Напередодні 6-ї річниці перемоги Революції Гідності й роковин розстрілу на Інститутській в розпорядження "5 каналу" потрапили унікальні фото- та відеоматеріали\n18 лютого 2014 року протистояння на Майдані остаточно перетворилося на бойові дії. Рахунок жертв пішов на десятки. Силовики діяли дедалі брутальніше, та й у їхньому зовнішньому вигляді щось почало змінюватися. Щоб розігнати революційний Майдан, тодішня влада загалом задіяла в центрі Києва більш ніж 20 тисяч правоохоронців. Детальніше про це в другій частині — "Революція Гідності: унікальні кадри з протилежного боку барикад – російська зброя та медалі для силовиків".\nШтатним завданням працівників прес-служби Внутрішніх військ було створення пропагандистської відеокартинки для внутрішнього використання, а також оперативна зйомка подій як у шеренгах правоохоронців, так і на боці протестувальників у складі так званих груп документування протиправної діяльності.\nРеволюція Гідності5 канал / Машина часу\nСаме бригади, полки та окремі батальйони Внутрішніх військ були найчисельнішою силою, яка протистояла повстанню проти режиму Януковича. Але розповідати про це вони не поспішають.\nНові матеріали нададуть потрібні й цікаві свідчення не так про злочини, як про те, чим жили й чого хотіли люди, яким волею долі довелось боротися з тими, кому вони мали служити.\nНайбільше оперативників цікавили очільники протестів, які керували діями протестувальників і вели їх за собою\nДля ухвалення рішень керівництву МВС монтувалося оперативне відеозведення про акції непокори з докладною ідентифікацією ватажків – ім’я, адреса, телефон і таке інше. Такі зйомки вели і до революції, і в об’єктиви камер тодішніх правоохоронців міг потрапити хто завгодно.\nОтримані матеріали показують, що сам процес прихованої зйомки був небезпечним не лише для ватажків опозиції, діставалось і "тихарям". Так називали переодягнених у цивільне правоохоронців, які вели зйомку. Їх доволі легко ідентифікували.\nІз загостренням конфлікту загрози ставали ще відчутнішими і реальнішими. Небезпека чигала навіть під час відкритої зйомки у шеренгах силовиків. Та ще більшою була загроза потрапити під удар своїх.\n"Для мене це такі болючі спогади 1 грудня. І саме тому, що я втратив багато знятого відеоматеріалу. Я не встиг витягнути карту пам’яті, коли мене почали представники "Беркута" буцати, збили з руки камеру, розтрощили. Я втратив свідомість і втратив все відео за 1 грудня," – каже Євген Роженюк, екскерівник прес-служби Північного командування Внутрішніх військ.\nМасове побиття на Банковій, і серед іншого – брутальна й цілеспрямована розправа над журналістами стала однією з поворотних точок Євромайдану. І це розуміли по обидва боки барикад.\nВражаючі кадри поліцейської брутальності множилися\nВідео від 22 січня 2014-го з голим козаком Гаврилюком на снігу облетіло весь світ. І його також оприлюднив правоохоронець – капітан міліції Антон Гусєв. Такий вчинок був його особистим протестом проти дій режиму Януковича. Він був змушений втекти до Польщі, щоб уникнути помсти.\nКерівництво МВС зробило оргвисновки з інциденту. У правоохоронців почали перевіряти фотоапарати і телефони. Командувачі Внутрішніх військ прямо наказували бійцям не бити затриманих, щоб більше не ганьбитися.\nСумнозвісний заступник командувача "Беркуту" полковник Сергій Кусюк особисто керував найбрутальнішими акціями залякування, якими Янукович намагався зупинити хвилю протестів. Його досить оперативно ідентифікували журналісти та протестувальники, й полковник зник із поля зору.\nАле оперативне відео свідчить, що Кусюк керував придушенням протестів до останнього дня – просто інкогніто. Він керував наступом "Беркута" на Європейській площі 22 січня. Тоді силовики вперше вивели в центр міста бронетранспортер. Також він керував штурмом Майдану 18 лютого. Саме цього дня він кинув БТР на таран барикад, і повстанці його спалили.\nТакож на відео можна побачити таких персонажів: генерала Внутрішніх військ Володимир Гриняка, координатора спеціальних підрозділів Внутрішніх військ полковника Асавелюка, проросійського відеоблогера й самозваного журналіста Сергія Рульова.\nРеволюція Гідності: що стало "червоною лінією" для влади Януковича\n"Машина часу" на "5 каналі" Революція Гідності Євромайдан


Експерти пояснили стрибки курсу долара після першого туру виборів — Високий Замок\nНа валютному ринку спостерігається нетипова для цього часу року висока волатильність, коли курс то росте, то падає.\nЯк зазначив начальник відділу продажів казначейських продуктів «ОТП Банку» Юрій Крохмаль, перед першим туром виборів спостерігався підвищений попит на валюту, через що курс долара перевищив позначку 27 грн/долар, повідомляє РБК-Україна.\nЦе, в свою чергу, знову повернуло попит на гривневі папери Міністерства фінансів з боку нерезидентів-інвесторів. Через що цієї пропозиції валюти стало більше.\nЗа минулий тиждень Нацбанк викупив з ринку 118,4 млн доларів, що також допомогло зменшити курсові коливання, підтвердив керівник підрозділу з корпоративного аналізу групи ICU Олександр Мартиненко.\nПоки, на думку Мартиненка, президентські вибори не мають негативного впливу на валютний курс. Це відповідає базовим сценарієм аналітиків ICU, уточнив він. «Більше того, схоже, що іноземні інвестори поки спокійні, оскільки вони знову активізувалися на ринку гривневих ОВДП. За минулі три тижні вони збільшили свій портфель гривневих ОВДП на 8 млрд грн, включаючи 2,5 млрд грн за тиждень після першого туру виборів», — каже Мартиненко.\nВтім, інвестори, які заводять в країну долари для купівлі гривневих облігацій, не сильно впливають на ситуацію на валютному ринку, вважає керівник аналітичного департаменту ІК Concorde Capital Олександр Паращій. «Якщо ми подивимося на поведінку гривні до долара в минулому і позаминулому році, зараз тенденція схожа. Швидше за все, тут позначаються суто ринкові чинники — експорт і імпорт. Зараз ситуація на зовнішніх ринках для нас сприятлива», — пояснив Паращій.\nвибори курс долара


Володимир Гунчик: «Дуже хочу, і цього хоче кожен українець, щоб був мир. Але я хочу, щоб була перемога» | Офіційний сайт Волинської обласної державної адміністрації\nГоловна Інтерв'ю Володимир Гунчик: «Дуже хочу, і цього хоче кожен українець, щоб був мир. Але я хочу, щоб була перемога»\nЩе один рік добігає до свого фінішу. Яким він був для Волині, з чим зустрічає область новоріччя і чого чекати у 2017 — про це у розмові з головою Волинської облдержадміністрації Володимиром ГУНЧИКОМ.\n—Володимире Петровичу, рік, що минає, чого приніс більше: розчарувань чи надії?\n—Ну звичайно надії. Тому що по життю я завжди був більше оптимістом, ніж песимістом. Хоча рік був важкий. Мало того, що високосний, він певною мірою і переломний . Відбулося багато важливих подій, що суттєво вплинули на ситуацію в країні. Він завершується і глобальними світовими політичними подіями, такими, як вибори президента США, війна в Сирії, міграція, що заполонила країни ЄС, продовження війни у нас, в Україні. Ще й синдром Савченко, як ми його називаємо, додався. Тому рік був непростим. Але якщо скласти всі пазли в єдину картину, то він був успішним. І можу чітко це мотивувати. Наші агресори отримали по зубах і не змогли реалізувати свої задуми. У них немає відчуття впевненості, тому що росіяни відчувають тиск і заяви Путіна про те, що він з обережністю ставиться до ДНР і ЛНР і те, що з обігу повністю зникло слово «Новоросія» — це величезний політичний успіх України. Політична ситуація в світі напружена, бо світові гіганти трохи розслабилися. Але вони теж розуміють, що треба напрягтися. Це стимулює. Якщо брати ситуацію в області, то попри певні складнощі в цілому 2016 рік був успішним. І з точки зору реалізації програмних засад, і з точки зору життя волинян, і вирішення проблемних питань. У нас не залишилося жодного питання, по якому не бачили б перспективи руху. Можливо не всі вирішені, але ми чітко знаємо, що будемо робити в наступному році. Це вже величезний плюс.