшлося місце, кєра наставила би сто таких знаків оклику, і то навряд чи вони належно відобразили би стан речей. Його виганяли на короткий термін уже тричі. Хіппі писав контрольні з фізики та алгебри найкраще в класі (свого часу батечко мого знайомого викладав фізику на прикладній математиці в ЛДУ), проте вчителі боялися виставляти його на якісь олімпіади.\nГладкий Хіппі був страшенним націоналістом – не меншим за тих, що збиралися у Львові під Білою Мамою. Його гордістю були нордичні волосся й очі. Достоту білява арійська бестія. Красивий, як дитя Афродити, очі – шалено-синій кобальт і волосся густезне, м’яке та русе. Від тринадцяти років Хіппі не стригся.\nКожна подія, навіть найдріб’язковіша, має причину, хід і наслідок. Так казала моя збочена дитяча сексуальна фантазія – вчителька історії у восьмому класі.\nУ Мідних Буках ми аутсайдери, погані діти, The Bad Company... Ми – цвіт нації, ми – цвіль нації. Насправді ж ми просто є.\nХіппі десь дістав м’яча, і тепер ми йшли на дитячий майданчик трохи покопати. Добре, що в Буках було так багато кленів. Від спеки листя прив’яло, але таки давало тінь – хай і жалюгідну. Я тішився, що Гладкому Хіппі не спало на думку пертися до святої Анни – та була в найсонячнішому місці. Майданчик, куди ми простували, був у Божому затінку дерев.\nПарк, чого й слід було очікувати, був повністю безлюдним. Він являв собою звичайну ділянку, засаджену сосною, смерекою та ще невідомими мені листяними деревами, латинські назви яких Гладкий Хіппі використовував як лайку (“Ах ти, бля, Betula Pandula засрана, ТИ ЦЕ ДО МЕНЕ?..”)\nКожен рух на спеці давався дорогою ціною. Копав Хіппі, м’яч відстрибував, копав я – м’яч робив те саме... Наші тіні були маленькими чорними калюжками.\nНейроглія мого кумпля прогрілася, мабуть, до кипіння, бо того потягнуло на думки вголос:\n– От дивися, Міську, слово “слон”. Здавалося б, невинне нігеро-кордофанське слівце із легким малайсько-полінезійським акцентом... Але давай зробимо шо? – копнемо глибше... (так він імітував учительські звороти мамусі), і побачимо там що? Побачимо...\n– Ну добре, полишмо слонів. Як, скажи мені, по-українськи буде “стол”, га?\n– А “стул”?\n– Кал, – відповів я й копнув по м’ячу.\n– Та нє, “стул” в розумінні мебелі. Стілець. А тоді, згідно з логікою розмитих множин, має бути не “слон”, а як? “Слін”!\n– А “Польща” як? “Пільща”, я правий?\n– Маємо таку ж аналогію з москальською “носоглоткою”...\n– Ага, правильно тре’ казати “нісоглітка”. Хоча ні... Правильно “гортань”, чи то пак “гіртань”.\n– Безумовно, пане Михайле...\n– Та, і тре’ казати не “які в тебе сині очі”, а “які сині ічі”?!!\n– Ну... ну так, а як? – на мить завагався Хіппі, відчувши немалу долю абсурду. Проте майже відразу просяяв:\n– Так говорили наші предки задовго до приходу москалів на галицькі землі, які зрусифікували все, що лиш піддавалось русифікації. Навіть півні, і ті вже піють: ку-ка-РЄ-ку!\n– Бачиш, Міську, москаль для того, щоби вспіти зрусифікувати більше вкраїнців, навіть перевів усі свої циґелики на годину назад. Москаль вайлуватий, але хитрий, – Хіппі вперіщив по м’ячу. Той відскочив десь далеко за наші спини, – тому він просинається у своїй берлозі, Манька дає йому стакан самогонки і аґурєц, всяхих там расстєґайчіків, блінків. Він сидит, наминає то всьо і видумує ружного роду каверзні пляни, як би то загубити мову нашу калинову. Посоловілу. Наш тяжолий і труднопонімаємий особямі кацапской нацианальнасті украінскій язик! А так... Ти не думай, шо всі москалі такі... Це, так би мовити, стереотип, побудований мною апріорі, сиріч виходячи із загальних переконань...\n– А переконання у мене такі, що всі кацапи – дурні псиська... на фіґа вони Си-Ри-Си-Ри розвалили, га?\n– Точно, – кинув я. – Жили бись-мо за совітів, слухали би Пуґачьову, “Ласковий май” і байки про пла-ахова і ба-альшова дядьку Ба-андеру...– кинув я крізь сміх.\n– Нє, ти не збагнув ідеї. Я би виріс, вивчився на інженера, орґанізував би Дитячий Хрестовий Похід на Москалів... Уяви собі – маленькі голодні дітки, мов ті янголятка, у кожного в руці по свічечці й фотоіконці Божої Матері, стоять під брамою Крємля, а тут я – у вишиванці, в однострої СС “Нахтіґаль”, на спині вишитий хрестиком Бандера, ходжу поміж діток і горланю “Розриту могилу”. А по ночах ми би розводили багаття зі знамен іновірців і співали би марш “Україна”.\n– А мєнтура? Армія?\n– Всьо прораховано! Мене на перший же день скрутять і зажбурять у каталажку, а діток по дєтдомах порозпихують. Потім мене трішки покатують ґебісти і зашлють на Соловки...– мрійливим тоном розповів він.\n– Ну і всьо, власне кажучи... Але слава! Слава то яка! Не вмре – не загине! Боже ж ти мій, Боже! Як у батька Хмеля! Та шо там, як ув Елвіса Преслі, Сергія Бубки, Хо Ши Міна і найяснішого ерцґерцоґа Фердинанда разом узятих! Всі б казали: “Ото був, бляха-муха, патрійота кавалок!”. І татко, пускаючи скупу сльозу, гладитиме сина по ясній голові й казатиме: “Я хочу... синку, сльози заважають говорити... я... я хочу, щоби ти поступив у Політех і став таким, як Наш Національний Герой...” От така-то слава!\n– Правда, дещо посмертна...\n– А пишна зате яка! Я би став укр-нац-секс-символом!\nЯ з вирозумінням закивав головою:\n– Та-а, круто. Як казали древні, “бест оф кайф”, тобто “амор патріс ортодокс”.\n– Ну вже не бреши! То Пєтя Дупа весь час повторював: “Амор патріс... Амор патріс...”. Доаморкався! Всю мордяку си спік.\n– Думаєш, він то в кого почув? Може, у Мари Львовни? Чи, може...\n– Ой блін, краще йдемо звідси, – дуже тихо промовив Гладкий Хіппі.\nВід болю я присів, схопившись обома руками за вухо, яке стало палаюче-гарячим. На очі самі собою навернулися непрохані сльози. У той момент я не розумів, що трапилось. Лише змахнувши кілька крокодилячих сльозин, я глянув, куди показував кивком голови Хіппі.\nВиявляється, поки ми теревенили, а м’яч вилежувався осторонь, пацани тишком підійшли і Фєдя зафутболив ним у мою голову. Треба ж так: мудак (таки-так!) – а поцілив он як!\n– Міську, валімо звідсіля, поки не нарвались, – заляканим напівшепотом повторив Гладкий Хіппі.\nНарватися на таких вилупків було простіше, ніж два пальці обісцяти. Я кивнув головою і, кривлячись од болю, обвів поглядом бетон, вишукуючи м’яча. Прецінь, голова моя тверда, бо м’яч відскочив далеченько – закотився по ледь нахиленій площадці в один із кутів. Зовсім близько до тих мерзотників.\n“Ото б сюди зараз денікінця з базукою в руках”, – замріялося мені.\n– Ей, пацан, пс-с-с... Чюєш?\n– Маєш які-та філки?\nЗнову змовчав. Взяв м’яча і розвернувся йти назад. Сковтнув слину, бо Сєрий – він був низьким, наче придушеним надмірною ґравітацією, косооким курдуплем – встав із насидженого місця. На протилежній стороні засипаного товченою цеглою прямокутника, біля стіни, стояв Гладкий Хіппі; він нервово склав руки на грудях і час від часу покусував кісточки пальців. Хіппі перелякався не на жарт – його взагалі подібні ситуації надзвичайно вибивали з колії.\nСєрому заманулося відібрати у нас гроші. Я знав, що у Хіппі в кишені було трохи більше тисячі – пляшка пива й одне плодово-ягідне морозиво.\nКопнув м’яча товаришу й спробував просковзнути повз Сєрого, притискаючись – я маленький і сірий – до бордюра.\n– Ти шо, пацанів не уважаєш? – задав риторичне запитання Фєдя. Усередині все похололо, і я ледь чутно промовив:\n– Нема часу, ми дуже спішимо.\n– Щяс я тобі найду чяс! – Фєдя з розмаху вдарив (чи штовхнув) мене плечем (клацнули зуби). Знову шалений переляк, кадр у голові змістився, і я перечепився через кам’яну загородку-бордюр.\nВідразу ж зірвався й побіг уперед, не дивлячись, чи поженуться за мною, чи ні. Несподівано щось ударило мене по п’ятці – це копнув Сєрий: його фірмовий прийомчик. Я зашпортався й поїхав тілом по кришеній цеглі.\n– Ну всьо, поц, ти попався. Ти хочєш, шоб ми тебе тут паламали, да?\n– Ти шо, пацанів не уважаєш, да? – перепитав він. – Чюєш, Сєрий?\n– Да я бачю. Хіпаблуд ванючій, кажи? А дє другий поц? – Сєрий озирнувся й радісно скрикнув:\n– О, ше адін хіпаблуд! Стережи того, ладно?\n– Давай, рєзко встав! Філки давай, чюєш?\n– Ти шо, курва, кітаєц який-та?\n– Не маю ні купона.\n– Ну, бля, якшо я найду шота, то я базарю, я тебе тута поламаю, будеш кров’ю сцати.\n– Тікі папробуй смахатись, я тобі тута глотку чєрєз жопу вирву.\nЯ петляв поміж дерев, поки не почав конати – печінка вила, мов дика кішка. Нарешті здох і Фєдя. Махнув на мене рукою і голосно, задихаючись, крикнув навздогін:\n– Тобі піздєц того літа, чюєш? ТИ ВЖЕ ТРУП!\n– Міську, то я! – озвався Гладкий Хіппі. Весь червоний, мокрий і запорошений. З волосся стікали краплини поту.\n– Міську, нам труба цього літа.\nЯ боявся його. Він уже гнався за мною разів зо три. Двічі наздоганяв і дер штани. А якось Дюк цапнув мене за стегно. Наклали п’ять швів. Довелося пройти курс уколів проти сказу (а вони в живіт – усі двадцять!), мама приїжджала сваритися з Федьковими старими, за що я дістав наднормово.\nХлопця того звали Ігор Чорний. Але я з ним практично не знайомий. Інколи я бачив його в компанії товстуна Стьопки Бузька, деколи разом із молодшою сестрою, але куди частіше – самого. Як на мене, він єдиний у Мідних Буках міг без остраху розмовляти з Фєдьою на рівних. Міг послати самі-знаєте-куди будь-кого з пацанів у будь-який момент. Міг купати Дюка в дупу, харкати Фєді в обличчя, їсти його сємочки, пити його пиво, ображати його маму, ставити підніжки його дідові, топтати бабині трускавки і вправлятися у жбурлянні камінців на його братові.\nБо це відчувалося в Чорному – сила і хоробрість. І навіть не тому, що був на рік старший. Ні. Це було в шкірі. В очах. Ігор ніколи не виявляв аґресії. Пацани його просто оминали, як скаженого собаку, що може й цапнути.\nІнколи ми чули, як Фєдя казав: “Чюжой, Дюк, бери!”. Що стосується решти випадків... Я думаю, Дюк виріс таким ненормальним під впливом ненормального господаря. З ним, до речі, ніколи не проходив трюк – стояти й не рухатися – собака кидався у будь-якому випадку.\nЗнову стояла спека. Ми всі лежали, заморені її задушливими мацаками. Гладкий Хіппі ледь чутно бренькав на гітарі-“іспанці”, деку якої прикрашав напис, виведений чорною тушшю:\nТак називалась наша нео-арт-рокова група з поточним складом:\n1.Хіппі, Гладкий, – соло-гітара, вокал.\n2.Олелько Дзвенислава – бек-вокал, блок-флейта, губна гармошка (це якщо Пєтя Дупа дістане в одного чувака з гуртожитку ві Львові), банка з ґрисом.\n3.Крвавіч Михайло – бек-вокал, сопілка, блок-флейта, голосові акустичні ефекти, художній свист, перкусія.\nОт і тепер ми лежали, спираючись об одну розлогу яблуньку в саду коло моєї фазенди. Дзвінка тримала на животі нашу ударну установку – один-єдиний невеличкий бубен, назви якого ніхто з нас не знав – і вигравала загадкові карибські ритми. Я ж тримав на животі голову Дзвінки і тихо гудів у її блок-флейту, пробуючи відтворити то “Маленьке негритя” Дебюссі, то арію Марфи з опери “Хованщіна”.\nОт бачите: ми хоч і покидьки, зате з музичною освітою. Навіть Хіппі, і той півтора року ходив на валторну. (Правда, його вигнали після зимового академконцерту, мовляв, за “обурливу поведінку та негідне ставлення до викладацького колективу”.)