\n—Тобто кроки зроблені послідовні, а не хаотичні?\n—Саме так. Зробив один крок і вже знаєш, що робити далі, а не зробив крок-два і зупинився. І назад повертатися не хочеться, і йти вперед не знаєш як. Тому в цілому більше позитиву і більше оптимізму має бути у наступному році.\n—Попри кризові явища в економіці, попри постійне «все пропало» і цьогоріч Волинь фінішує з суттєвим перевиконанням свого бюджету. Як вдалося це зробити?\n—Не хотів би сказати, що ми все зробили, бо є ще багато питань, які треба дотягувати. Але коли я кілька місяців тому сказав, що бюджет області буде понад 2 мільярди гривень, багато хто поставився до цього дуже скептично. Посміялися, дехто мене покритикував. Сьогодні маємо 2,4 мільярди, а якщо все буде добре, то до кінця року дотягнемо до 2,5 мільярда. А це у 5 разів більше, ніж в 2014 році. Хочу зазначити, що однаково повноцінно спрацювали всі гілки влади, починаючи від органів місцевого самоврядування, сільських і селищних рад. Під знаком питання залишилося тільки дві сільради, де ще треба дотягувати дохідну частину бюджету. Якщо взяти 412 бюджетів, які у нас є, то 300 вже виконали річний план. Такого у нас ще не було ніколи. Перевиконання всіх доходів місцевих бюджетів становить понад 700 мільйонів гривень. Для голови адміністрації це дуже сильна позиція. Я дуже задоволений і хочу подякувати всім гілкам влади, що ми змогли забезпечити виконання всіх завдань, про які говорили у грудні 2015 року. Без консолідації, без розуміння і взаємної підтримки зробити це було б важко. І хто б не критикував ситуацію, яка є у стосунках між адміністрацією і органами місцевого самоврядування, показники бюджету засвідчують , що у скептиків дуже мало шансів сказати щось у противагу реальним цифрам.\n—Якщо якісь тертя й були, вони суттєво не вплинули на загальну ситуацію?\n—Всі тертя — це політичні проекти, які сьогодні є в обласній раді. У нас немає ніяких соціально-економічних перепон чи проблем між головою ОДА і депутатами. Так, мені теж хотілося б зробити більше по дорогах, більш інтенсивно завершити ремонти на деяких напрямках. Але є реальна ситуація : наші будівельні компанії місцеві — одні з кращих по обсягах будівництва в Україні. А це значить, що вони завантажені на повну потужність. Затягувати в область сторонні будівельні компанії і створювати прецедент не завантаженості своїх, я на такий крок не пішов. І вважаю, що краще ми продовжимо тенденцію на активну, стабільну роботу у 2017 році, ніж будемо працювати за принципом синусоїди: сьогодні наверху, а завтра спустилися донизу. Політичні проекти були, є і будуть, від них відмовитися неможливо. Тому є політичні фракції в обласній раді, є їхні лідери, які хочуть, щоб їх поважали, щоб до них дослухалися. Голова адміністрації це робить. Але робить це не публічно, не виходить на трибуну, не обнімається перед камерами. У нас достатньо робочих контактів з різними політичними силами. Лідери цих сил часто бувають у моєму робочому кабінеті, я однаково активно спілкуюся з рядовими депутатами, з депутатами органів місцевого самоврядування. Вважаю, що без такого спілкування та розуміння спільної відповідальності таких би результатів в області не було б. А критика? Вона спонукає до активної дії, не дає можливості самозаспокоїтися чи думати, що ти чогось особливого вже досяг. Я сприймаю її цілком нормально. Якщо мене критикують і допомагають — тоді ми працюємо разом. Якщо я когось критикую — давайте сідати за стіл і обговорювати питання. Якщо я не правий, то готовий вибачитися. Проблеми в тому не бачу ніякої.\n«Зараз знову шукаємо крайнього і дивимося, на кого почепити черговий ярличок»\n—Вас критикували нещодавно за те, що ви проігнорували останню сесію облради, де вирішувалося бурштинове питання з погодження надр для КП «Волиньприродресурс»…\n—Можу пояснити ще раз. Я член депутатської комісії з питань екології. Мені надходить інформація, скажімо, вчора, що має збиратися комісія. Коли і де — даних немає. Мені кажуть: «Стежте за електронною поштою». Даруйте, я вчора приїхав з роботи додому о 23 годині. І якщо у когось є можливість по півдня сидіти в Інтернеті, то у мене такої можливості немає. Я голова адміністрації. І мене могли б попередити хоча б за кілька дні в наперед, а не за один день. На завтра уже заплановані заходи, а мені кажуть , що завтра засідає комісія. Зачекайте, я підлаштовуюся під ваші рішення сьогодні на сьогодні, чи працюю відповідно із планом? Так відбулося і з сесією. Ніхто про сесію не говорив хоча б за тиждень до неї. У мене ж є свої плани. Коли мій перший заступник мав їхати на засідання урядової комісії по розвитку доріг, то я не міг його не відправити. Коли ще один заступник мав їхати у Рівне на регіональну нараду по профтехучилищах, а ми теж маємо цілу низку проблем з цим , я не міг її не відправити туди. Це були заплановані заходи. Тому, вважаю, що і з сесією знову спрацювали політичні моменти.\n—Якась дитячість інколи проскакує у цих стосунках обласної ради і адміністрації. От ви до нас так, і ми до вас так! Ви нас не слухаєте, і ми вас не будемо…\n—Мене теж це дивує. Вже складається враження, що коли я підтримую якесь питання, то воно сесією не підтримується. Для себе зробив висновок: мені треба навмисне говорити проти і тоді таке питання обов’язково підтримають!\n—Як у мультику «А Баба Яга проти»…\n—Наведу конкретні приклади, щоб не казали, що голова адміністрації це придумав. Ми говорили про баскетбольний клуб, пам’ятаєте цю ситуацію? Два місяці тому на бюджетну комісію я вніс пропозицію про підтримку баскетбольного і волейбольного клубів. 437 тисяч для баскетбольного і 200 тисяч для волейбольного. Комісія це підтримала, а депутати під час консультацій при підготовці порядку дня сесії – ні. Кого звинуватили? Голову облдержадміністрації. Виникає питання: чому? Тепер депутати відповідних фракцій і політичних сил ініціюють питання про підтримку баскетбольного клубу. І дивляться на мене, яку позицію займе голова ОДА? Ну якесь «ребячество» насправді. Я цих речей не розумію. Ми заявили на бюджетній комісії два місяці тому про те, що підтримуємо фінансування спортивних товариств до кінця року. Дебатували, сперечалися,говорили, що потрібно передати майно, я направляв відповідні листи й ми отримали відповіді, що ніяке майно вам не передамо. На комісії сказав, гаразд, давайте не будемо ламати через коліно. І тепер до мене приходять представники спортивних товариств «Спартак», «Динамо» і кажуть: «Нам не дали гроші». Почекайте, так рішення ж приймалося, чому голова бюджетної комісії не виніс це питання на сесію, якщо комісія його підтримала? Зараз знову шукаємо крайнього і дивимося, на кого почепити черговий ярличок. І таких питань є дуже багато. Тому вважаю, що повинна бути плановість і передбачуваність питань. Голова адміністрації проводить