\nХіппі забаглося, щоби ми відразу ж утнули якусь блискучу імпровізацію на рівні концертів “King Crimson”, але чогось воно нам не йшло. Наразі ми працювали над концептуальним альбомом “Будди й бодхісатви”, а саме над п’єсою “Пурпуровий перформенс на пляці Тяньаньминь”. П’єсою вона була тому, що, за порадою-наказом Гладкого Хіппі, мала тривати не менше двадцяти хвилин. І взагалі – “Будди й бодхісатви”, як і решта альбомів, мусить бути подвійним і супроводжуватись відповідним івентом. Ось такі ми загадкові, галицькі пост-модерністи.\nМузика спочатку нагадувала “Вчора” Бітлів, потім “Дім сонця, що сходить” групи “Енімалз”. Я стукнув Гладкого Хіппі по голові флейтою, і він почав грати щось своє.\nМузика висотувалась із нас дивними пурпуровими нитками. Вона була дикою, повільною й трансовою, як нова невідома форма життя. Вона була максимально аванґардово-абстрактною – до такої міри абстрактною, що я не міг повторити ту фразу, яку грав хвилину тому.\n– Слухайте, хлоп’ята, – промовив раптом Хіппі. – А як ви дальше жити збитаєтесь?\n– Ну, я, наприклад, тепер уже точно нароблю “коктейлів Молотова” і закидаю нашу школу, – поділилася планами Дзвінка.\n– Та нє, я маю на увазі, як ви і ми, тобто я, будемо існувати в межах Мідних Буків? Не будемо ж ціле літо в цього сербиняти сидіти! Га, шо ти на це, Балкан-бой? – він поплескав Балкан-боя (себто мене) по плечі.\n– Ну, то шо робим? – поцікавився я після паузи.\n– А шо “шо”? Пизда наразі світить тобі одному, Міську. То ти перебив його бровкові ноги. Малий Зеник розказував, Дюк зовсім не ходить, і Фєдя збирається його приспати. І знаєш, Фєді це не подобається...\nПобачивши, як я зблід від недобрих передчуттів, він підбадьорливо поплескав по плечі:\n– Але молодець! МОЛОДЕЦЬ! Хоча, може, вже й мертвий...\nТихо, наче метелик, з її уст злетіло слово. “Вбити його”. Це було навіть тихіше метелика. Гладкий Хіппі – і той не почув.\nПройшов черговий важкий, спекотний день. Я брів разом із Хіппі на цвинтар – той, що був за містом. Дорога туди пролягала через пустир та неродючі пригірські городи. Кльова дорога, подумав я, зважаючи на те, що тут імовірність зустрічі з Фєдьою прямує до нуля. Сонце смажило наші макітри, ледь минаючи зеніт.\n– Знаєш, Міську, – заговорив Хіппі після довгої мовчанки, – я не знаю, як довго я ще зможу то всьо витримувати. Мене вже всьо дістало: спека, Фєдя, ті мудаки... ціле місто вже мене дістає. Але в основному – страх перед Фєдьою.\n– Віриш, в мене вже починається параноя. Постійно здається, шо він десь зара’ вибіжить з лісу і почне натравлювати на нас того Дюка... А коли спіймає, то вирішить ТАК відімстити нам за кожне криве слово...\n– Ну, за Дюка можеш не хвилюватися, – спробував його втішити, відчуваючи, що ой-не-спроста заговорив раптом Хіппі про Фєдю. – Я йому стопудово лапи перебив. А здається, навіть і пару ребер задів...\n– А ти от, Міську, хоч собі уявляєш, ЩО тепер тобі буде? Він же не просто тебе поб’є. Захоче шось і поламати... Може, навіть нирки відіб’є. Ти ж його знаєш – такий псіхований на все здатен.\n– Чувак, а я його буду уникати.\nОднак я блефував, коли корчив із себе крутого. Я сцяв по ногах не менше Хіппі. А може навіть більше – це ж, врешті-решт, я покалічив його Коханого Пса. І в мене, скажу вам, починалась така ж параноя, як і в нього.\n– Якби ти раптом помер, – спитав Хіппі, змінюючи тему на приємнішу: – Як би ти хотів, шоби тебе поховали?\n– Знаєш, Хіппі, я би хотів у себе на похороні музику. Спершу “Лякрімозу” Моцарта. А потім якесь буґі. Або Pink Floyd’а. І щоб ви з Дзвінкою читали над гробом Верлена чи Ґінзберґа. Ну як?\n– Загорнуто, – зацінив мій товариш. – А я мрію, щоби мені на могилу посадили конопельку. Ото знаєш, як, буває, калина там чи тополя... А тут – Королева полів, Південна царівна, як мовилось на жовтенятських тусівках, прибула до нас із сонячної Чуйської долини... А, може, і з далекої, овіяної гашишем та мудрістю Сходу Манджурії... Тож посадімо її, дітки, сказала би піонервожата, на могилі відданого ленінця, комсомольця та планокура у третьому коліні. І виросла б вона високо-окою і густою, дітям на радість, а мені на бульбулятор.\n– Ти ж мертвий, – нагадав я йому.\n– А... Ну, так. Ти, звісно ж, правий. Але яка у тому СИМВОЛІКА!\nЯ погодився, що, звісно, символіка така, що дай Боже…\n– А як, на твою думку, є рай для неформалів?\n– Звичайно, – без вагань відповів я. – Там пиво безплатне і шмалю хоч греблю гати, як у Глібова:\n“Як весело, як радісно конопельку курить,\nЧого ж у мене серденько і мліє, і болить?\nБолить воно і мучиться, бо ЛСД нема,\nКонопелька ж не вернеться, не вернеться вона!”\n– Щоденно обов’язкова для всіх година геві-металу. Знаєш, як ото в дитсадочку був сонний час?… І ще там усі волохаті, немов бабайки.\n– Дивися, Міську, як то по-дурному: люди ховають своїх родичів, ставлять їм шикарні надгрібки, кидають на вітер купу грошей... А кому то треба? Моїм онукам вже буде пофіґ, що у мене померла прабаба... А внукам моїх онуків і подавно.\n– І то правда, – згодився я. – А ти знаєш, шо на місці Гіацинтового Дому колись був холєрник?\n– Шо ще, до холєри, за холєрник?\n– Місце, де ховали померлих на холєру. Дзвінчина баба казала, шо то недобре місце...\n– А про конус вона тобі нічого не казала? Такий рожевий?\n– Та нє, я серйозно. Вона тоді ще здоровою була.\n– Гм-м... Певно, так і є. Бачиш, як він притягує на себе всяку сволоту?\n– Тобі подобається Дзвінка? – ні з того, ні з сього спитав мене Гладкий Хіппі, спльовуючи неприємний післяцигарковий осад. Цікаво, що той лис має на думці?\n– Ну... та. А шо? Тобі вона також небайдужа?\n– Та нє, мені вона пофіґ. Просто Дзвінка казала, шо тебе трошки любить.\n– І ше, – вів далі він. – Я думаю, що я – гомік.\n– Раніше думав, що є бісексуалом. Ну, знаєш, трохи ще Христя подобалась... Але сам знаєш, яка вона дура: “А ти то, а ти сьо... Вобшем, ти, Хіппі, казьол і підарас.” Про таких Дзвінка говорить: “Всі люди – як люди, а я красіва, як багіня”.\n– Скрушно.... А може, то тільки вона перестала подобатись, а не дівчата загалом?\n– Ну, як би тобі пояснити... трахнути якусь я ніколи не проти... але вони всі ДУРИ... Трахнути і любити – то, виявляється, зовсім різні речі. Ти десь бачив дівчину, яка була би неформалкою, мала таку досконалу фігурку, ну шоб (Хіппі поцілував пучки зведених докупи пальців, мовляв, bon appetite), і щоб при тому всьому була ще й розумною. Бажано інтелектуалкою. Щоб вона могла на ніч мене заколисувати Андруховичем чи Антоничем... І ше щоб мала гроші, і розуміла мене, і не просила вести її на морозиво, коли я на нулі… І щоб не сміялася з мене, і щоб ше вміла варити їсти, а не тільки-но концерви відкривати... Ну, шо? Хіба знаєш таку?\n– Вона читала тільки “Екзотичні птахи та рослини”. Тим більше, в неї всередині все вибухає, коли тебе бачить. Серйозно, чувак, сама мені призналася.\n– І шо, ти х’тів би з хлопцем переспати?\n– Розумієш, то справа дуже делікатна. Я не хочу ходити з якимось там підером смердючим. А от, наприклад, тебе трахнути не відмовився б. Мені з тобою є про шо поговорити, ти з мене не знущаєшся, на відміну від деяких дєвушек. Шариш?\n– Хлопці – воно досить непогано, – пояснив йому свої вподобання. – Я, наприклад, також їх люблю, але радше в сенсі естетичному. А запихати свого члена комусь у пряму кишку – це вже, знаєш, попахує збоченьством.\nХіппі, здається, не до кінця зрозумів мої переконання, тож я спробував якось утішити кумпля:\n– Ну що ж, гомік – значить гомік. Може, якраз поступиш у Політех, як Пєтя і Нери. Знайдеш собі якусь круту кобіту, без заскоків. Все залежить від середовища.\nГладкий Хіппі погасив недопалок і кинув його геть. (Залишив невикуреною рівно третину – він десь прочитав, що найбільше нікотину саме в цій частині.) Сказав, що завтра їде з мамою в Теребовлю, ту, що в Тернополі, на три дні до цьоці. Я міг тільки поспівчувати.\n– Принаймні, – сказав я по хвилі роздумів, – там ти не зустрінеш Фєді.\n– Фєдя... Фєдя... Всюди Фєдя. Мене вже це дістало... До речі, старий, а шо тобі заважає знятися і поїхати до Львова до кінця канікул?\n– Розумієш, Хіппі, я навмисно втік звідти. Я відпочину від них, а вони, маю на увазі тата з мамою, – від мене. Так що я вже краще терпітиму Фєдю.\n– Ти би знав, Міську, як я його боюся! Він колись точно зайде задалеко і приб’є мене... Або, скоріше, тебе, а потім вже мене, бо то ти...\n– Пам’ятаю: перебив його псу лапи. Ти ж сам знаєш, як він любив того Дюка.\n– Ну та... Але ти не сциш чомусь! Бо в тебе нервів нема і зроду-віку не було... А я тут сцяю по ногах кип’ятком.\nЗнаєте, приємно, коли тобі кажуть, що в тебе нервів нема і зроду-віку не було... Та якби ж ти, Хіппі, знав, як я жахаюся, коли згадаю, ЩО наробив. Проте я не мав права показувати свою слабкість. Я був свого роду опорою для нього. Я не зазнаюся, кажучи, що він дивився на мене й брав приклад. Спробуй-но я розповісти про свої, далеко не менші страхи, він би тут ревів, як дитина.\n– Фєдя, я атвєчяю, шо бачив, як ті два поци заходили сюда. Коли? Та десь годину тому.\n– Ну якшо, ворона, їх тут нема, будеш мені тиждень сігарєти купляти.\n– Я базарю, шо вони тут. Я весь час дивився, шоби ніхто не вийшов... Послав був Роміка по тебе, а сам сторожив їх. Ти ж знаєш, ми якраз разом із Роміком ішли на вужів, хтіли злапати, дєвок лякати.\n– І був той патлатий з Мішкою, да? Без дєвкі?\n– Нє-а. Дєвки не було.\n– Жалко, але нічьо. Добре, шо був Мішка. Я ту суку замочю.\n– А вон там хтось є! – у цю мить мені здалося, що я непритомнію зі страху. Але голоси почали миттєво віддалятися від нас. Я скрутив Хіппі в обіймах, не даючи тому вирватись і наробити дурниць. Згином руки у лікті я затис йому писок.\n– Тихенько. Вони погнали не за нами, – не сказав, а видихнув я й відпустив мокрого від поту Хіппі.\n– Лізьмо на дерево.\nМи тихцем полізли на велетенського дуба з грубою, зручною для лазіння корою – Хіппі перший, я слідом.\n– Ну всьо, ворона дурна, тепер вони точно смахалися. Кастрат дурний!\n– Ну, Фєдя, я ж не знав, шо то який-та пацан на гріб прийшов...Вони десь тута. Чюєш, як тут накурено? Ті поци тут курили і гомошувалися!\n– Я тим пєдікам мозги повишибаю, я тобі атвєчяю.\n– Ану, глянь туда. Там трава прим’ята.\nІгорич слухняно пройшов прямо піді мною; миттю раніше я підтягнув ноги й схрестив їх на гілці. Я висів, наче стиглий плід, готовий впасти від гарячого подиху вітру. Май таке бажання, я міг би витягнутою рукою скуйовдити русяве волосся на голові в Ігорича: мовляв, “Молодець! Шукай, синцю, далі!..”\n– Фєдя, тут два бичька, – він промовив це, стоячи прямісінько піді мною.\nВ’єтнамки вже вкотре почали сповзати. Ліва, по ідеї, гепнулася б Ігоричу на тім’ячко. Хлопчик-мавпа, себто я, міцніше стиснув гіллю. Двома метрами вище сидів Гладкий Хіппі.\n– Фєдь, давай подивимося там, у заростях.\nІгорич уже хотів першим кинутися на пошук нас у чагарнику, проявляючи тим самим гідну істинного комсомольця відданість ідеї, як Фєдя жестом спинив опального напарника. Поманив пальцем до себе. Дякую тобі, Господи, і за це. Дерев’яними руками підтягнувся вище і гоп-ля! – я вже обіймаю гілку, зручно при цьому лежачи на ній.\n– Чюєш, Ігоричь, я думаю, вони десь тута заникались. Бо вихід звідси тільки один, а кушьчі он там – не продерті. Вони десь тут тіпа як зачяілись. Давай тут сядем, тихесенько покурим. Вони подумають, шо ми вже звалили, і вилізуть. І ми їх тоді хапнем, о!\nЯ майже бачив, як запалали очі в Ігорича. Скільки його знаю, Ігорич завжди любив грати у “войнушки”. Ігорич, ма’ть, думає, Фєдя хоче на нас пальчиком насварити? Такий великий хлопака, а дурний, як бельок.