вже другий місяць наради по розвитку. Ми говоримо про фонд регіонального розвитку, використання коштів обласного бюджету, соцеконом, я офіційно на апаратних нарадах запрошую всіх на ці наради. З обласної ради ніхто не приходить. Чому? Для того, щоб на сесії просто так позадавати мені питання? Ну я ж говоритиму те, про що говорю на цих нарадах. Днями проводили велику нараду по дорогах — і знов нікого не було. Вважаю, нам потрібно відкинути таку систему роботи. Вона не красить жодну зі сторін. Потрібен діалог не перед камерами в залі, коли всі стараються показати себе з політичної точки зору і публічності. Треба працювати в кабінетах, на нарадах обговорювати питання, робити зауваження. У мене такий стиль роботи. Я не відношуся до політиків чисто публічних, які тільки говорять і декларують. За мною стоїть величезна відповідальність за виконання тих завдань і рішень, які приймаються. Тому я ще раз звертаюся до депутатів: у нас немає конфлікту, у нас не відлагоджена система роботи. Ми повинні зрозуміти один одного, дискутувати, обмінюватися думками. Кожного понеділка голова адміністрації проводить апаратні наради, де озвучує плани на тиждень, проблемні питання. Немає представництва обласної ради на них. Хто заважає? Це не є конфлікт. Це невміння організувати спільні контакти. Я думаю, що цю проблему можна вирішити дуже просто. Ми передаємо свої заходи в обласну раду, вони свої, і як голова адміністрації я гарантую, що на всіх заходах, яку проводитиме обласна рада, будуть представники ОДА і братимуть у них активну участь. І таким же чином запрошую до участі у наших заходах. Для того, щоб коли ми дискутуватимемо , я міг спокійно сказати: «Ми вчора з вами про це говорили». Якщо хтось хоче роздути конфлікт і показати, що у нас він є, це просто піар і бажання показати свою значимість. Я взагалі не відношуся до конфліктних людей, а більше схильний до діалогу і порозуміння. Але у кожного є свої обов’язки і завдання, тому сторони мають рахуватися одна з одною.\n—А може це бажання продемонструвати свою незалежність? От ми, мовляв, не такі залежні, як наші попередники, і не будемо прогинатися під адміністрацію…\n—Знаєте, ці фрази багато про що говорять. Ніхто ні перед ким ніколи не прогинався. І повірте мені, особливої любові до якихось політичних сил я теж не відчуваю ні в минулій каденції, ні в цій. Є розуміння того, що ця політична сила існує, і це треба визнати. І з цією силою треба рахуватися, навіть якщо вона має два чи три штики. А якщо вона представлена ще й в обласній раді, то вона не просто так туди зайшла, а має певну кількість виборців, які делегували їй ці повноваження. Це означає, що треба рахуватися не стільки з цією політичною силою, як з тими людьми, які її делегували. Не можна говорити, що це маленька політична сила, а ми будемо орієнтуватися на велику. Таким же чином є державний чиновник, який виконує свої обов’язки, і його теж треба поважати, з ним теж треба дискутувати, тому що за ним стоять відповідні колективи людей, які виконують роботу так же само, як за депутатами стоять громади виборців. І перетягування канату, хто головніший, тут недоречне. Місцевий парламент виконує свої завдання, державний чиновник свої, в тому числі і делеговані обласною радою. Та у мене є повноваження, які делегували Президент і уряд. І я теж зобов’язаний їх виконувати. Тому якщо комусь хочеться створити прецедент напруженості, хочу відразу сказати: я не буду стороною, яка розпалює конфлікт. Закликав і буду закликати депутатів для об’єднання зусиль, тому що ми всі працюємо на волинську громаду.\n«Вибачте, ремонти в своїх кабінетах ми не робили, автомобілів службових чи ще якихось ще речей на своє утримання не купували»\n—І у 2017 рік входимо із списком довгобудів, які, як шлейф минулого, тягнеться вже багато літ. Частину з них вдалося в цьому році закрити, а частину перейшла у рік наступний. Що будемо добудовувати?\n—Закрити вдалося добру частину, на 100 мільйонів гривень. Зокрема, Білинська школа, яку не могли 7 років добудувати, дитячі садочки у Турійському, Любомльському районі, спорткомплекс у Ратне, ті ж самі системи освітлення в територіальних громадах, які були пам’ятниками довгобудів. До 2019 року ми маємо покінчити з усіма довгобудами в області й не допустити створення нових. Ці зобов’язання я брав на себе, як голова адміністрації, приступаючи до роботи. Тому дуже радикально ставлюся до пропозицій, коли пропонують почати новий об’єкт, не завершивши старий. Я вважаю, ми не повинні це перетворювати в популізм і політичні обіцянки. Люди дуже неприємно реагують на такі речі. Коли приїжджаєш в село і бачиш, що бетонні блоки лежать вже четвертий рік і школа не будується, а ти кажеш, що її добудують, люди не вірять. Це приклад Осівців Камінь-Каширського району. Коли казав, що ця школа буде збудована, бачив величезний скептицизм в очах місцевих мешканців: «Володимире Петровичу, ви вже третій голова, який нам це обіцяє». Тому треба бути обережним і у своїх обіцянках. Проблемних довгобудів, які можна назвати пам’ятниками марнотратства, в області є чимало. Тепер ламаємо списи, як довести їх до пуття.\n—Гарячі дискусії точаться довкола будівництва перинатального центру у Луцьку, в який вже вбахали великі кошти, а ще більше треба, щоб запустити в експлуатацію. Дійшли згоди і розуміння з цього питання?\n—Добудовувати чи ні? Звичайно добудовувати. Бо пологовий будинок це одне, а перинатальний центр зовсім інше. Коли я був у Луцькому і Ківерцівському районах і мені сказали, скільки дітей народжується з патологіями, це лякає. І наше завдання зберегти цих дітей. Зробити це в звичайному пологовому будинку складно, тому перинатальний центр потрібно будувати. Він має об’єднати навколо себе всі пологові будинки, а не бути їхнім придатком. Це має бути серйозний науковий центр, там має бути найкраще обладнання. Та є одне «але». Центр — це майбутня обласна комунальна власність. Там будуть народжуватися й лікуватися діти з усієї області. Чому ми маємо напрягати тільки обласний бюджет? Чому не можемо сказати: «Шановні, якщо це обласний заклад і пацієнти з усіх районів там обслуговуватимуться, то давайте ми всі разом будемо його будувати. Візьмемо кошти з державного, обласного бюджетів і ущипнемо трохи і з районних бюджетів». Але ні, це не наше. А от як садочок побудувати в якомусь селі, то ми з обласного бюджету маємо гроші брати. Якщо школу — то з державного. Так не може бути. Оце слово «співфінансування» у 2014 році багатьох лякало, коли я казав, давайте об’єднувати зусилля, але не для того, щоб керувати всіма грошима. Ні, я хочу їх консолідовувати й вирішувати стратегічні питання. Подивіться, що робиться у тубдиспансері, в онкодиспансері, чому там ми витрачаємо гроші тільки обласного бюджету? Чому ми не можемо громадою робити ці речі? Ми ж громадою будуємо сьогодні школу в Осівцях. Це ж не сама сільська рада чи районна її будують. Отакі підходи, коли ми об’єднуємо свої зусилля і є відповіддю на різні політичні демагогії та політичні заклики. Засукали рукави, сіли, порахували і тільки разом. Мене критикують за перинатальний центр, тому хочу пояснити. У 2015 році ми мали бюджет розвитку 90 мільйонів, а нам для перинатального треба 98 мільйонів. Частину коштів ми потратили і деякі роботи там виконали. У 2016 році бюджет розвитку становив 115 мільйонів і зрозуміло, що це не є разовий крок держави. Тому прийняли рішення, що у 2017 році, як би не складалася ситуація, перинатальний будемо добудовувати. Бо за цей період часу сформувався фонд розвитку обласний і він сьогодні майже 1 мільярд гривень. Ось з цих коштів можна знайти 98 мільйонів, щоб добудувати перинатальний центр. З державного візьмемо, обласного і трохи з місцевих. Впевнений, що так і буде. А якби ми зараз всі кошти кинули б на його добудову, то інші довгобуди залишилися б. Не було б дитячих садочків, школи, соціальних центрів, про які ми говорили. І критика на адресу голови адміністрації була б все рівно. Про перинатальний через рік всі забули б, а говорили б, що у нас на 503 мільйони гривень не завершеного будівництва, а що зробив голова ОДА за два роки? Воно ж як стояло, так і стоїть. Вибачте, ремонти в своїх кабінетах ми не робили, у моєму кабінеті ви не перший раз і бачите, що з того часу, як я сюди прийшов, тут нічого не змінилося. Автомобілів службових чи ще якихось ще речей на своє утримання не купували. Левова частина коштів з бюджету розвитку була витрачена саме на ці довгобуди й вирішення соціальних питань. Окрім того, щороку громада Волині 100 мільйонів гривень витрачає, на жаль, на питання, пов’язані з війною. Це величезні кошти. Можна було б не один перинатальний центр добудувати.\n«Завтра ця лихоманка закінчиться, замісить бурштину з’явиться ще щось. А ми тут ліси поріжемо, знищимо сільгоспугіддя»\n—Чи бачите ви вирішення у 2017 році бурштинового питання? Можна сподіватися, що волинський бюджет нарешті поповниться і бурштиновими коштами?\n—Сподіваюся, що Постанова Кабміну, яка прийнята, стане першим роком у вирішенні цього питання. Бюджет може й повинен наповнюватися. Правда, не знаю, чи у таких цифрах, як дехто говорить і декларує (500 мільйонів доларів щороку — від ред..) При такому наповненні Волинь матиме бюджет більший, ніж має Київ. Тому є занепокоєння, щоб це не було черговим популізмом. Але те , що бюджет буде наповнюватися, це однозначно, бо робочі місця створюватимуться в області і дуже важливо закріпити це законодавчими актами. У першу чергу це пов’язано зі зміною податкового законодавства, щоб у місцеві бюджети надходили відповідні відрахування від ренти на видобуток корисних копалин. А то маємо в Локачах газове родовище, а місцевий бюджет з того нічого не має, крім ПДФО. Все зареєстроване на Львівщині. Та перший крок зроблено і потрібно рухатися далі. Я як голова адміністрації говорив про це і в уряді, і в АП, й далі буду говорити. Разом з тим треба дуже виважено підходити до того, як буде видобуватися бурштин і що ми залишимо нащадкам після себе. Коли мені розказують, що тут поставлять потужні компанії і вони масово видобуватимуть бурштин, то я хочу сказати спеціалістам «Волиньприродресурсу», що треба буде зрізати три четвертих лісів на Волині, аби видобувати промисловим способом цей бурштин. Тому що 80 відсотків каменю знаходиться у лісових масивах. А для того, щоб наступний ліс виріс, треба як мінімум 30 років. Це означає, що нам треба дуже серйозно подумати. І ще одне питання: а якщо завтра в Китаї закінчиться ця бурштинова лихоманка, що будемо робити? Що робитимуть ці потужні підприємства? Десять років тому бурштин нікому не був потрібен. У мене бабця розпалювала ним піч. І завтра ця лихоманка закінчиться, замісить бурштину з’явиться ще щось. А ми тут ліси поріжемо, знищимо сільгоспугіддя. Тому дуже обережно до цих речей треба підходити. Маємо яскравий приклад — шахти Нововолинська. Шахт наробили, вугілля сьогодні добувати не можемо, тому що обладнання застаріло й комбайн замість 80 см захвату бере півтора метри, тобто половину піску й руди втягує. Перспектив у цих шахт немає, тільки недобудована десята має перспективу. Тому до використання корисних копалин треба підходити дуже й дуже виважено. Завтра зміниться система в енергетиці, підуть нові технології й енергію будуть добувати з повітря, навіть не з сонця. І це не фантастика . І що будемо робити? Помпувати, консервувати шахти, витрачати на це сотні мільйонів. Так само і з бурштином. Він сьогодні цікавий тим, що є покупець, що є ринок і дуже ажіотажний, на якому хтось непогано заробляє. Але ситуація може змінитися і завтра –післязавтра цей бурштин, як і колись, нікому не буде потрібен.\nМи маємо прекрасну можливість ефективно використовувати наші лісові багатства, включаючи деревину. Ми повинні говорити сьогодні про повернення льону на Полісся, тому що це культура, яка була, є і буде потрібна. Дехто мене критикує, бо на території Рівненщини вже будується потужний новий льонокомбінат. Але і на Волині за цю справу теж почали братися. У Ратнівському районі «Ратнівський аграрій» у позаминулому році посіяв перші десятки гектарів льону і за два останніх роки наростив площі. Не скрізь, можливо , про це говоримо, тому що це експеримент і треба побачити, що з цього вийде, але це вже є. Це перші кроки, коли ми повертаємо льон на волинську землю.\n—Непрості часи чекають соціальну галузь у новому році. У медицині та освіті просто таки революційні зрушення анонсуються. Але не завжди люди розуміють зміст цих перетворень, коли закриваються в селі школа, дільнична лікарня і т. п. Прокоментуйте, будь-ласка, ці зміни.\n—Довкола закриття шкіл справді тривають гарячі суперечки. Але… Давайте згадаємо школу, в якій ми з вами навчалися. У невеликому двоповерховому приміщенні навчалася тисяча учнів й чимало з них доїжджало з довколишніх сіл. А скільки навчається учнів у школах, які ми сьогодні будуємо? У десятки разів менше. Тому коли я говорю про завантаженість шкіл, у яких вчиться по 5 чи 10 дітей, то чую на свою адресу багато критики. А я кажу: «Приїжджайте і подивіться, в якій школі у Камінь-Каширську навчався я». І знання здобували нормальні, і вибачте, коли вступав у Київський політтехнічний, конкурс був 18 чоловік на місце. І не було ні блатів, ні платників. І слава Богу виросли, вивчилися. Я за те, щоб для учнів були максимально сприятливі умови для навчання. Але я категорично проти, коли в одному приміщені класу вчиться другий клас і четвертий і одна вчителька їм одночасно викладає. Уявляєте, які знання здобувають ці діти? Коли деякі політики говорять, що не можна закривати такі школи, що не треба нам опорні школи, я хочу у них запитати: а ви в якій школі вчилися? У такій? Дуже багато питань до індивідуальної форми навчання. Що це за навчання, коли вчитель приходить до дитини тричі у тиждень і вчиться по 30 хвилин. Напевне теж потрібно думати над цим питанням. І багато-багато інших речей. Багатьом не подобається, коли ми говоримо про реформи. Але реформи ніколи не були легкими і де б вони не робилися, завжди буде критика, незадоволення. Але ті ж самі поляки показали, що реформи можна робити. І країна, суспільство змінюється. Так же само критикували Бальцеровича, коли він починав реформування у Польщі. Так же критикували Леха Валенсу, коли він ламав посткомуністичну систему. Під час таких ось перехідних етапів, коли суспільство змінюється, не може бути все гладко й добре. Будуть і позитив, і негатив, буде критика й помилки. Головне — правильно оцінювати все й робити відповідні висновки. Зовсім недавно були в Голобах і не можу зрозуміти, як за 5 кілометрів від Голоб можна вчитися у школі, яка гірша, ніж склад для палива? Це яскравий приклад того, що не потрібно боятися говорити про це й не треба розводити демагогію та грати на таких речах.