\nЧерез п’ять хвилин пацани, мов по команді, сіли, спершись спинами об стовбур. Спека почала розморювати й мене. Я глянув уверх і побачив, як солодко позіхнув Хіппі.\n– Хіппі! – пошепки крикнув я. Гладкий Хіппі сяяв посмішкою на весь рот.\n– Давай тихенько злазимо.\nВ одну кам’яніючу мить їхнє дружнє хропіння замовкло, і серце моє зупинилось. Фєдя перевернувся на інший бік.\n– Міську, ти хоч розумієш, що трапилося? Трапилося чудо. Розумієш, чого ми уникли? І уявляєш, шо було би, якби нас зацапали?\n– Заспокійся й не нервуйся. Ми ж усе-таки залишилися живими, так? Ну от. Так шо не шалій.\n– Валимо до тебе, бо вони можуть засікти нас, – кинув він.\nДо міста залишалось якихось півтора кілометра. Була, звісно ж, і коротша дорога, дуже пряма: вона з’єднувала вулицю Красноармійську невеличкою фістулою з новою частиною кладовища – тою, де хоронили тепер, у наші дні. Але я був упевнений, що саме Красноармійською, а не обхідною, вертатиме Фєдя зі своїм Санчо-Панчо (зрештою, хто з нас вар’ят, щоби пертися спекою три кілометри?). Сіра дорога була місцями забарикадована купами бур’яну – в’ялого старого бур’яну, котрий люди лінувались викинути десь у потаємнішому місці. Подекуди траплялися загадкові розтерті плями: місця страт колорадських жуків, що випасалися на нездалій картоплі.\n– Бляха-муха! – вигукнув Гладкий Хіппі. – Так то ж Дюк!\nДохлий, запорошений, вкритий мухами, що розморено повзали по тьмяній жорсткій шерсті. Мухи вилазили із напіввідкритої пащі, бродили темними, колись блискучими від вологи очима. Мурашки... вони були всюди, по цілому тілу, заповзали та виповзали з носа й вух. Мені стало гидко. Хіппі замислено промовив:\n– Так в пилу на шляху наша мова була...\nЦитуючи крізь стиснуті зуби, він замахнувся ногою...\n– Але раз тим шляхом хтось...\nі що було сили копнув дохлого пса\n– ...чудовний ішов!\n– Блядь! Ну ні хуя собі! – вирвалось у мене. Чому, ЯК ми не побачили, що пес іще живий? НУ ЯК МИ МОГЛИ НЕ ЗАУВАЖИТИ ЦЬОГО? Пес ледь чутно підвивав, а Хіппі продовжував його копати.\n– Я! Я! Я БУВ ТИМ ЧУДОВНИМ! ТИМ, ХТО ЙШОВ! Я! – із внутрішніх кутиків очей у нього бігли сльози, залишаючи за собою чисті доріжки на запорошеному лиці.\n– Заспокійся! Ти ж не ідіот якийсь, шоб тварин копати!\n– Заспокійся, він уже здох. Не псіхуй.\n– Сам ти хуй!\n– Чуєш, Міську? Тільки ти не кажи Дзвінці, добре? Ну, шо я тут зірвався. Просто вони мене вже всі дістали.\n– Та добре... Крім неї, між іншим, і казати нема кому... А їй я не скажу. Так що все о’кей, старий.\n– Йдемо до тебе, шось ковтнемо.\nТітка з Теребовлі, чи Варняківки, чи навіть із далекого Тірувананта-пураму, штат Махараштра, буде, без сумніву, на сьомому небі від того, що зустріне врешті свого коханого племінничка, Мідні Буки, Львівська область, якого востаннє бачила отакеньким (показує кінчик брудного нігтя). Звичайно, її дещо засмутить довге волосся племінника, але загалом усе буде напрочуд мило: Гладкий Хіппі всмак попоїсть пирогів із вишнями, нап’ється вдосталь малинової зупки, приготованої за особливим теребовлянським, чи варняківським, чи тіруванантапурамсь-ким рецептом. Поніжиться на сонечку, покупається в Сереті, чи Полтві, чи в баюрі, чи в Брахмапутрі, чи що там у них є. І найголовніше –відпочине від Фєді. Буде грати в піжмурки з теребовлянськими дітлахами, а, може, зустріне Магаріші Махеш Йоґу, чи старого мудрого махатму, чи ще якогось ґуру. Або сенсея. Або нікого там не здибає, а буде сам, як палець. АЛЕ БЕЗ ФЄДІ!\nЯ подумав, що мені з Дзвінкою також не було б зайвим десь відпочити від тієї драми абсурду, що власне розігрувалася. Ми порадились, і я вирішив іти в ліс – у гори. Дзвінка розповіла, що там, на скаженій висоті, є дуже кльове озеро Місячне. Назвали його так тому, що навіть при молодику видне дно, настільки воно прозоре. Проте Дзвінка наполягала на власній версії: буцім назвали озеро на честь Зіґфріди, донечки страшної відьми Ядвіґи; тільки-но та залізла у воду, як відразу ж почалися перші місячні. Такі справи. У всіх незайманок, наголосила Дзвінка, відразу ж починаються діла, варто їм бодай одним оком глянути лиш на плесо.\n– Тобі видніше, – філософськи прокоментував я.\nТа насамперід я мусив УЛАМАТИ Дзвінчиних батьків. Пані Віра була приємною тихою жінкою років так п’ятдесяти, пан Юрцьо – приємним тихим паном, на рік старшим. Лишень двадцятилітня сестриця Квітуся була сукою, яку ще треба пошукати. Але, дякувати пану Богу (богу Пану?), зараз вона гризе ґраніт науки у Києво-Могилянці.\n“Ні, – кажуть, – пане Михайле, Дзвінка з Вами в гори не піде, ні-ні, ото наших знайомих доня ходила разом із пластунами в гори, вдарилась головою й осліпла, так що ні-ні. У зв’язку з цим ми не можемо довірити Вам, пане Михайле, нашу доню, нашу радість, наш калиновий цвіт, наше дитятко пресолодке, сріблом потикане, золотом підбите, оно Квітуня в Кийові, до нас майже й не приїжджає, тому втративши Дзвінку, необережно Вам, пане Михайле, довірену, ми втратимо віру в прийдешнє, у днесь завтрішній, у наше світле майбутнє, у Кравчука, в Чорновола, Валєнсу, Магаріші Магеш Йоґі, Карлоса Кастанеду, Теуна Мареза, Тайшу Абеляр, дона Хуана, рабиню Ізауру, Джидду Крішнамурті, Ортеґу-і-Гассета, Мануеля Маруланду, А. Ч. Бхактіведанту Свамі Прабхупаду, Махасаматмана й Уіцілопочтлі з Кетцалькоатлем разом узятими. (А п л о д и с м е н т и.)\nБабільше! Щобільше, втративши нашу ясочку, ми зневіримося в те, за що боролись наші батьки, підставляючи свої юні груди на штики п’яних матросів під Крутами! (Т р и в а л і о п л е с к и.)\nМи втратимо віру в Батька Хмеля, Батька Тараса, втратимо віру в Каменяра та Вічного Революціонера, втратимо віру в Співачку Досвітніх Огнів, у Стуса, в Розстріляне Відродження, у “Кобзар”, у “Махабхарату” та “Рамаяну”, у львівське пиво, Клюмбу* та футбольний клуб “Карпати”! (Б у р х л и в і о п л е с к и.)\nПри всій до Вас дикій повазі, пане Михайле, ми не дозволяємо йти нашій зозульці разом із Вами в гори – ні, ні, і ще раз ні! (Б у р х л и в і, т р и в а л і о п л е с к и.)\nТовариші! З того часу, як великий Ленін заснував нашу партію, вона впевнено йде по накресленому ним шляху будівництва соціалізму та комунізму. (А п л о д и с м е н т и.)\nТож хай і надалі укріпляється єдинство соціалістичної спільноти, усіх революційних сил нашої планети і нашого села! (Т р и в а л і о п л е с к и, щ о п е р е х о д я т ь в о в а ц і ю.)\nСлава нашій ленінській партії! Слава великому радянському народу! (Б у р х л и в і о п л е с к и.)\nХай живе комунізм! Хай живе мир! (П і д с к л е п і н н я м з а л у д о в г о н е в щ у х а є о в а ц і я. У с і в с т а ю т ь. Л у н а ю т ь в и г у к и: “Хай живе Ка-Пе-Ес-Ес”, “Дайош трактор!”,“Слава ленінському Центральному Комітету”, “Дайош п’ятілєтку за трі ґода!”, “Слава генералу Роману Шухевичу!”, “Да здравствує нєрушиме єдінство партії і народа!”, “Йосифу Віссаріоновічу Сталіну – ура!”, “Слава! Слава! Слава! Ура!”.)\nПо тривалих аплодисментах починає говорити Дзвінка, котра каже, що ні, татку, ні, я піду з Михаськом у гори, ми ненадовго, завтра рано вирушимо, позавтру вже будемо дома, і ми не будемо стукатись головами і не будемо сліпнути, як Ірця Москалець, бо вона каліка і не може встояти на ногах, а поперлася з пластунами в гори, бо туда йшов Бодя Сізьон, і ми не будемо купатися голими вночі, бо з нами ще буде Михаська брат, Орко, а він вчиться в Ел-Де-У, а його одногрупники якраз їдуть в гори, а вони всі патріоти, і члени, ну, УНА-УНСО тобто, і всі з оселедцями, і скромні-ввічливі-виховані, і ніякого озера там нема, так що топитися я не матиму де, і ми все сміття зі собою принесемо, щоби ти бачив, шо ми не смітили, ЧЕСНЕ СЛОВО.\nНа пленумі взяла слово пані Віра, яка зверталась радше до чоловіка; вона глаголила, що Дзвінка дуже приятелює з Михасем, а на море, у зв’язку з гіперінфляцією, вони, вочевидь, того року не поїдуть, тож чом наша лялюся не може відпочити від спеки в хорошому товаристві цьвіту нації, надії нації, а не просиджувати в розпеченій кам’яниці разом з тою скацапізованою москвофільною молоддю тут, у Мідних Буках. “Тим паче, – вела вона далі, – ми, Юрцю, знаємо Михася не перший рік; знаємо його як ввічливу, тиху та слівну дитину, яка навіть голосу на нашу дитину не піднімає, і завжди веде себе, як ґречний кавалер, йому (ти не звернув уваги?) притаманна та вихована інтеліґентність, про яку розповідали моя матуся, котру плекала в собі геть уся довоєнна галицька молодь, чи то батяр, чи шляхтич – лиш би не фраєр, і яку ми, дякуючи освободітєлям, Юрцю, не застали, тим паче, роботи в хаті задужо нема...”\nЯ, у свою чергу, побачивши, звідки вітер віє, запевнив, що панна Дзвенислава проведе ці два дні у товаристві національно свідомої молоді, де, нема сумнівів, великим авторитетом користується як мій брат Орест, так і ваш покірний слуга, і де під гітару співатимуть не брутальних москальських пісень на кшталт “Я зарєзал сваю маму”, а істинно-українські перли козацької та повстанської творчости. Амінь.\n– Дзвінко, а ми там не застанемо часом цілу купу туристів, з машинами, музикою, дівчєтами?\n– Ти смієшся, Міську. Про то озеро знають двоє-троє чоловік, не більше. Я хотіла назвати його озером Моррісона, однак леґенда гласить, шо воно Місячне. Нібито в ньому купалася доця Ядвіґи, потужної відьми, і в неї саме почалися місячні... ну і так далі. Серйозно, так нам ше той гуцул розказував.\n– А м’ясорубку і гантелі брати?\n– І повну збірку творів Ве І Леніна в перекладі на угуйську.\nВона була класною дівчиною, ота Дзвінка – мила й без заскоків. Вона розуміла мої дурнуваті жарти, вона любила слухати дурниці, які я часом (тобто дуже часто) плів. Я мав про що поговорити з нею не заїкаючись і не червоніючи від хвилювання. З іншими дівчатами було просто неймовірно складно знайти спільну мову. Вони стверджували, що я зануда. Дзвінка, мабуть, обожнювала зануд. Одним словом, Дзвінка була тою, з ким ти ніколи не проти посидіти ввечері на розігрітому ґанку й помилуватися сонцем, що цілується з туманними горами. З нею завше приємно прогулятися ввечері по мосту над річкою, відчувати тепло її долоні у своїй і відчувати, яким жаром насичений нагрітий за день бетон мосту, відчувати, як він віддає його м’якими хвилями ніжним сутінкам, вогким від пахощів матіоли та липи в цвіту.\nМи мали розділити між собою, хто несе армійську тушенину, хто гречану кашу, хто стару (таку, яку добре пекти на вогні) бульбу, хто хліб, хто воду і т.д. М’яса ми не брали: при такій температурі, я гадаю, мухи встигнуть пройти повний життєвий цикл. Тим паче, шашлики, за нашою спільною думкою – це талан дорослих або мудаків, або персон, наділених обидвома рисами. Щобільше, ні я, ні моя подруга готувати м’ясо на рушті не вмли.\nТаємницю маршруту Дзвінка збиралася відкрити переді мною у найостанніший момент. Тобто завтра зранку, вийшовши за межі міста.\nЗвечора я спакував свій наплечник, лицарськи запропонувавши Дзвінці довірити мені левову частку провіянту плюс казанок. На наше обопільне щастя, у Дзвінки був “єрмак” – як і в мене. Повірте: совкові “колобки” були розроблені п’ятим відділом Ка-Ґе-Бе для придушення вільнодумства і вільнолюбства поміж туристів. Мій тато, живучи ще в Новому Саді, купив крутий чеський наплечник із десятьма тисячами різноманітних ремінців, кишеньок, стяжок – для поміліметрового підточування під моє грішне туристське тіло.