\n«У мене є три паспорти: один український, закордонний і дипломатичний. І на всіх трьох, гарантую стовідсотково, стоїть герб України»\n—Володимире Петровичу, відбулися перші вибори у новостворених об’єднаних територіальних громадах. На ваш погляд, політичні амбіції не завадять їм ефективно працювати на благо місцевих громад?\n— Наші місцеві депутати стараються у чомусь копіювати депутатів Верховної Ради, намагаючись показати свою значимість , у тому числі і на місцевих виборах. Але я цілком нормально ставлюся до того, що представники політичних сил декларують своє бажання брати участь у цих виборах. Єдине під час цих виборів це те, що ніхто з кандидатів не зв’язав свої програми із зобов’язаннями політичних сил, які вони на себе брали під час місцевих виборах. Ніде цього не чув. Сільський голова об’єднаної громади, ідучи від політичної сили, має нести таку ж відповідальність за своїх політичних партнерів, тому що йому доведеться зреалізовувати на території місцевої громади й програмні засади партії. Почитайте їх, згадайте , що там було сказано й скажіть, що їх підтримуєте. Ні, зате в більшості випадків звучало «ми побудуємо дитячий садочок», « ми зробимо дорогу» і т. п. Тобто на кандидатів повісили прапорець політичної сили і все. Дуже добре, якщо після виборів представники політичної сили будуть розуміти, що це не просто прапорець, а й відповідальність. Напевне місцеві вибори теж є якоюсь пробою сил і можливістю показати свою значимість. Перший етап виборів показав баланс сил в області. Немає сьогодні переваги ні однієї політичної сили. Умовно кажучи, ті політичні гравці, що представлені в обласній раді, рівномірно здобули перемогу на першому етапі виборів 11 грудня. І я впевнений, що такий розклад залишиться і під час всіх виборів, що проходитимуть в об’єднаних територіальних громадах. Це свідчить про те, що майже такий баланс спостерігається і в волинському політикумі. І тому бажання з ламати цей баланс і призводить до тих умовних конфронтацій. Кожна зі сторін пробує себе, розпихуючи всіх ліктями і плечима.\n—За великим рахунком людям геть все рівно, до якої партії належить їхній сільський голова. Аби він працював для громади, будував дороги, ремонтував дахи….\n—Тепер вже не буде все рівно. Тепер будуть показувати пальцями й казатимуть, що ця людина є представником тієї політичної сили. І ця сила має за неї відповідати, а обранець має чітко розуміти, що йому теж доведеться відповідати за свою політичну силу не лише в межах своєї громади, а й за її межами.\n—Керівники громад сусідньої Польщі, досвід адмінреформи якої Україна намагається скопіювати, теж мають партійну приналежність?\n—Тільки до того моменту, як ідуть на цю посаду. У Польщі, як і в об’єднаній Європі, внутрішньополітичні дискусії аж ніяк не впливають на розуміння значимості того ж поляка для своєї країни. Ми ж сьогодні у багатьох випадках у внутрішньополітичних дискусіях забуваємо про Україну. І коли наші політики виймають із кишень паспорти громадян інших країн —то це дуже багато значить. Це показує їхню дволикість. Не думаю, що у нас, на місцевому рівні, є такі. Але вважаю, ми, волиняни, приймаючи рішення про вступ до тієї чи іншої партії чи голосуючи за ті чи інші лозунги, які в багатьох випадках формуються головними політичними осередками не на Волині, повинні розуміти відповідальність перед волинською громадою. І якщо цей політичний лозунг сформований у Києві, Львові, Дніпропетровську або ще десь, то маємо себе запитати: чи завжди він підходить для волинян? Це так само, як закордонний паспорт.\n—У вас ніколи не було спокуси запастися паспортом якоїсь країни на чорний день?\n—Відверто вам скажу: у мене є три паспорти. Один звичайний – український, закордонний і дипломатичний. І мені цього цілком достатньо. І на всіх трьох, гарантую стовідсотково, стоїть герб України. Тим більше, що сьогодні є можливість відповідним структурам спокійно перевірити, маєш ти паспорт іншої країни чи ні. У медіапросторі є достатньо інформації , можна робити платні чи безкоштовні запити і тобі видадуть інформацію, громадянином якої країни чи право проживання на території якої країни ти маєш. Приховати цього неможливо. Тому про всіх, хто має по два-три паспорти, всі знають.\n«Я тільки надіюся, що це вже не високосний рік і що з небес трохи попустить»\n—Питання, відповідь на яке чекає кожен українець і не тільки : чого нам чекати у 2017 на Донбасі? Зробіть свій прогноз…\n—Україна була, є і буде. Це перший політичний прогноз. Я дуже хочу, і цього хоче кожен українець, щоб був мир. Але я хочу, щоб була перемога. Не хочу, щоб був мир на засадах капітуляції. Я дуже не хочу, щоб ми забули про те, що відбулося два роки тому. І коли сьогодні людина, яка знаходилася за гратами і яку витягував звідти весь український народ, одного з бойовиків називає Сашею, то я цього не розумію. Який він Саша? Він сам сказав, що застрелив 15 українських солдатів? То який він Саша? Давайте ще одного назвемо Адольфіком. Тому треба давати оцінку всім своїм діям, і політичним уподобанням в тому числі. Всі ми молимося, щоб в Україні був мир. Але тільки не будь-якою ціною. Це має бути перемога українського народу. Така моя громадянська і політична позиція. Як буде розвиватися ситуація в світі — побачимо. Війна в Сирії не припиняється, риторика новообраного президента США Трампа змінюється, які будуть рішення прийняті по Україні — поки сказати важко. А ще вибори в Німеччині та Франції , незрозуміла до кінця позиці я Нідерландів щодо вступу України в ЄС. Нашим дипломатам у 2017 році треба дуже активно попрацювати над зміцненням іміджу України, щоб ще більше доносити до світової спільноти, що Україна бажає і буде членом ЄС. І, звичайно, розвивати економіку треба. Ніяка політика, ніякі задекларовані наміри не будуть сприйматися, якщо у нас не розвиватиметься економіка, якщо ми не поборемо корупцію і не зможемо задекларувати реальні європейські цінності. Думаю, 2017 буде не менш складним, ніж 2016. Я тільки надіюся, що це вже не високосний рік і що з небес трохи попустить.\n—Будемо сподіватися й вірити. Хочеться додати в нашу розмову трішки новорічного настрою.\n—Не хочеться згадувати якісь дуже давні події, але я вже не раз казав, що у мого тата 31 грудня день народження, тому цього дня ми всі збираємося у сімейному колі. Новий рік подвійне сімейне свято для нас. І цього року будемо зустрічати його з родиною. А тим більше, що у тата ювілей — йому виповниться вісімдесят.\n—А на Різдво у дитинстві ходили колядувати?\n—Звичайно, як і всі сільські хлопчаки. Не просто колядували, а приколядовували, бо це була можливість ще і якусь копійчину заробити і в торбинку щось покласти. Всі приходили додому червоні, обмерзлі, бо зими тоді були не такі, як тепер. І в тій сумочці дещо було, чим могли похвалитися.\n—Ваші новорічні побажання волинянам?\n—Хочу побажати всім, і собі в першу чергу, впевненості. Хочу, щоб ми були впевнені у правильному поступі України і розвитку нашої громади. Ми дуже багато зробили разом у 2016 році, але нам ще більше потрібно зробити у році, який наступає. Тому всім бажаю міцного здоров’я, хай Господь допомагає у всіх ваших добрих справах, хай статок, добробут, любов будуть у кожній волинській родині. А нам, політикам, розуміння, єднання і впевненості в нашій країні.\n—Дякую від імені всіх читачів «Волинської правди». Вам і вашій родині бажаємо гарних новорічно-різдвяних свят, щедрої куті і ніякої біди!