\n“Ти завжди береш зі собою в походи презервативи?” – поцікавився я сам у себе, вкладаючи нацюцюнник до кишені “єрмака”.\n“Ні, чому ж, не завжди, не завжди, тільки коли пригадую долю бідного Орка.”\nЗасинаючи, я дивився на майже повний місяць, що сліпим оком нахабно розглядав мене через вікно.\nДзвінка радісно шкірилася на мене, сидячи на перилах-загороді, що на мості. Напханий наплечник одиноко тулився до її ніг, нагадуючи про сумну долю приречених на забій бичків, яким лячно відступитися від мами.\n– Одинадцять кілограмів, – не без гордості сказала вона. – Я бачу, ти ще, крім творів Леніна прихопив свою друкарську машинку.\nЗаперечити язик не повертався: п’ятнадцять кілограмів – вони і в “єрмаку” п’ятнадцять.\nОтож ми підіймаємося вгору, звертаємо на певну таємничу тропу, з неї виходимо в село Гицлі, звідти все вверх та й уверх, аж ген до славного містечка на перевалі – до Вовчисьок. А далі мали би волочитися пару кілометриків непролазними хащами, тоді звертаємо на невеличку потаємну полонинку, і – на тобі раз! – ми на вершині гірського хребта. А далі – як по проспекту Свободи. Замахавшись іти тим самим хребтом, ми нарешті зрозуміємо, що озеро десь отутечки.\nДзвінка зі самого рання була в чудовому настрої. Вона розказувала всілякі цікавинки з гисторії тутешніх країв.\nМи підіймалися майже цивілізованою гірською дорогою все вище й вище. Я похвалив Дзвінку за те, що вона вдягнула джинси, а не шорти, чи, що гірше, – вузесеньку міні-спідничку. Але брешу... Дзвінка ніколи б не одягла міні-спіднички. Це, як і шашлик з музикою і дівчєтами, було таланом мудачок. Зі мною ві Львові навчається не одна така дівчина. Вони натягують ті вузькі кавалки тканини на свої грубі ноги, напевне, не усвідомлюючи, що стають від цього подібними на перетягнуті шнурком ковбаси. Але пацанам, кажуть, така екзотика дуже навіть до смаку.\nНа ногах Дзвінка мала високі саперні черевики, по-науковому “мертензи”, а в народі – “бєрци”. Скажіть мені, будь-ласка, де ще ви бачили дівчинку в “бєрцах”? Отож, якщо ви бачили таку, та ще й із милим личком... Якщо ви бачили її і випадково глянули на її товариша, значить, ви бачили нас із Дзвінкою.\nХодити в походи мене вчив Арсен Нера, Арсена – його ж брат Павло Нера, а того – сам Пєтя Дупа.\nПєтя Дупа був нашим духовним лідером, окрім того – адептом і свідком “Айрон Мейден”, “Пантери” та українського панку. На даний момент троє вищезгаданих осіб належать до покоління перших неофітів, навернутих на шлях нац-панк-культури. Вони носять козацькі чупри на голених головах і не пропускають жодного Факельного Походу. Так що всі премудрощі туриста я пізнав саме у ґуру Пєті Дупи. І не дивуйтеся, що наші наплечники були повними: ми взяли по додатковому комплекту одягу, теплі шкарпетки, взяли навіть куртки-вітрівки, хоча небо було безхмарним, і повну аптечку, від анальґіну та активованого вугілля до сульґіну, пеніциліну та вітману С. Бо так учив Пєтя Дупа, і так учив Афанасій Нікітін, і так учив великий землепроходець Чжан Цянь.\n– Михаську, а ти знаєш, що ось та колія означає?\nДзвінка показувала рукою на старезну вузькоколійку, котра з’явилася з папороті й трави якраз у нас під ногами. Наскільки мені було відомо, ця колія проходила десь повз два тутешні дива природи – двометровий мурашник і багно-трясовиння. Судячи з інтонації, Дзвінка с а м а хотіла розказати, що та колія означає. Я запитально махнув головою.\n– Слухай. Колись Мідні Буки були простим собі забиченим селом і називалися Липинцями. Але в тисяча якомусь-там році в село прийшов один панок. Зашарив тут собі крутий палацик, курив на ґанку люльку з довгим цибухом і лапав наймиток за сраку. Аж раз пішов на лови у свої гірські угіддя. І десь тутечки він знайшов бистрий потік гірський, а в тому потічку лежав великий бук, повалений бурею. І бук той не простий, а мідний. Підпанок неголосно лайнувся і навшпиньки підійшов до дерева. Виявилося, що дерево взагалі-то дерев’яне, але покрите тонесенькою плівочкою МІДІ.\nПри цих словах Дзвінка глянула мені в лице, перевіряючи, справляє на мене її гисторія належне вражіння, чи ні. Я відкрив рота, показуючи, що від цікавості я мало не втрачаю свідомості, і взяв її за руку. Вона посміхнулась і продовжила:\n– Підпанок страшно пересрав! Сказав, шо то робота всіляких нявок-мавок та мольфарів-сатаністів. Пішов він до однієї чаклунки, Секлетою бабу звали. Секлета йому й каже: “Знаю, за чим ти, красний молодче, прийшов, знаю... Але не скажу. Бо не можу.” Панку, а був уже він хлоп у літах, сподобалося, жи ’го старі люде красенем звуть, ну і дав він тій Секлеті кошичок із крашаночками, три колечка ковбаски домашньої... Ну, стара лярва почала вагатися. Каже, жи може шось і вдасся прояснити з тими всіма мавками-нявками. Тоді накинув панок іще й відерце полядвички й діжечку якогось бухла дешевого, по-тодішньому сивухи. Довго та ше Сивілла, тобо Секлета, ламалась, але нарешті на зачакловане місце поперлась. Напевне, не без помочі панкового красного чобітка.\nДійшли вони до того бука, і стали підійматися вверх проти течії. І знайшли там не одного, а цілих СІМ буків завалених, І ВСІ В МІДІ! Вже й мох змінився каменем, а вони все йдуть углиб лісу. Вже й камені в руслі стають мідними, аж тут вони надибують на печеру, з якої ціла та річечка витікає. Заходять вони туди зі смолоскипами, а ТАМ!... У кутику печери кістяк людський, річечкою омивається, І ВЕСЬ, З НІГ ДО ГОЛОВИ, МІДНИЙ, ЯК ЧАЙНИК!\n– Бабка Секлета довго ше шось там стогнала, шамкотіла, нарешті сказала, шо в неї нема ліцензії, чи то пак леґітимації, на ворожіння у висотних районах. Панок, зувидівши, що його інвестиції у стару суку себе не виправдали, наказав її колесувати. До речі, як би то панка назвати? Вибирай: Педько, Терешко, Шеліфон, Лесько, Олешко чи Сізьон...\n– О! Най буде Панько!\n– Ну, а раз тими краями проходив один добродій, Радомир із Пустих Мит, більш відомий як Радомир Ясний Місяченько. Завітав той добродій до пана у двір і мовить, що так воно й так, мовляв, він є придворним ворожбитом при Його Величності королеві Людовику XVII, а зараз блукає, бо Його Ясновельможність прогнали з монархії за знання темні й зловіснії, типу демонольоґії та некрофілії...\n– Може, демонольоґії та некромантії? – перепитав я.\n– Так-так, некромантії та зоофілії... А панок наш був якраз не в найкращому гуморі. Не вспіла відьма спустити дух на колесі, як нарід враз набуньдючився: хто, кажуть, нашим діточкам буде бородавки зганяти? Га? А на припічку орати й на козячому гімні гадати? Га? Може, Ви, пане Паньку? Одним словом, хлопи та й годі. Але той пройдисвіт виявився дуже доречним. Поселився він у Секлетиній хижі. Та й живе, у вус не дує. Аж нагло зачув той добродій за дивнії тії мідні буки, що в бистріїм ручаї гілля мочать. Спритним, видать, був, холєра, бо зрозумів, що там десь мають бути поклади мідної руди. Він закликав кількох дужих молодців зі села і загнав їх туда під страхом чоловічої немочі в ліжку. Ті хлопаки почали длубати скалу, аж... “ЙОСИП СТАРЕНЬКИЙ!” – подумали хлопи. “КОВЕЛІТ!!!” – подумав Ясний Місяченько. До хрєна синьої руди з маслянистим блиском! Таким чином, Радомир із Пустих Мит заснував першу в реґіоні виплавню міді. Ось так-то.\n– А шо далі? – зацікавлено спитав я, мружачись на сонці, що пробивалося крізь крони сосен.\n– А далі... Сплило багато води з того часу... вже скроні в давнини взялися сивиною... Вже й дітки числені того добродія встигли зогнити, та й онуки з роками не молодшали. Прийшли австріяки і поставили все на промислову основу. І за якихось сорок літ визбирали все до останньої крихти. Але за цей час Липинці перейменувалися на Мідні Буки, і не один австріяцький панок устиг переїхати в цю квітнучу провінцію. Розумієш, тоді наше місто зазнавало піднесення, не те що зараз – село без сільради. А мідь закінчилася – й на місце австріяків стала з’їжджатися галицька інтеліґенція. Воно перетворилось у своєрідне відпочинкове містечко для паничів, і тому вибудували готель бордельного типу “Готель де ля Руж”. Але молодики дуже скоро побачили, що жадних балів та імпрез тут немає, і замість молоді стали з’їжджатися грошовиті старі пердуни із польською кров’ю.\n– А часом не з того пансіонату потім совіти зробили інтернат для дівчат?\n– О власне! А потім одна маленька дівчинка, що любила вокально-інструментальний ансамбль “Дорз”, нарекла його Гіацинтовим Домом. І двоє хлопчаків із Мідних Буків, коли хочуть підлизатися до неї, саме так будівлю й називають.\n– Кльова історія. Розкажи ше одну...\n– Нє, Михаську, тепера твоя черга.\n– Ну добре. Страшна історія, називається “Волосся”... Був собі психіатр, і прийшла якось до нього дівчина із волоссям вишневого кольору.\nЯ відчував, як ставало дедалі важче йти вгору з такою ношею на плечах; Дзвінка потіла все сильніше, її темне волосся, стягнуте у хвіст ґумкою, виглядало вогким. Щогодини ми робили привал: випивали крапельку води, хвилини дві ходили босими, відпочиваючи від мертензів, допомагали одне одному закласти наплечники й рушали далі. Дзвінка пару разів пропонувала перекусити, але тільки через звичку, а не голод. На повні шлунки ми далеко не зайшли би. Так учив Пєтя Дупа, і так учив Руаль Амундсен.\nВ селі на нас дивились, як на ідіотів, що в тих місцях на повному серйозі вважається синонімом туриста. Ми пройшлися єдиною вуличкою, по обидва боки якої стояли хати з лавками. Кілька підстаркуватих жінок, зайнятих роботою на городі, побачили нас, що йшли, тримаючись за руки, з великими наплечниками за спинами, у воєнних шкіряних черевиках, у затертих до дір, вибілених часом і хлорованою міською водою джинсах – і багатозначно переглянулися. Дзвінку, вочевидь, було оцінено як курву-хвойду-мандрьоху, а мене як безсумнівного підера. Бо якшо той турок не підер, то на ’кий йому довге волосся?\nБажаючи досадити підстаркуватим бойчихам, я зірвав перед тином одної з них трійко великих ромашок і зачепив Дзвінці одну за наплечник, другу – до її білої майки (скажіть, панове, чому ця дівчинка не вдягнула бюстгальтера?), а третю – їй за вухо. Дзвінка, натомість, смачно поцілувала мене в губи.\nДзвінка висмикнула з трави пару волошок і заквітчала моє волосся й броцак. В гіпі квітка була символом миру і кохання. Вони запихали ромашки в дула автоматів, а солдати їх за це розстрілювали. Може то нам проголосити 1993-й – Літом Любові?\n– Ось то воно? – стараючись приховати розчарування від наявності цивілізації, спитав я. Озерце доволі миле, слів немає, але ж люди, хата...\n– Абсолютно ні! То... То ціла НОВА ГИСТОРІЯ!\n– Значить, справи були такі. Колись давно, ше за совітів, у Мідних Буках жив один чоловік, Євген Балій, він жє Ґєньо Балєй, він же Юджин Бел’ю, родич славного Адріяна Балія, чи то пак Едріана Бел’ю, гітариста гурту “King Crimson”. Він грав на саксофоні, як і ти. Ріс здібним хлопчиськом, вступив до Львівської концерваторії... Одним словом, усе було б у нього круто, народись він у Польщі чи в Чехословаках. В Си-Ри-Си-Ри ж уважали, шо від саксофона до ножа – один крок. Сам знаєш: “сєводня сушаєт он джаз, а завтра родіну прадаст”. І чувак ніде не міг си найти роботи, тільки того й мав, що лабав по весіллях і грав у переходах. Але їдного разу, – Дзвінка підняла акуратний пальчик, наголошуючи на тому, наскільки винятковим і неординарним був випадок, – так от, їдного разу здибав його певний фацет, який саме шукав саксохвоніста до свого джез-бенду. Той хвацет був не ким іншим, як поляком, і звався він Маврици Якось-там. Маврици повів Ґєника в ресторан “Романтик”, дав йому попоїсти і вже за кілька хвилин Маврицию стало ясно, що Ґєник ладен їхати до Казімєжа Дольного хоч би й нині ввечері. Там, у Польщі, вони створили гурт “Покет-Гауз Блюз”. Ґєнику сказали, шо він негранений сапфір, чи шось таке – файний малий, простіше кажучи. І після напруженої роботи в Казімєжі по вулиці Сестер Василіянок, 149 вони почали давати концерти. Ну, і махіна запрацювала. Сімнайцять літ джєзують вони цілим світом. У 1989-му вони навіть побували у Мідних Буках. І сам Ґєник то всьо нам, малим, розповідав. Тепер навіть вулицю, де він жив, перейменували на вулицю Сестер Василіянок, хоч і не до кінця зрозуміло, навіщо. Але на нас це дуже схоже.