Зелена сцена показує чернігівських знаменитостей та відкриває нові таланти\nМобильная версия сайта Главная страница » Новости » Город и регион » Зелена сцена показує чернігівських знаменитостей та відкриває нові таланти\nСуббота, 19 Июля 2014 15:46 | Просмотров: 2818\nОрганізатори Зеленої сцени завжди славилися своїм умінням вмовити приїхати до Чернігова відомих українських і не тільки артистів, які за інших умов сюди ну ніяк не могли добратися. Але ще одним, і не менш важливим, ніж візит заїжджих зірок, є те, що Зелена сцена завжди і з радістю готова представити широкій аудиторії молодих виконавців, яких до цього знала хіба що купка друзів. Переоцінити для артистів можливість показати свою творчість перед всім містом важко. Хто знає, може, для когось такий п’ятничний концерт у історичній перспективі виявиться однією з перших сходинок на шляху до всеукраїнської слави?\nНу а поки що - у Чернігові спека, п’ятниця, вечір. Розморені містяни, рухи яких сонце зробило вальяжними та неквапливими, пересуваються від тіні до тіні, шукаючи прихистку від температури. І навіть маленький дощик, що ледь бризкнув над містом, нікого не зміг обдурити. Але для постійних відвідувачів Алеї героїв по п’ятницях що дощ, що спека - різниці немає. П’ята вечора, а всі вже на своїх місцях і при ділі.\nЗа столиками вздовж алеї, розклавши на них продукти своєї майстерності, розмістилися майстрині-рукодільниці. Тут можна купити будь-що, придумане талантом і зроблене власноруч: ляльки, біжутерію, сумки, кераміку. Маєш гроші - вибирай, не маєш - дивися і насолоджуйся. Хочеш - тебе тут же розмалюють від голови до ніг хною чи намалюють олівцем портрета за невеличкий прайс, який ти придумуєш сам. "Я хочу фото", - кричить вслід дівчинка, що помітила, як я знімаю її під час нанесення візерунку хною на живіт. Доводиться повертатися і диктувати адресу сайту, де можна буде ознайомитися з репортажем.\nПід деревами на моріжку - встановлені у квадрат мольберти, перед якими вмостилися юні художники з художницями. Зосереджено працюючи олівцями, вони вимальовують по аркушах паперу свої перші шедеври, стараючись відволіктися від надмірної уваги надокучливих мам, що обступили художників колом, і, звісно ж, знаючи набагато краще, що треба малювати та як, набридають митцям-початківцям із порадами.\nДля тих, хто цікавиться образотворчими мистецтвами для дорослих, на стендах вздовж краю алеї розміщена виставка. Сьогодні це творчість молодого фотографа зі Львова Олега Коваля. Для чернігівців це постать не нова, хлопець уже приймав участь у фотовиставці в рамках Зеленої сцени у позаминулому році. Схоже, що із організаторами Олег знайшов спільну мову, раз його фото знову в Чернігові. Виставка - добірка урбаністичних декорацій, в яких переплітаються об’єкти, кольори, тіні та відображення, створюючи своїми хитросплетіннями дивні візерунки, що житель міста зустрічає кожного дня, але ніколи не зупиняється, щоб розгледіти їх. "New story for the place" від Олега Коваля - прекрасна можливість зробити це зараз.\nНа полиці, де чернігівці обмінюються літературою, сьогодні не так багато книг. Чи то вже всі, хто мав бажання пустити частину власної бібліотеки у вільне плавання, вже це зробили, чи просто народ швидко розбирає книжки. Тим не менш, біля полички пусто не буває, хтось постійно приходить погортати книжечку, чи навіть - почитати тут же на місці під музику.\n"Ну а що ж там про молодих артистів, до чого це було?" - може спитати допитливий читач. А от до чого. Сьогодні на Зеленій сцені виступало цілих два колективи, обидва - наші, чернігівські. І перший із них для більшості з нас став справжнім відкриттям. Трійка хлопців із "Private route" заявила про себе в повний голос. Запальна, енергійна манера виконання, разом із сучасними актуальними текстами та бадьорою музикою, примусили аплодувати артистам не тільки юну аудиторію, що явно прийшла на своїх друзів, нахабно зайняла перші ряди, ще й голосно підспівувала. Аплодувала вся публіка, що була в цей день на Зеленій сцені. І хай інколи явно було чутно, що в плані музичної майстерності хлопцям ще явно є куди рости, захвату публіки це ніяк не зменшило.\nДіма, гітарист та вокаліст гурту, не приховує свого захоплення:\n- Ще пару років тому, приходячи на Зелену сцену, я бачив, як це класно та мріяв: "От би й самому тут виступити". А сьогодні наша мрія збулася, ми - на Зеленій сцені.\nУ розмову включаються басист та ударник гурту Діма та Єгор:\n- До цього у нас уже було кілька невеликих виступів, і в Чернігові, і в Києві. Але із акустикою, і перед такою аудиторією - вперше. І ми дуже раді тому, що сьогодні у нас все вийшло. Дуже сподобалося. Правда, сьогодні ми виконували дуже багато каверів, половина програми складалася з них. Це обумовлено тим, що взагалі-то ми граємо у електриці. Але так як ми новачки, то тут грали у акустиці.\nСподіваємося, будуть і нові виступи на Зеленій сцені. А взагалі, збираємося записати міні-альбом, багато що залежить від матеріального аспекту.\nНу а другою музичною подією вечора став виступ відомої співачки Олени Іванової. Артистку та членів її гурту чернігівцям представляти додатково не треба. Публіка одразу включилася в концерт, бадьоро реагуючи на пісні босоногої Олени. А та і рада старатися - відривалася на сцені на повну котушку. А ще особисто мені сподобався барабанщик. Здається, він весь концерт так і просидів на своєму місці скраю сцени із заплющеними очима, заглибившись всередину себе і відбиваючи внутрішній ритм, що дивним чином співпадав із ритмом музики, що грала група. Чудовий виступ.\nНа жаль, не обійшлося і без злободенного, що втручається у життя. Російські терористи, що шматують Україну на сході, вкотре довели, що їм чужі поняття совісті та людяності, збивши малазійський пасажирський літак із трьома сотнями осіб на борту. На початку виступу музичних колективів Олександра Федоренко зі сцени попрохала вшанувати пам’ять жертв путінської агресії хвилиною мовчання. А кінопоказ класичних німих кінокомедій 20-х років минулого сторіччя організатори вирішили відмінити взагалі, вважаючи недоречним у час, коли весь світ здригнувся перед трагедією.\nАле ж життя все одно триває, і Зелена сцена - це саме та подія, яка нагадує жителям нашого міста: що б не трапилося, життя продовжується, і у ньому завжди знайдеться місце для радощів і посмішки. А сумні події примушують всіх нас цінувати приємні моменти ще більше. Тому не впадаємо у відчай. Адже через тиждень знову п’ятниця, вечір, Алея героїв.\nТеги: Богдан Гуляй, Зелена сцена, Іванова, Федоренко\nСьогодні у Чернігові проходить остання цього літа «Зелена сцена» (відео)\nМарія Іванова та Вадим Юрченко - наші президентські стипендіати\n«Зелена сцена» у стилі фольк (відео)\nКиївський гурт Blooms Corda відкрив другу Зелену Сцену (відео)\nВініловий ярмарок у Чернігові (відео)\nУчні та вчителі освоюють сучасне обладнання. Цього року модернізація навчання продовжуватиметься (відео)