\nЗрештою, то всьо фіґня; ти ж бачиш – у Мідних Буках постійні конфлікти між нами і москалями, чи то пак москвофілами. Східняки в місті не хотіли, шоби “Покет-Гауз Блюз” давав концерт, бо це вєяніє разлагающєгося Запада. А наші, побачивши, жи їм то не в кайф, взялися чинити їм опір. Одним словом, поки вся проґресивна молодь та інша шпана сиділа в клюбі і слухала “Саммер-тайм десперейшн”, за стінами вирували нездорові почуття, які плавно перейшли в побоїще. Наші не розрахували сил і поприносили на демонстрації металеві прути й обрізки труб. Тоді одного чоловіка затовкли на місці, а ше четверо померли в реанімації від важких черепно-мозкових травм. То був, певне, найбільший конфлікт не тільки між нами й ними, а взагалі за історію цілого поселення.\n– Ти серйозно? Ну, про тих... п’ятьох, шо померли? А кими вони були?\n– Увесь пришпил у тому, шо троє з них взагалі жодного відношення до демонстрації не мали. Їх помилково затовкли нацики.\n– А ще двоє?\n– Російськомовні східняки. Але не в міжетнічних забобонах справа. Ця демонстрація виявилася прекрасною нагодою для владнання особистих питань. Гарний привід. Можна затулитися благородною метою... Ферштейн?\n– Ну, а дача тут до чого?\n– Дача стала черговою точкою кипіння. Кацапи не хтіли, шоб бандєровєц-перебіжчик приїжджав тут зі своїми грошима. Тут зіграла проста заздрість. Він привіз весь матеріял зу Польщі, зашарив хавіру, і тепер приїжджає на зимові ферії в Карпати. До речі, раз є хата, значить, от-от будуть і Вовчиська.\nНарешті ми зробили привал. Довгий привал, хороший привал. Ми з’їли пару яблук із племінного саду Олельків – Дзвінка знала, що я особливо небайдужий до папирівок. Було неймовірно приємно сидіти босим на сухій, встеленій глицею землі, притулившись плечем до вимученої Дзвінки, і гризти холодне, вогке яблуко. Стопи жалібно запхенькали, коли я вкотре запихав їх у розігріту шкіру “мертензів”. Вузька, зблідла стежина практично й не існувала, залишилася тільки глиця зі своїм гострим ароматом, велетенські розложисті кущі папороті й паруюча волога лісу. І велетні сосни з колючими кронами, що гули про Карпати й волю.\nЗненацька стежка влилась у стежину, та – у протоптану дорогу, у свою чергу та перетворилася в асфальтове шосе. Шосе – сказано, звичайно, занадто пишно, як про таку ямисту опуклу смугу асфальту, але це вже “цивілізація”.\n– Дзвінко, зізнайся: ми ж уже ледве дихаємо.\n– Терпи, терпи! Попереду ще стільки ж... Гі-і-і-і!!! – Дзвінка в захопленні втягнула в себе повітря. Вона махнула рукою позаду мене: – Дивися, Михаську! Дивися, де ми вже є!\nМісто було простим, як двері: центральна широка дорога – вулиця Технічна, дві паралельні і дві перетинаючі вулички. Навіть на цій висоті спека продовжувала свою затяжну оргію, підтримуючи в стані перманентної ерекції слабохарактерні стовпчики з підфарбованим спиртом у термометрах.\nМи пройшлися вздовж кнайпи “ПІД ЦАПОМ”, маґазину “Тисяча дрібниць” (“Дурниць”, – виправила їх Дзвінка, відвідавши крамницю), вийшли на обурливо чисту площу, оточену ліхтарями. Площа по периметру була вкрита закутаними у вовняні хустки бабцями, що продавали молоко у трилітрових слоїках, а також сир, жовту тлусту сметану, яйця, ожину, білі гриби і петрушку.\n– Михасю! Глянь на небо.\n– Шо скажеш про погоду?\n– Розумієш, якшо на небі є хмари трьох ярусів, то майже завше погода псується.\n– Та? А відчуваєш – трохи припарює.\n– Є таке... Якось я з пацанами грав у футбол. А погода вже днів зо п’ять така сонячна стоїть, майже без хмарок. Ще й день той видався особливо сонячним і незвично безхмарним. Але дуже високо засіла пара-трійка перистих хмарок, от таких, – я показав їй, яких саме, і продовжив: – От. Та тільки звечора вітер не стих, як на добру погоду, а посилився. Я до тих пацанів звертаюся: “От, пацани, – кажу, – завтра буде злива”. Вони почали з мене сміятися, по-їхньому – “лахати”.\n– І шо далі? Тебе тоді, у той раз, побили?\n– Нє, того разу минулося.\n– А на наступний день яка була погода? Хмарно з проясненнями?\n– Нє-а. Цілий день періщила злива.\nМи вже рушили, але Дзвінку, вочевидь, ця тема дуже заінтриґувала:\n– А шо ми будемо з тобою робити, коли почнеться буря? Як то кажуть, “грози зі шквальними вітрами”? А то і з блискавицями? Або з градом! То ж всьо розкисне...\nОт ми й вийшли на проспект Свободи. Брели самісіньким вершечком гірського хребта в нерукотворному коридорі. З обидвох сторін росли кремезні сосни, а їхні крони змикалися над нами. Всередині коридору мешкав напівморок, теплий і вогкий, як закутаний в туман липневий світанковий кіт. Вся земля вкрита рівномірним шаром глиці без жодних ознак людського сліду. Це було нереально – фантастика, точнісінько, як описувала Дзвінка.\nПів п’ятої! Ми волочилися вже майже десять годин!!!\nМи саме перестали відчувати ноги, коли щільна стіна смерек розійшлася, показуючи перлину, яку притримують лише для особливо довірених осіб, для обраних. “Ми оибрані”, – втішився я.\nМанюсінька полянка, розмірами з ґазон пересічного гамериканця, рівно стелилася до самісінького озера, а потім рвучко пірнала в його води. Невелике плесо частково поросло лататтям, даючи притулок своїм мешканцям – якщо такі були, звісно. Я нарахував сім розквітлих водяних лілій.\n– Холєра, – промовив я. – То озеро глибоке, раз тут латаття росте!\nНа протилежному від нас боці клубочився густезний чагарник. Потрапити на цю галявину можна було лише одним шляхом: тим, яким зайшли ми. Дзвінка втомлено скинула зі спини свій наплечник. Розтерла наболілі ключиці. Потягнула спину.\n– Спочатку п’ємо, потім їмо, потім купаємося, – мовила вона.\n– Спочатку п’ємо, тоді купаємося. І аж коли назбираємо дрів на ватру, тоді будемо жерти.\n– Бо так учив Пєтя Дупа...\n– ... і так вчать Тур Гейєрдал, великий мудрий гобіт Більбо Беґґінс та Джон Рональд Руель Токлієн, автор “Сильмарілліону” й “Айнуліндале”.\nМи лежали без сил на одній великій капі. Десь наразі дуже далеко гуркотів грім. Крапельки води із Дзвінчиного мокрого волосся крадькома скочувались на її мокру спину. Вона прислухалася до бурі, що насовувалась. Хмари над нами набули неприємного піщаного відтінку, що переходив у контрастний фіолетовий туман на сході.\n– Відвернись! – наказала вона і, повернувшись до мене спиною, скинула майку та трусики швидше, ніж я устиг нахмурити чоло від здивування. “Симпатична дупця”, – подумав я, але, щоб не засмучувати її, відвернувся й сам почав переодягатись.\nІ тепер ми лежали й сохли, бо виявилося, що у нас один волохатий рушник на двох – але й у цьому була своя романтика. Романтика була навіть у грозі, блискавиці якої підбиралися чимраз ближче. Можливо, це був вечір, створений для романтиків? Романтиків, котрі забули вдома 1 (один) рушник і 1 (одну) коробочку чаю. Поскільки каша булькала, наче магма в жерлі вулкана, настала пора додавати всіляких смаколиків: армійської тушенини, розігрітої тут же, жменю пряних трав, від яких пахне караваном, сурами і жаром пустелі, а з пам’яті виринають незрозумілі південні слівця на ктшалт фенхеля, кервеля, хмелів-сунелів чи куркуми – Дзвінка не скупилась ні на спеції, ні на інше добро, від якого рот затоплюється слиною, а в животі вперто бурчить.\nЧай – точніше вода для нього – підкипав у дволітровій бляшанці. Оскільки заварку я забув у себе на кухні, то нарвав жменю листя чорниці – та, хоч і слабить, зате запарюється нівроку.\nРозклали ватру поблизу води, і дим від неї стелився по блискучому плесу. Ми сиділи на розстелених один коло одного спальниках; я лише у штанах – подертих і потертих “Ранґлєрах”, а вона у своїй тоненькій майці й білих трусиках, тому що було незвично тепло як на гори. Парке повітря і тріскучий жар вогню збоку викликав у тілі приємну лінь.\nМовлять, людина може довго дивитися на воду, вогонь та працюючу іншу людину. Не знаю, як щодо останнього, але перші два правдиві на всі сто. І це був справжній кайф: сидіти, чути Дзвінчину голову на своєму плечі, тепло її тіла й долоню у своїй долоні, дивитись то на полум’я, то на встелену димом (чи туманом?) поверхню озера, слухати потужну фуґу грому і чекати. Чекати дощу, зливи, чекати, коли від вогню залишаться жарини і можна буде спекти бульби на вечерю... на нашу ВИСОКОГІРНУ вечерю. Чекати...\n– Ото пам’ятаєш, – починаю я, – як тільки ми розклалися, почали варити кашу? Пішов я собі до потічка, сиджу, какаю, руками по воді пляцкаю... Аж раптом чую – хтось іде до мене по воді і також бризкає. Я підіймаю очі, дивлюся – а то сама Цератова Пані прийшла.\n– Цератова Пані? – недовірливо перепитала Дзвінка, про всяк випадок кинувши погляд за спину, чи немає там кого.\n– Так-так, Цератова Пані, вона сама представилася. Дивлюсь я уважніше, а вона вся, бідачка, гола. І така бліда, аж синя. Загорнута у велику церату і підперезана дротом із білою ізоляцією. А нігті в неї обкусані й фіолєтові, і пучки пальців зморщені-зморщені... Я питаюся: “Прошу пані, Вам, може, трохи зимно? Ви така синя...”. А вона каже, шо та, зимно і мокро. А я тоді кажу: “То, може, Ви до нас прийдете на чай погрітися? Ми он там з подругою зупинились.” І знаєш, що вона відповіла?\n– Вона сказала, шо ПРИЙДЕ ОБОВ’ЯЗКОВО! Бо вже так давно не пила чогось тепленького...\nЩе секунду Дзвінка насторожено прислухалася до моїх слів, а потім почала стукати кулаком мене по плечу:\n– Шо ти брешеш?! Ти не міг такого зробити! Нікого ти не запрошував! Брехун!\n– Чи міг?.. – засумнівавшись, спитала себе Дзвінка вголос.\nОднак я залишався незворушним і продовжив:\n– Але не те найдивніше... Коли вона розвернулась і пішла собі назад, я глянув на її спину. Там, поміж целофаном у неї були такі спеціальні волокна. Але вона зникла... зараз десь знову прийде, і ми спитаємо, навіщо вони їй.\n– Волокна... гм-м... во-лок-на... Шось тут не то, – муркотіла вона.\nБлижче до ночі історії ставали все кровожернішими, бо ми голодніли. Вершиною горрору стала одна парадоксальна розповідь, почута мною з достовірних джерел ще в дитсадку. Вона про чоловіка і його діда, які одного разу зійшли з розуму (так це мені подали), а потім пішли до церкви і з’їли всіх людей. Після чого вони з’їли один одного. Мене особисто цей факт взаємного канібалізму й досі ставить у такий же тупик, як Дзвінку – наявність підозрілих волокон (лавсанових? тубулінових? поліакрилнітрилових?) у Цератової Пані.\nУрешті-решт травинка, яку я запхав у картоплину, вільно ввійшла – вірна ознака того, що бульба вже готова. Під спалахи та грім ми наминали її, розкошуючи пісним смаком, сіллю та чаєм із чорниці (прикро, але цукор я теж забув). А коли картопляна розправа завершилася, ми їли прибережені на десерт печиво й андрутики, чи то пак вафлі.\n“Стільки поганих ознак нараз – не до добра”, – подумав я. В голові щось прочинилось, і я пригадав минулу ніч. Ми літали, залишивши тіла на цій горі. На найкоротшу мить удалось утекти, прорватись на іншу сторону. Тому що під час ночі, створеної для романтиків, ночі перших пестощів, можливе все. Я зі стогоном сів, розбудивши Дзвінку необережним рухом. На ній була лише майка. Білі дівчачі трусики лежали неподалік на траві.\nІз жарин учорашнього вогнища знову розвели багаття і поставили кипіти воду. На сніданок – гречана каша із залишками тушенини. І трохи хліба.\nТак ми й поснідали: доїли засохлий на спеці хліб, розмочений у чаї, і лежали на капі, розглядаючи небо, випробовуючи його безмежне, як нам видавалося, терпіння. За кілька хвилин ми зібрали пожитки, скрутили спальники, спакували наплечники, взулися нарешті у “мертензи” і рушили додому.\nМи взялися на повні груди горланити ружних пісеньок на кшталт “Націоналіст, раз-два” чи “Лента за лентою”. Нарешті, коли нас поховали крони смерек, на жовту пилюку важко впали перші краплини дощу. Чорноволосий хлопчина, зодягнутий у сіру футболку без рукавів зі шнуровидлом коло шиї, тобто я, змерзлякувато потер руки. Бо й справді повіяло холодом. Його супутниця сказала, що злива тепла і дощівок можна не вдягати. Хлопчина наївно повірив, і вони весело зайшли у стіну дощу.\nЛюра промочила нас до нитки. Тоненька біла майка Дзвінки щільно пристала до тіла, і контури грудей стали видними з топографічною чіткістю. Її чорне волосся прилипло до голови, від чого вуха стали особливо помітні – це створювало приємне враження малої дитини.\n– До Вовчисьок я ше підсохну! – прокричала вона, змагаючись зі зливою і струшуючи з лиця велетенські краплини.\n“Сумнівно, щоби дощ перестав до того часу”, – подумалось мені. Та це було достоту в стилі Дзвінки: вчинити щось таке, щоб дати великого ляпаса тим, хто обожнює всілякі Рамки Пристойності та Норми Поведінки, що личать благородній дівулі. Як, наприклад, зараз – пройтись у такому вигляді по якихось там Рачих Пуцьках.\nДощ не переставав валити, а, радше, навпаки, змінив темп із мокрого модерато на віваче, престо, а згодом на скажене, нестримне фуріозо. Злива змусила нас сховатися під дерева. Але гроза! Громова деміургова фуґа, сповнена озонової трансценденції – вона руйнувала примарний бар’єр у мозку, змушуючи кричати без причини, від одного лише ревіння прямовисних потоків та захоплення стихією.\nСіра стіна щільнішала й щільнішала, а ми кричали у набряклі небеса, тому що всі діти божевільні – це аксіома. Давали вихід тому, що звільнила у нас напружена енергія в повітрі.\n– Михасю, що ти думаєш про Фєдю?\n– Ти ж знаєш, шо я про нього думаю, – говорячи, я автоматично помацав губу, яку той розірвав мені взимку, на канікулах. Тоді я майже випадково попав Фєді в голову сніжкою, переплутавши з иньчим покидьком. Він дав мені в зуби кулаком із печаткою на пальці. Печатка варґу й розірвала. Всю зиму безперервно я втішав себе одним: добре, що не граю на тромбоні.\n– Шось трапилось між ним і тобою, я правий?\n– Ну, то шо було?...\n– Він хотів трахнути мене.\n– То було у квітні. Він і ше той Сєрий косий прогулювали на коридорі уроки. А я якраз вийшла до туалету. Був час перед самісіньким дзвінком. Вони обидвоє затягнули мене в хлопчачу парашу, Фєдя закрив мені рота і скрутив руки. Сєрий тримав за ноги, але він, певне, думав, шо Фєдя хоче мене тільки замацати... Вони – то, скоріше, Фєдя – вибрали вдалий момент: всі бігли в їдальню, ніхто б нічого в такому шумі й не почув... Коротше, Фєдя почав мене мацати і задирати ліфчик. А Сєрому наказав тримати мені рота. Той кастрат не знав, як розщети його... він задер ліфчик і витяг ножа, шоби розрізати. От тоді я перелякалася по-справжньому. Думала, приріже, ну... і виграє мене мертвою. І він справді почав різати, але не мене, а ліфчик і труси по боках. Я... я тільки встигла пожалкувати, шо не вдягнула сьогодні штанів. І Сєрий... він спочатку пересрав... але Фєдя здер труси, і в його очах вже було то саме, що й у Фєді. Він тільки задер мені плаття, і поки Фєдя скидав штани, дивився з відкритим ротом і весь трусився... і... хотів...\nЯ швидко скинув наплечник і міцно притис її до себе. Вона плакала, заходячись, із тяжкими схлипуваннями, як плакала ще малою. Мабуть, тяжко соромилася своїх слів, вона ховала лице десь глибоко у сіру футболку з чорними мандалами-арабесками, мокру від зливи і солену від сліз. Я відчував її ніс, мокрі очі й щоки десь притуленими до шиї, і за кілька тих хвилин твердо упевнився, що коло мене справді скривджене дівча, яке ховається зі своїми слізьми мені під руку, в моїх обіймах, вдихаючи запах мого тіла, який, можливо, заспокоює її й дає почуття безпеки. На якусь мить мені теж дуже-дуже захотілося так виплакатись, щоби відчути чудесний душевний катарсис. Але зараз Дзвінка потребувала моєї крутизни, забувши на березі озера власну. Ми всі, з колючим Гладким Хіппі включно, – великі притворяки. Діти, що плачуть на руках одне в одного і просять нічого не казати іншим. Якби я в той момент утратив усю напускну холодність, хто б тоді приходив, аби втішити їх?\nКрапельку пізніше, можливо, років через сімнадцять (чи сім хвиль – різниці я не відчув), Дзвінка замовкла, і, приємно зігріваючи, сопіла тихо мені в шию. Хоча від її тісних обіймів було трохи важко дихати, я немав нічого проти сидіти так до кінця наступного тисячоліття.\n– Після того, шо ти взнав, ти перестанеш мене любити, та? – я стривожено зауважив, що Дзвінка знову готова розревітися. Вона приховувала сльози виключно від самої себе, бо, крім дощових хробаків, навряд чи хтось нас бачив.\n– Я давно не стриг нігтів, – майже нічого цим не пояснивши, відповів їй. Цікаво, у який момент оповіді виникли ці ранки? Я намагався не пригадувати, що за емоції змусили мене стискувати кулаки в такий спосіб.\n– Ну і Фєдя витяг вже свого прутня... Але мудаки є мудаками. Вони тримали мене, затуляли рота, обидвоє скакали довкола мене, як два кобелі... І забули, що хтось може зайти через двері... Зайшов Гладкий Хіппі. Знаєш, як він заходить? З таким закумареним виглядом, ніби нічого не бачить. Та тільки все він прекрасно бачить... і швидко доганяє, шо робиться. Спочатку Хіппі хотів змахатися, бо примітив Сєрого, а головне Фєдю. З ними в туалет ходити небезпечно: вони вже якось запихали його головою в парашу. Добре, що він зауважив мене... і зірване з грудей плаття. Він побачив, шо я гола, побачив порізані труси й ліфчик. Ну, і він побачив двох ослів із червоними членами. Сєрий, не повертаючись, замахнувся на нього і сказав шось типу: “Вали атсюда”, а Хіппі натомість завалив йому ногою по яйцях. Поки Сєрий скакав там і вив, Фєдя вже би й прутня свого сховав, але найсмішніше те, шо в нього все ще трималася ерекція, і прутень НАЗАД НЕ ЛІЗ! За той час, поки він маявся з матнею, Хіппі допоміг мені піднятися й розправив плаття, мені самій на той момент вже було всьо пофіґ. А Хіппі завалив такого ж, якщо не сильнішого, спіца й Фєді. І також у пах, по голій плоті. Ну, а потім він добре копнув обидвох по мордах...\n– Я тоді втекла додому, нікому нічого не сказала. А ті козли на те, мабуть, і розраховували: шо ніхто нічого нікому не скаже. Бо так уже є. Не знаю, чому.\n– А шо Гладкий Хіппі?\n– Гладкий Хіппі? Він нікому би не сказав, навіть тобі ніколи б не зізнався. А його, між іншим, на другий день дуже, ДУЖЕ серйозно побили. Він не розказував тобі?\n– Як лежав у Сколівській реанімації? Дуже... м-м-м... Дуже побіжно.\n– Еге. Струс мозку, вибита із суглоба щелепа... По-моєму, зламані кілька ребер. І шось із яйцями – кіста після забою, чи шо... він не вдається в деталі. Але в пах його били точно. Для хлопців це справа честі – копати в яйця після того, як копнули тебе. Одним словом, темна історія. Акція, гадаю, відбувалася під патронатом Фєді. Можливо, Сєрий із пацанами тримали його, а Фєдя бив... я не знаю подробиць. Він усім казав, буцім його збила машина, і він нічого не пам’ятає.\n– І хтось повірив?\n– Та. Наша керівничка. Усі в школі знали, чиїх то рук справа – Фєді з десятого класу. Фєдю знають усі. І бояться також усі. В тому числі дівчата. Ніхто тільки не доганяв, з якої то радості Хіппі спрали на квасне ябко. І знаєш, що було найнеприємніше? Що, коли Хіппі знову став ходити до школи, всі забігали подивитися на нього... але тільки щоби посміятись. Мовляв, так дебілові такому й треба. Мовляв, не було б за шо, ніхто би його не трогав... НЕ ТРОГАВ, бля! Всі просто бояться Фєді, жахливо бояться.\n– Хіппі дуже крутий чувак.\n– Та... Але то розуміємо тільки ми з тобою.\nПід тужливим, як зубний біль, дощем, ми йшли і йшли. Дзвінка міцно трималася моєї руки, шукаючи опори – фізичної й духовної. Та я зовсім і не хотів її відпускати. Я хотів бродити з нею, тримаючись за руки, по цілих Карпатах, поки не вийдемо десь у Братиславі чи Трансильванії, або поки якийсь добрий дідок-щезник не перетворить нас на вічних Карпатських Блукачів.\n– Я хочу вбити його, – тихо промовила Дзвінка.\n– Я не знаю як, але я то зроблю. Думаю, Гладкий Хіппі мені допоможе. І я хочу, щоби ти мені допоміг також. Ти з нас усіх один зміг би зробити щось подібне.\nСправа була ось у чому: я втомився ховатися на дачі. Мені набридло ходити за продуктами на базар до того, як прокинеться Фєдя лишень тому, що боявся зустрітися з ним і зайвий раз дістати по писку. Вставати треба дуж-же раненько. А, крім того, не забувайте – мене чекає розправа за смерть його улюбленця-пса. Я пригадав розбиту губу, пригадав зламане ребро – зламане не ким іншим, як Фєдьою. Він зламав його, копнувши сильніше, ніж збирався, а може в останню мить передумав послаблювати удар (мовляв, для такого покидька, як я, зійде й так). А може копнув сильніше, ніж збирався, НАВМИСНЕ.\nЯ пригадав, як уперше приїхав у Мідні Буки самостійно – у славнозвісних подертих на ніц джинсах і з довгим волоссям, що стирчало на всі боки, наче там чорти копійку шукали. Вони – ПАЦАНИ – а з ними й Фєдя-заваділа стовкли мене швидше, ніж я встиг дойти до дачі. Пригадав, як мене мало не втопили у глибокому місці на річці, куди свого часу я ще неналякано ходив купатися. Гадав-бо, що річка – то святе, на річці не б’ються. Пацани почали копати мене по пальцях, коли я спробував видряпатися на міст... А потім у воду пірнув сам Фєдя. Не рахуючи штучного озера при ріці, остання є плиткою. Фєдя підкрався по воді, звалив мене з ніг і сів на мене верхи, коли я випірнув на мілководді. Важка туша на два роки старшого Фєді притисла мене до каменюк. Пригадується, я наковтався води і втратив свідомість. Просто чорні мушки перед очима переросли у ніч, а в голові щось загуло.\n– Ти допоможеш мені? – спитала вона без усіляких жіночих штучок. Голосом, який не обіцяв ані гір ізмарагдових, ані сотень незабутніх ночей у стилі “східних солодощів”. Голосом, у якому чулось: “Якщо ти не допоможеш мені, я тебе зрозумію, бо розумію найкраще серед усіх, кого ти знаєш. Але тоді... тоді я зроблю це сама.”\nНі, вирішив я, нічого робити я не буду; якщо подумати, це ж узагалі абсурдно! Нічого не робитиму, а навіть спробую відгово...\n– Нема питань, кицю.\nІ знаєте, чого я злякався? Тону. Такого, ніби я вже це зробив. Такого, ніби я вже це робив, і, можливо, не раз. Такого тону, ніби я вже це робив, і мені сподобалось... і я став робити це знову і знову –просто так, для насолоди.