Yarovit до 2012 буде випускати гібридні вантажівки » Автомобильные новости\nYarovit до 2012 буде випускати гібридні вантажівки\nКомпанія "Яровит-Моторс", що розробила проект "народного автомобіля", випуск якого збирається фінансувати російський мільярдер і власник групи "Онексім" Михайло Прохоров, планує до кінця 2012 року побудувати в Санкт-Петербурзі завод по випуску гібридних вантажівок. Про це повідомляє "Комерсант" з посиланням на заяву президента холдингу "Яровит" Андрія Бірюкова. За його словами, до середини поточного року буде завершено розробку нової вантажівки, і побудований його перший дослідний зразок. Автомобіль буде оснащений гібридним двигуном, здатним працювати як на зрідженому природному газі, так і на бензині. Розробку мотора веде голландська компанія Nonox. Як відзначив Бірюков, створення всіх необхідних технологій для випуску машин, включаючи універсальну платформу, що дозволяє будувати на ній вантажні автомобілі вантажопідйомністю від 10 до 65 тонн, обійшлося приблизно в 15 мільйонів доларів.\nЯк уточнюють "Ведомости", завод "Яровита" буде побудований у Рибальському. Інвестиції в проект поки не розкриваються, проте, за припущеннями деяких експертів, зведення підприємства обійдеться компанії приблизно в 10 мільйонів доларів. Очікується, що в рік на цьому заводі будуть збирати 10-12 тисяч вантажівок. Підприємство вийде на повну потужність до 2015 року.\nСтали відомі подробиці російського проекту народного гібридного авто\nУ Тольятті побудують завод з випуску гібридних автомобілів\nУ Росії новий виробник вантажівок - Yarovit\nVolvo побудує завод по збірці вантажівок в Калузі\nУ Росії побудують завод з виробництва 70000 вантажівок BAW на рік\nHyundai побудує в Росії завод на 100 тисяч машин на рік\nЗавод Hyundai в Санкт-Петербурзі почне працювати 21 вересня\nРосіяни замовлять дизайн у італійців\nMAN буде продавати в Росії вантажівки з Індії\nОновлений GM витратить на розробку машин для країн, що розвиваються $ 1 млр ...\nSollers побудує автозавод в Казахстані\nУ Росії будуть випускати Mitsubishi Outlander XL\n«Автотор» з Chery побудують в Калінінграді автомобільний завод\nНову платформу для ЗІЛ розробить Porsche Engineering\nПостачальники Hyundai побудують свої заводи в Росії


Про політичний дальтонізм і перманентну зраду | Черноморская ТРК\nПро політичний дальтонізм і перманентну зраду\n«Світ поділений на три класи людей: дуже маленька група, яка робить справи, більша група, яка спостерігає, як справи робляться, і більшість, яка ніколи не дізнається того, що відбувається».\nМ. Н. Батлер\nОстаннім часом з’являється стійке відчуття необов’язковості і непотрібності всіляких спроб аналізу політичної ситуації в Україні, й особливо спроб хоч якось спрогнозувати цю ситуацію на найближче майбутнє. Таке враження, що ми всі зі своїми думками, вподобаннями і очікуваннями як би самі по собі, а ось вона, ця ситуація, сама по собі, чи комусь іншому.\nСьогодні, коли слухаєш декларації «нових політичних сил» про те, що потрібно оновлення влади, про те, що в парламенті повинні з’явитися нові обличчя, і все це дасть можливість жити країні по-новому, не так, як раніше, згадується і рік 2004, і рік 2014, де щось подібне вже було.\nМене, як і багатьох, дуже здивувала та надзвичайна легкість протікання політичних процесів зразка 2019 року і президентські вибори пройшли, як по маслу, і парламент розпустився, як по команді, і Конституційний Суд виявився просто душка… Інакше кажучи, усі задіяні в процесі поводилися на диво «правильно», незважаючи на невиразність передвиборчих гасел і явну театральність декларованих позицій. Особливо хочеться відзначити раптово знайдену толерантність радикально-націоналістичних сил, які ще не так давно готові були гнобити російськомовних, виявляти інакомислячих і тягти їх до ганебного стовпа, бо «Україна понад усе», а значить – «смерть ворогам». Раптом виявилося, що начебто ще не так давно настільки дієва риторика в сьогоднішній ситуації чомусь не діє, і люди голосують за щось інше, і це «щось» з кожним днем стає все виразніше. Вже видимі контури майбутньої Верховної Ради, але питань менше не стає.\nЗнову наближається час перманентного «раптом», як вже бувало. У популярному серіалі радянських часів «Велика перерва» була чудова фраза: «Ходиш в школу, ходиш… І раптом бац! Друга зміна». Звучить доволі актуально, адже відчуття того, що усіх нас очікує «друга зміна», інакше кажучи – переформатування (нарешті!), перезавантаження (слава Богу!!), а то і перебудова (не дай Бог!!!), і наближення цієї «другої зміни» хвилює і турбує.\nВідразу обмовлюся: до нового президента Володимира Зеленського, його команди і перших спроб керувати країною я ставлюся скоріше позитивно-нейтрально, бажаючи, щоб з безлічі заяв все-таки проросли реальні кроки і вчинки на благо нашої багатостраждальної України. Наскільки професійними будуть ці кроки і вчинки – питання друге. Для мене значно важливіший той факт, що всі дії нової влади реалізуються в умовах все тієї ж перманентної зради національних інтересів осколками «старої влади», яка намагається свої позиції хоч якось зберегти. Що, власне кажучи, я маю на увазі? У нас останні п’ять років існують як би державні «три кити», на яких виросла і міцніла як президентська, так і парламентська правляча еліта: Майдан як Революція Гідності, Крим з Донбасом, і звичайно ж – Євросоюз. Все це подавалося народу в яскравій обгортці «Україна понад усе!» під гострим соусом культивованого образу ворога в особі «підлої» Російської Федерації, періодично «пом’якшуючи» гіркоту м’якими добавками у вигляді доброзичливої союзної позиції США і євросоюзівських майбутніх «братів». Загалом, такий собі «соціально-політичний хот-дог» з обіцянкою майбутніх знижок і преференцій, в контексті якого Євросоюз став здаватися якимсь виграшним квитком. Варто тільки виграти – і буде всім нам щастя! Дивно, але сучасна ситуація все більше нагадує чудовий пасаж управдома з кінофільму «Діамантова рука» – «хто візьме квитків пачку, той отримає водокачку! А не будуть брати – відключимо газ!» Погодьтеся, якось дуже вчасно звучать фрази більш ніж півстолітньої давності. А адже над ними тоді весело сміялися. А тепер все це якось не смішно, особливо, з приводу газу…\nПам’ятаєте, як все починалося? А починалося восени 2013 року, коли бунтівна молодь окупувала Майдан на знак протесту щодо рішення уряду Азарова відкласти підписання Угоди про асоціацію з Євросоюзом. Так, може, цей хід і був незграбно-тактичним (Російська Федерація тиснула, МВФ теж вів себе «не по-джентельменськи»), але давайте все-таки пофантазуємо. Наприклад, уявімо собі, що великому скупченню першої хвилі бунтарів озвучили б слова майбутнього міністра закордонних справ Климкіна: «Трохи прикро виступати в ролі руйнівника міфів і говорити людям правду після того, як їм наказали казок». Про що це він, власне кажучи? А про те, що Україна не вступить у Євросоюз ні в 2025 році, ні через десять років! І на цей факт вказує та обставина, що необхідні переговори ще й не починалися. Ось воно як, виявляється! Тобто, в кінці 2013 року це могло б звучати так: Люди! Ми зараз скинемо цю владу, нехай і не безкровно. Президент благополучно змотається у Росію, і до влади прийдуть ті, яких вже через три-чотири роки стануть дружно ненавидіти. Вони, якщо чесно, кращими не будуть, хоча і будуть здаватися патріотами. Але патріотизм – він буває різним, і, як виявиться потім, патріотизм буває щиро-безкорисливим, а буває і просто прибутковим. Причому, прибутковим, незважаючи на кров і страждання. І Крим якось «м’яко» у нас заберуть (або хтось його все-таки витончено здасть), і на Донбасі будуть гинути люди, але торгівля в ворогом-агресором не припиниться, більш того, обороти будуть лише зростати, адже гроші не пахнуть. Але зате ми постійно будемо говорити, як нас хочуть бачити в Євросоюзі, і які у нас тепер хороші друзі в Європі – особливо Польща і Литва. І вже в 2019 році ці друзі на Міжпарламентській асамблеї спільно з багатостраждальною Україною нарешті задекларують терміни МОЖЛИВОГО