Купити квартиру вул. Преображенська (Клименка Івана) 8б Київ - Продаж квартир вул. Преображенська (Клименка Івана) 8б | Благовіст\nПреображенська (Клименка Івана) >\nПродаж квартир вул. Преображенська (Клименка Івана) 8б\nКупити квартиру вул. Преображенська (Клименка Івана) 8б Київ\n4 кім., 154 кв.м 5 кім., 181.6 кв.м 3 кім., 118 кв.м 1 кім., 60 кв.м 1 кім., 69 кв.м\n155 000 $ (1$=27.2 грн.)\n141 000 € (1€=29.9 грн.)


Автозапчастини та зручності продаж на маркетплейсах | Велика Епоха\nП'ятниця, 10 вересня 2021 року\nПри відсутності інтернет, для успішного продажу доводилося пропонувати свій товар всім, без винятку. Як інструменти для просування продажів використовувалася реклама у пресі, на телебаченні, радіо, практикувалися дзвінки клієнтам по телефону та інше. Сучасні покупці вже навчилися фільтрувати вхідну інформацію. Багатьом людям просто не подобається, коли їм що-небудь нав'язують. Вони вважають за краще самі робити висновки про характеристики і зовнішній вигляд товарів, шукають відгуки інших споживачів, що, в підсумку, дає додаткові можливості для розвитку онлайн продажів.\nНа сьогоднішній день, будь-яка компанія, що виходить на онлайн ринок, може обмежити зусилля в сфері пропозицій свого товару. Для цього створюються інтернет-магазини, відкриваються представництва на торговому майданчику або робиться і те, і інше.\nЩо краще, маркетплейс або магазин?\nОдним з мінусів інтернет-магазину є нездатність забезпечити широку структуру для функціонування на різних ринках, на відміну від маркетплейса, Майбутнє інтернет-магазинів полягає в розширенні та надання максимально широкого асортименту в рамках вузької спеціалізації. Успіх чекає на тих, хто забезпечить найкращий сервіс, вірну логістику і надасть зручний каталог товарів, зрозумілий для кожного покупця.\nМаркетплейси, на відміну від звичайних магазинів, більш універсальні, тому можуть працювати з різними сегментами ринку, а також пропонувати універсальний сервіс для окремих продавців товарів, що дає тим певні переваги. Вузькоспеціалізовані майданчики мають менший потенціал, але це робить їх не менш привабливими в системі онлайн продажів. Серед вітчизняних торговельних майданчиків вигідно виділяється Автопро, що надає виняткові можливості для забезпечення ринку автозапчастинами.\nЩо отримують продавці?\nОсновною перевагою всіх маркетплейсов є наявність зручної, дружньої бізнес-моделі. Для створення власного інтернет-магазину потрібно багато зусиль і грошових витрат. Електронний майданчик, або маркетплейс, пропонує клієнту продукт у тимчасове користування. Тут все організовано майже також, як на звичайному ринку: продавець орендує місце, де пропонує свої товари. При цьому, Автопро забезпечує зручні, зрозумілі і ефективні інструменти для демонстрацій продуктів. Одним з важливих переваг є наявність структурованого каталогу автозапчастин, що забезпечує потужне просування товарів продавців. Це позитивно впливає на процес продажів. При цьому, продавці практично не несуть витрат.\nВеликі обсяги однотипної продукції в одному місці практично збільшують трафік відвідувачів, що з часом конвертується в реальні замовлення.


Обстріл Маріуполя, 2015 5 канал\nЙдеться про штатні реактивні дивізіони збройних сил Російської Федерації\nСлужба безпеки України встановила безпосередню причетність російських військових до обстрілу Маріуполя з "Градів" у 2015 році. Відповідні матеріали буде передано до Міжнародного суду ООН.\nПро таке заявив голова відомства Василь Грицак на брифінгу 7 травня, передає "5 канал".\n"Під час проведення нашими слідчими та оперативниками розслідування, детального й ретельного розслідування, встановлено та задокументовано, що зазначений злочин було вчинено кадровими російськими військовослужбовцями збройних сил Російськї Федерації. Зокрема, цей терористичний акт здійснено за допомогою двох штатних реактивних дивізіонів збройних сил Російської Федерації", − відзначив Грицак.\n"З території Росії операцією безпосередньо керував начальник ракетних військ та артилерії Південного військового округу збройних сил Росії генерал-майор Ярощук Степан Степанович. У тимчасово окупованому Донецьку обстрілом керував полковник збройних сил Російської Федерації Цаплюк Олександр Йожифочич (позивний "Горець")", − додав голова СБУ.\nВідео з брифінгу дивіться нижче:\nНагадаємо, мікрорайон Східний у Маріуполі окупанти накрили "Градом" 24 січня 2015 року. Загинуло тоді 29 людей, майже сотня − були поранені. Пошкоджені близько 200 будівель. За кілька днів оперативники СБУ затримали коригувальників вогню терористів. Це місцевий мешканець – колишній міліціонер Валерій Кірсанов і двоє його спільників. Кірсанова засудили до 9 років ув'язнення, однак після апеляції справу відправили на повторний розгляд, який триває і досі.\nросійська агресія обстріли СБУ російські військові Маріуполь


Окуліст назвав два повсякденні продукти, які сильно псують зір | Громадське здоров'я\nОкуліст назвав два повсякденні продукти, які сильно псують зір\nЛікар-окуліст Вітні Селтман розповіла, що дієти сильно впливають на здоров’я людини. Також вона назвала два повсякденні продукти, які можуть сильно зіпсувати зір, та розповіла, чим їх можна замінити. Про це повідомляє “Медік Форум”.\nНа думку окуліста, найгірші для здоров’я очей продукти – хліб та макарони. Фахівець пояснила, що прості вуглеводи в цих продуктах підвищують рівень цукру в крові. Через це виникає більший ризик вікової дегенерації жовтої плями – місця найбільшої гостроти зору у сітківці ока.\nВікова дегенерація жовтої плями зазвичай й у громадян віком від 50 до 60 років. Через це у людини спостерігаються складнощі з читанням чи розпізнаванням облич. Також можливо навіть поява галюцинацій.\nЩоб не допустити підвищення цукру в крові, фахівець рекомендувала замінити білий хліб та макарони цільнозерновими сортами. Ще окуліст радить відмовитися від обробленого м’яса через значний вміст натрію.\nPosted in Блоги, Всі новини, Дослідження, Здорове життя, Спецпроекти Tagged громадське здоров'я, портал громадське здоров'я\n← Названо найкориснішу для здоров’я людини ягоду\nПопулярні продукти можуть бути небезпечними для здоров‘я →


Вибір навантажувачів | Потрiбна допомога? Є-help!\nОдним з найбільш популярних видів вантажно-розвантажувальної техніки є вилочні навантажувачі. Ці машини використовуються в майже всіх галузях – на виробництві, у торговельній сфері, на складах, у великих гіпермаркетах, у транспорті. Така актуальність вантажної техніки примушує конструювати величезна кількість різних моделей, покращувати і модернізувати навантажувачі навантажувачі. Тому, час від часу буває нелегко визначитися з вибором техніки для бізнесу або будівництва. У даній справі допоможе пізнання головних рис навантажувачів.\nТип мотора і потужність\nВід цих характеристик буде залежати продуктивність техніки і рівень шуму. Вилочний навантажувач може бути облаштований дизельним, бензиновим, газовим і електронним движком. Останній тип призначений для робіт у закритому приміщенні. Рідше вживають навантажувачі з двигуном внутрішнього згоряння, на якому встановлена газова система. Для робіт на відкритому повітрі, також для дуже просторих приміщень з високими стелями і непоганою системою вентиляції можна використовувати навантажувач з бензиновим або дизельним двигуном. Рідше всього в нашій країні використовують навантажувачі, що працюють на газі і бензині. Це пов'язано з труднощами заправки.\nВсераспространенная модель навантажувача для закритих приміщень – це електронавантажувач. Така практична дорожньо-будівельна техніка має движок геометрично правильної прямокутної форми. Маленьке енергоспоживання, щільність мотора, його захист від бруду і пилу, найвища зносостійкість і безпека – ось головні риси електронного вилочного навантажувача. Він відмінно підходить для роботи в складних умовах. Така техніка озброєна автоматичною системою гальмування, яка перешкоджає безконтрольного пересування навантажувача на хоч якій площині.\nЗазвичай, навантажувач стандартного типу може підняти вантаж на висоту до 3 метрів. Це дозволить піднімати вантаж тільки до третього ярусу стелажу. Коли є необхідність у підйомі вантажів на величезну висоту, вживають вилковий навантажувач з трьохсекційною щоглою. Залежно від ситуації може стати в нагоді навантажувач з додатковим обладнанням. Це може бути захоплення для незвичайного вантажу, рулонних лад матеріалів, бочок і т.д. Габаритні розміри, довжина вил, і кількість режимів роботи також впливають на вибір техніки. Швидкість підйому вил впливає на продуктивність праці.\nВимоги для роботи в складних умовах\nДля експлуатації техніки в трюмах, у вибухонебезпечних приміщеннях, в деяких виробничих цехах необхідно використовувати особливу підйомно-транспортне обладнання. Воно має вищий ступінь захисту від корозії, міцним корпусом та іншими рисами.\nВимоги до поверхні і маршрут транспортування вантажів\nТак як перевозити вантажі доводиться як всередині, так і зовні приміщень, головні властивості навантажувачів включають і таке поняття як вимоги до поверхні, по якій може пересуватися техніка. Підйоми, повороти, середня довжина маршруту, його найбільша ширина та інші умови впливають на вибір техніки. Якість шин безпосередньо залежить від типу поверхні. Пневмошини потрібні для пересування по нерівному маршруту. Суцільнолиті шини встановлені на навантажувачах, створених для закритих приміщень. Особливий матеріал – супереластик, несприйнятливий до гострих предметів, осколках і залізним елементам, які можливо опиняться на підлозі складу або торгового залу.\n← Як вибрати броньовані двері. Рекомендації, поради\nІнтер’єр: переваги дизайн-проект однокімнатної квартири →


Які секрети тернопільської міської ради видав Максим Черкашин - ПОГЛЯД\n19:51 | 22.01.2022\nЯкі секрети тернопільської міської ради видав Максим Черкашин\n22:53 | 1.12.2015 Redaktor 423 Views\nУ понеділок 30 листопада в офісі громадської організації «Молодіжне об’єднання «Файне місто» відбулось спілкування між еко-активістами та помічником міського голови Максимом Черкашином в рамках масштабного екологічного проекту ЕСКОМ.\nМаксим Черкашин провів лекцію на тему «Роль громади у прийнятті рішень», під час якої розповів про поняття місцевої влади та вказав на відмінності між обласною державною адміністрацією, обласною радою і міською радою. Через незнання цього, можуть виникати непорозуміння, коли потрібно вирішувати нагальні проблеми міста і області.\nЗгодом слухачі довідалися про структуру управління міської ради. Максим Черкашин пояснив, що депутати не отримують заробітну плату та представляють інтереси громадян зі свого округу. Промовець детально проінформував про виконавчі органи міської ради, а саме: міського голову, його заступників, структурні підрозділи та комунальні підприємства.\nМаксим розповів, що у статуті міста можна не тільки знайти механізм подання звернень чи інформаційних запитів, а й усі зразки необхідної документації.\nУчасники взяли участь у дискусії та отримали нагоду поставити запитання представнику міської влади. Спілкування виявилося невимушеним та дружнім, тому всі залишились задоволеними та висловили бажання долучитись до подальших обговорень.\n← Я — громадянин України, паспортів інших країн — не маю, — Іван Марущак (інтерв’ю)\nШкоду від буревію на Тернопільщині ліквідовують понад сотня людей на трьох десятках техніки →


Рішення №385411 « Реєстр судових рішень\n17.01.07 р. Справа № 22/466пн\nРозглянувши матеріали справи за позовом: Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя\nдо відповідача: Маріупольської міської організації соціал-демократичної партії України (об’єднана)\nДо господарського суду Донецької області заявлено позов Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя до Маріупольської міської організації соціал-демократичної партії України (об’єднана) про припинення юридичної особи.\nУхвалою господарського суду Донецької області від 22 грудня 2006 року порушено провадження у справі, позивача зобов’язано забезпечити явку представника в судове засідання з належним чином оформленою довіреністю та документом, що посвідчує особу.\nПозивач вимог ухвали суду не виконав.\nВідповідно до п. 5 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не з’явився на виклик у засідання господарського суду і його нез’явлення перешкоджає вирішенню спору.\nВраховуючи той факт, що позивач вимоги суду щодо явки свого представника у судове засідання не виконав, суд залишає позов без розгляду.\nКеруючись пунктом 5 статті 81, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд,-\nПозов Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя до Маріупольської міської організації соціал-демократичної партії України (об’єднана) про припинення юридичної особи залишити без розгляду.\nВиконавець: Прядка І.М. тел 381-98-09\nНадруковано у трьох примірниках: 1 – позивачеві; 1 – відповідачеві; 1 – у справу.


Клички для собак, красиві імена для собак | Як звати\nГоловна » Клички для тварин\nКрасиві клички для собак\nДля багатьох господарів, пошук імені домашньої тварини – хвилюючий процес, який займає певний час. Незважаючи на гадану простоту, процес підбору звучної клички може викликати певні труднощі.\nЗ одного боку, для цього не потрібно радитися з кінологом, так як подібне питання цілком можна вирішити в колі сім’ї, приклавши трохи уяви і озброївшись терпінням. Однак, нерідко виявляється так, що всі клички які приходять на розум або занадто прості, або дуже часто зустрічаються. Але ж хочеться щоб кличка була не тільки звучною і красивою, але і відображала певні особистісні риси і особливості тварини.\nВиявляється, зробити правильний вибір зовсім не так просто, як здавалося спочатку. Крім того, не варто забувати, що клички для маленьких собак будуть відрізнятися від Імен для собак великих порід, не кажучи вже про те, що більшість котячих кличок собакам не підійде. Затягувати з вибором імені для собаки не варто, втім, як і з вибором імені для кота.\nДомашні вихованці ідентифікують себе в сім’ї в тому числі і по імені, яке ви йому даєте. Кличка допомагає тваринам освоїтися, налагодити контакт з членами сім’ї, а у випадку з собаками, це значно прискорює процес дресирування і вчить відгукуватися.\nГоловні критерії вибору клички собак\nЄ кілька основних критеріїв при виборі імені, на які слід звернути увагу в першу чергу, тим більше, що це значно спростить вам завдання. Отже:\nХарактер – добре, коли кличка відповідає характеру. Для цього, вам буде потрібно витратити деякий час на спостереження за своїм вихованцем. Також, не варто забувати, що нерідко ім’я тварини робить свій вплив і на його характер.\nПорода – тут важливий не тільки розмір собаки, але і певні особливості, які притаманні тій чи іншій породі.\nЗвучність – не варто давати собаці ім’я, яке має схожість з командами, так як це негативно вплине на дресирування, вносячи плутанину в сам процес. Ідеально, якщо кличка буде короткою (для простоти запам’ятовування) і не буде викликати дискомфорт у оточуючих.\nЗовнішні риси – зріст, вага, забарвлення, кількість вовни – всі ці індивідуальні особливості вашого домашнього вихованця, можуть стати багатим джерелом підказок при виборі майбутнього імені.\nСтать – клички для собак хлопчиків, як правило, зовсім не схожі на імена для собак дівчаток. Так що, ви можете відразу відсіяти як мінімум половину варіантів.\nВ даному розділі ви знайдете клички для собак будь-яких порід і розмірів, а також імена для інших домашніх тварин, що значно спростить процес підбору.


У центрі Office на телефоні Windows Phone ви можете працювати з документами, презентаціями й таблицями Microsoft Office. За допомогою центра можна шукати й відкривати файли, вносити незначні зміни та навіть створювати нові документи. Знайти й відкрити документ можна в кілька різних способів. У списку програм торкніться значка Office\nОстанні. Швидко знаходьте й відкривайте нещодавно використані документи. Або, якщо потрібно, на цьому етапі можна створити новий документ.\nМісця. Перейдіть до документів Office, що зберігаються на вашому телефоні або в іншому місці, наприклад на Microsoft OneDrive, на сайті Microsoft SharePoint 2010 (або пізнішої версії) або ж на сайті SharePoint Online (доступний за використання Microsoft Office 365). Якщо ви відкрили документи з електронної пошти, торкніться Електронна пошта, щоб отримати доступ до них.\nІдентифікатор статті: 10639 – останній перегляд: 17 трав. 2016 р. – виправлення: 5


Плоскостопість - причини, лікування - Медичний центр "Меднеан"\nПлоскостопість – причини, лікування\nПлоскостопість – зміна форми стопи, що характеризується опущенням її поздовжнього і поперечного склепінь.Тобто, це один із видів деформації, при якому порушується нормальне анатомічне співвідношення кісток стопи, яке в нормі повинно забезпечувати амортизацію. Однак першопричиною плоскостопості є патологія не самих кісткових структур, а слабкість зв’язок та м’язів, які в нормі повинні утримувати правильне співвідношення кісток стопи.\nПричини плоскостопості різноманітні і залежать від його виду. Статична й рахітична плоскостопість виникають при слабкості з’язкового апарату, перонеальних та заднього великогомілкового м’язів. Сприяючими факторами при рахітичному типі є рахіт, який ослаблює кістки, а при статичному – тривала стояча робота з перевантаженням стоп, носіння тісного взуття, носіння взуття на високих каблуках, велика маса тіла.\nПричини травматичної плоскостопості: пошкодження м’язів або сухожилків, а також переломи кісток в медіотарзальній ділянці. Причини паралітичного: параліч м’язів, поліомієліт.\nПричиною виникнення плосковальгусної стопи частіше бувають статичні розлади. Спочатку м’язова рівновага зберігається, але з часом рівновага напрямків статичних сил порушується. Після вичерпування компенсаторних механізмів надп’яткова кістка зміщується допереду і вниз, а відведення дистальної ділянки стопи приводить до формування вальгусного положення стопи.\nСприяючими факторами є спадкова схильність, відсутність достатньої фізичної активності або, навпаки, перевантаження стоп.\nУзагальнюючи потрібно сказати ще раз, що ті чи інші причини приводять до виникнення слабкості зв’язкового апарату, який утримує співвідношення між кістками стопи в правильному анатомічному положенні. Неспроможність сполучної тканини виконувати дану функцію приводить до формування плоскостопості.\nПо походженню: вроджене й набуте (статичне, рахітичне, паралітичне, травматичне)\nПо формі: поперечне, поздовжнє, змішане, плосковальгусна стопа.\nПлоскостопість: ознаки та симптоми\nПлоскостопість проявляється не лише болем і порушенням функцій стопи, а й з часом викликає ряд серйозних змін в інших суглобах, хребті та внутрішніх органах. Вона часто ускладнюється такими хворобами, як сколіоз та іншими видами викривлення хребта, раннім розвитком остеохондрозу хребта та таких ускладнень, як міжхребцева грижа чи протрузія дисків, вегетосудинна дистонія, артроз кульшових та колінних суглобів, часто виникає кісточка на нозі. Ці захворювання виникають через порушення амортизаційної функції стоп і збільшення навантаження на хребет та суглоби. Звідси й виникає необхідність лікування суглобів та захворювань хребта.\nДіагноз “плоскостопість” виставляється на підставі рентгенографії стоп в 2-х проекціях з навантаженням (стоячи). Попередній діагноз “плоскостопість” може бути виставлений ортопедом на підставі фізикального огляду. Визначається правильність розташування анатомічних орієнтирів стопи і гомілковостопного суглобу, обсяг рухів і кути відхилення стопи, реакція склепінь і м’язів на навантаження, особливості ходи, особливості зношування взуття.\nПлоскостопість, лікування якого залежить від причини і механізму виникнення захворювання, потребує комплексного впливу. При статичному типі важливим є укріплення м’язів стопи. Для цього проводиться масаж, лікувальна фізкультура, рекомендується ходити босим по камінцях. Також рекомендуються супінатори для взуття.\nДля лікування плоскостопості в медичному центрі “Меднеан” використовується мануальна терапія суглобів стопи, а також призначається фізіотерапія в якості різноманітних процедур. Лікування плоскостопості не обходиться без масажу, який проводиться як на стопи, так і на м’язи гомілки.\nОбов’язково застосовується електротерапія для стимуляції та підримування в тонусі м’язів гомілки та стопи. Призначається також високотонова терапія, яка є різновидом електротерапії і має знеболюючий вплив та посилює метаболізм в тканинах.\nДля лікування в центрі “Меднеан” широко застосовується лазеротерапія для зменшення запального процесу, набряку тканин та стимуляції процесів регенерації тканин. Лазерна терапія стимулює біологічні процеси в клітинах, що запускає механізми відновлення тканин. При необхідності проводиться процедура ударно-хвильової терапії, що покращує рухливість, знеболює, посилює кровопостачання.\nТакож проводяться теплові процедури у вигляді вигрівання спеціальними сольовими грілками. Ще одним із методів лікування є застосування екстремального холоду у вигляді локальної кріотерапії. Рекомендується плавання, застосування теплих сольових або хвойних ванночок. При певних показаннях проводиться хірургічне втручання.\nДля профілактики рекомендується носити зручне (не тісне і не занадто вільне) взуття, віддавати перевагу туфлям з меншим каблуком, вести активний спосіб життя та виконувати регулярні фізичні навантаження. При статичній стоячій роботі потрібно проводити розминки для м’язів стоп, своєчасно проводити реабілітацію після травм та переломів.


Морська піхота США в джунглях, 2МВ Master Box 3589 Хобби Маркет Modeli.com.ua\n✈ Сборные модели ✈ Фігури і мініатюра ✈ Фігурки солдатів ✈ Master Box ✈ Морська піхота США в джунглях, 2МВ\nМорська піхота США в джунглях, 2МВ\nКод товару: MB3589\nМорська піхота США в джунглях, 2МВ в маштабі 1:35Комплект складається з:4 фігур в різних позахСередня висота фігури, мм: 50Фігури не пофарбованіКлей, фарба в комплект не входятьУвага! Додатково ми рекомендуємо придбати:Модельний ніж, надфіль, кусачки, лінза модельна\nКод товару: ZEB-Z72019\nРозрахунок зенітної гармати 61-K (частина 2)\nВ наявності182.00 Грн. Купити\nКод товару: ICM35541\nНабір фігур Травень 1945 р\nКод товару: ZVE3618\nРадянські санітари 1943-1945 р.\nВ наявності214.10 Грн. Купити\nКод товару: ICM35692\nНімецькі штурмовики, 1918 р.\nВ наявності207.40 Грн. Купити\nВідгуки про Морська піхота США в джунглях, 2МВ