вступу України в Євросоюз. Як це чудово, що з 2027 року у нас з’явиться «вікно можливостей»(!!!) для жаданого вступу! Адже з 2025 з 2027 рік в Євросоюзі головуватиме Литва, і вже зовсім скоро, в 2019 році литовські депутати нам пообіцяють, що Литва нам обов’язково допоможе зі вступом через 8-10 років. Обов’язково! І десь в році десь так 2030-му ми зможемо настійно постукати у двері Євросоюзу. Так що ви вірте, бо «Ще не вмерла України…»\nЦікаво, якщо б бунтівна молодь почула ці пророцтва, і головне – повірила б у їхню правдивість, щоб вона зробила? Питання… Може, популярність деяких одіозних особистостей все-таки не підскочила до небес, дозволивши їм п’ять років годувати нас завуальованою брехнею і обіцяти «покращення» – якщо не сьогодні, то вже завтра обов’язково. А що – он у нас скільки друзів, які прямо-таки мріють бачити нас в Євросоюзі. І неважливо, що всі ці обіцянки відбуваються на тлі поганих по відношенню до нас дій Угорщини, дивних поривів Чехії, загадкового мовчання Румунії, так і поляки – друзі ще ті, якщо чесно… І неважливо, що агресивну РФ раптом повернули в ПАРЄ, незважаючи на наші протести, фактично наплювавши на багаторічні зусилля постмайданних патріотів. І коли новий президент обурився «недолугістю» окопалися в ПАРЄ «дійсних виразників українських інтересів», йому відповіли «сам дурень» і заявили, що, здається, «до влади в Україні приходять дальтоніки, які плутають чорне і біле, і не вміють помічати очевидне…» А знаєте, – це і є найпростіша і домотканная правда! Хочеться щиро побажати Президенту і його команді взяти, так і помітити це «очевидне». А саме, той факт, що всі ці постмайданні роки наша колишня влада працювала, якщо за великим рахунком, то все-таки проти інтересів своєї країни. Адже очевидно ж, що війна на Донбасі вигідна, перш за все, Росії, і вона готова продовжити її хоч до другого Пришестя, але чому ми її не закінчуємо – якими-небудь військовими діями, а якщо не можемо, то політичними. Ах, теж не можемо або… в Україні вона теж стала комусь вигідною? Але ж гинуть люди! А ми уповаємо на санкції і на «Захід, який допоможе».\nТак, по-перше, Росії на санкції за великим рахунком, начхати, вона під ними, як і СРСР в свій час, проживе, і вигоду для себе отримає. А по-друге, Захід завжди буде діяти з урахуванням насамперед власних інтересів. Так що нерозуміння цих простих речей, їх ігнорування при формуванні стратегії державної політики – це саме що ні на є злочин проти власного народу і зраду інтересів країни. Так, у нас з’явився безвіз, і сформувалася армія, навіть з’явився томос – і що? Бог з ним, з безвізом – може, він хоч комусь виявиться корисний, але у випадку з поспіхом здобутим томосом – так Бог явно не з ним, та й не з нами, враховуючи внутрішньоцерковні пристрасті. Українська армія – це окрема проблема, якою вона повинна бути і чому повинна бути такою, теж питання. Розтиражований меседж про протистояння російській агресії – це або дурість, або провокація. Адже очевидно, що якщо (не дай Бог!) трапиться саме російська агресія як така (що передбачає масований удар наземних моторизованих, бронетанкових і повітряних сил з одночасної висадкою десантних дивізій в потрібних точках), то хочеться отримати відповідь на просте запитання: а на скільки часу вистачить ресурсів і потужності української армії, щоб відбити цей удар? Але якщо подібної агресії не передбачається, а під агресією розуміється (за замовчуванням і навіть взаємною згодою сторін) позиційне протистояння з періодичними обстрілами – то так, наша армія має всі шанси бути ефективною. Так, цей стан можна назвати війною. Але ж можна і не називати. І не дивно, що в законі про реінтеграцію Донбасу і Криму весь понятійний ряд двоїться і мерехтить – а це означає, що перед нами все ж брехня і маніпуляція на догоду якимось зовсім вже не українським інтересам. Давайте не будемо говорити про війну з агресором, давайте не розривати відносини з агресором, давайте торгувати і співпрацювати з агресором – це взагалі як? А ось так! Адже це хитра, підла, завуальована, але за великим рахунком – зрада, як інтересів, так і ідеалів. В Україні так вже було, і не раз – варто хоча б згадати нашого генія Тараса Шевченка. Пам’ятаєте, як у поемі «Сон» поета хвилювала не стільки тупа, зла сила гніту і безправ’я, скільки витончене, підле і підступне маніпулювання на догоду своїм шкурним інтересам – все той же псевдопатріотизм, який і зараз активно цвіте і пахне. «А той тихий та тверезий, богобоязливий…» – нічого не нагадує?\nТа отечество так любити,\nКров, як воду, точить!..» – теж ніяких асоціацій?\nЗначить, дійсно, –\nДумаю, що можна залишити за дужками – є він чи немає – це справа така. Але ось псевдопатріотизм, що вже який рік культивований і впроваджується у свідомість людей, поряд з перманентною зрадою за дужками залишати ніяк не можна. Адже нам все-таки треба думати про майбутнє, а значить – потрібна правда, як вона була потрібна в усі часи. Сьогодні вона особливо потрібна, необхідно лише зіштовхнути в болото накопичену купу брехливих намірів, провокаційних обіцянок і шкідливих для майбутнього країни вчинків. Дуже вже хочеться повторити слідом за легендарними козаками з «Пропалої грамоти»: «Тяжке, стерво. Було…» І навіть фраза якоїсь інфернальной сутності «Зате як булькнуло» теж доречна у загальній карнавалізації українського політикуму. А що? Така специфіка моменту, вічне і тимчасове, «Чаю воскресіння мертвих і жизні майбутнього віку…» поряд з курсом долара і оплатою за все той же газ…\n08 Липня 2019 12:41


BioTech (USA) Crea Zero 320 грам купити багатокомпонентний креатин в Києві та Україні, ціна, склад, відгуки, опис - спортивне харчування waysport.ua\nBioTech (USA) Crea Zero 320 грам\nBioTech (USA) Crea Zero – комплексна порошкова добавка креатину, мінералів, вітаміну В6. Надає енергії, знімає стомлюваність, сприяє спалюванню жиру. Добре засвоюється, не містить цукру, підходить для інтенсивного тренування.\nОпис BioTech (USA) Crea Zero 320 грам\nBioTech (USA) Crea Zero - суха вітамінізована добавка комплексного креатину з підсолоджувачем. Містить 15 активних інгредієнтів, у тому числі креатинову матрицю, жироспалювачі (метаболічну суміш), вуглеводи для підвищення енергетичного запасу (мальтодекстрин та сукралозу), речовини для відновлення молекул АТФ - головного джерела внутрішньоклітинної енергії, L-аргінін альфа-кетоглу (для пампінг-ефекту), вітамін В6 та мінерали.\nКреатиновий комплекс включає:\nмоногідрат креатину (мікронізований для кращого засвоєння);\nзабуферений моногідрат креатину;\nДобавка має приємний апельсиновий смак, швидко відновлює енергетичний запас, підвищує працездатність, захищає організм від дії вільних радикалів та дозволяє збільшити інтенсивність тренувань.\nПереваги BioTech (USA) Crea Zero:\nвідновлює молекули АТФ;\nдозволяє збільшити інтенсивність тренування;\nпідходить у тому числі для силових тренувань та важкої атлетики;\nСклад 1 порції (8 г) BioTech (USA) Crea Zero:\nКомплекс креатину – 6000 мг\n- із вмістом креатину – 5000 мг:\nмікронізований моногідрат креатину;\nзабуферений моногідрат креатину – 1500 мг;\nцитрат креатину – 1000 мг;\nCreaArg HCl – 500 мг;\nСуміш для вторинної переробки енергії:\nцитрат кальцію малат;\nмагнієві солі лимонної кислоти;\nЕнергетична суміш АТФ:\nвітамін B6 – 0,3 мг;\nПорцію добавки (8 г) змішати із 300 мл води, приймати за 15 хвилин до тренування.\nХарактеристики BioTech (USA) Crea Zero 320 грам\nАртикул #15 912\nФотографії BioTech (USA) Crea Zero 320 грам