18.4. Зміни у культурному житті. Церква в незалежній Україні - Історія України - - Електронна бібліотека\n18.4. Зміни у культурному житті. Церква в незалежній Україні\nВ часи перебудови все радянське суспільство зробило певні кроки в своєму культурному та ідеологічному розвитку, що підготувало передумови для подальшого поступу. Відбувався процес наростання гласності, що сприяло подальшій демократизації, плюралізму ідеологічних і мистецьких позицій, відходу від тієї єдиної державної ідеології, яка зумовлювала однозначність оцінок суспільних явищ, духовної спадщини та відображення художньо-мистецькими засобами світу. Культурний процес у другій половині 80-х років впливав на процеси суспільно-політичного життя, змушуючи людей замислитися над питаннями його моральності, гуманності та відповідності загальнолюдським цінностям. До суспільно-політичних процесів долучилися творчі спілки України, які обговорювали гострі питання сучасності, вивчали деформаційні явища минулого, історію українського народу, його традиції та обряди, що фальсифікувалися або замовчувалися раніше. Піднімалися питання щодо національно-мовного статусу республіки та її русифікації У 1989 р. утворюється Товариство української мови імені Т. Г. Шевченка, яке в жовтні 1991 р. отримало назву Всеукраїнське товариство «Просвіта» імені Т.Шевченка. В кінці 80 — на початку 90-х років ліквідовуються деформації у національно-мовному житті, зростає мережа українських шкіл, навчальних закладів для національних меншостей. Збільшується випуск українських газет, книг, передач на радіо і по телебаченню та ін. Тенденції модернізації виявлялися в усіх сферах культури і науки.\nУтвердження незалежності мало сприяти продовженню та удосконаленню цих процесів. В суверенній державі національно-духовне відродження було можливе лише на основі радикальної демократизації всього культурного процесу з урахуванням національного складу населення, різноманітності регіонально-політичних та регіонально-культур-них особливостей, релігійної неоднорідності. У вирішенні всіх завдань нового етапу культурного розвитку в Україні провідну роль мало відігравати подальше реформування системи народної освіти, що завжди була однією із основних ланок духовного життя суспільства. Вона потребувала подальшого вдосконалення.\nВже з 1991/92 навчального року, відповідно до вимог Закону «Про освіту» (1991 p.), починається урізноманітнення форм шкільної освіти, що враховувало інтереси, нахили, здібності дітей. В Україні розширюється мережа закладів з поглибленим вивченням певних дисциплін, відкривається все більше ліцеїв, коледжів, гімназій, в яких поряд з вивченням загальноосвітніх предметів в об´ємі середньої школи вирішувалися й інші завдання.\nУ 1992/93 навчальному році в Україні працювало 4,3 тис. національних шкіл, 179 гімназій, 130 ліцеїв, 11 авторських шкіл, 5 коледжів, 17 приватних шкіл, в яких за національними програмами навчалося понад 150 тис. учнів. Однак в умовах погіршення життєвого рівня більшості населення нові типи шкіл, в основному платні, були доступні лише для багатих громадян, і в кінцевому результаті загальна маса підростаючого покоління від цих перетворень не отримала значного поліпшення знань і виховання.\nДещо покращився рівень знань певної частини учнів в результаті відмови від догматичної однаковості навчальних програм, підручників та методик. Це сприяло творчим пошукам педагогів, розкриттю їх здібностей і талантів, урізноманітнювало навчально-виховний процес. Були здійснені помітні кроки в гуманізації науки та освіти.\nНамітилися значні зрушення в реалізації державного статусу української мови. У 1993 р. в перші класи українських шкіл прийшло 66% дітей. Зросла кількість учнів нацменшостей, які навчалися рідною мовою: у 1992/93 навчальному році 25,3 тис. дітей навчалося румунською мовою, 18,8 тис. — угорською, 6,4 тис. — молдавською, 0,6 — польською, 0,3 тис, — кримськотатарською.\nЗагалом же освіта в незалежній Україні знаходилася у стані занепаду. Економічна криза, масове безробіття і зубожіння населення не давали можливості забезпечити потреби народної освіти. До кінця 1997 р. учителі нерегулярно отримували зарплату, яка до того ж була мізерною. Учительство виявилося однією із найменш захищених верств населення і тому час від часу вдається до страйків та демонстрацій. У 2003 р. заробітна плату учителям підвищили майже на 30%, однак вона була все ще далека від мінімального споживчого кошика.\nЗроблені також перші суттєві кроки на шляху перебудови вищої і середньої спеціальної освіти: реорганізується структура з метою наближення її до нинішньої практики суспільного та соціально-економічного життя, скорочуються масштаби підготовки спеціалістів через заочну та вечірні форми навчання. Поряд з державними створюються навчальні заклади, які базуються на інших формах власності, — регіональні, приватні. Введена контрактна (платна) система навчання. Однак останнє розширює можливості для отримання вищої освіти вихідцям із забезпечених сімей, а для навчання молоді із малозабезпечених родин вони значно звузились. А це ослабляє інтелектуальний потенціал українського народу.\nЗростає мережа нових, необхідних для соціально-економічного розвитку держави вищих і середніх спеціальних закладів: відновила діяльність Києво-Могилянська академія, відкрилася у Києві національна академія управління, у Донецьку і Сумах — фінансові академії і т.д. В Україні розгортається робота по акредитації вузів, перетворення частини їх на університети, переходу їх на українську мову навчання. Запроваджено вступні екзамени з української мови. Однак через економічні негаразди в державі звужується фінансування вищих навчальних закладів, в 1,5-2 рази збільшено навантаження на викладачів вузів при зменшенні зарплати та стипендій студентам. Матеріальне забезпечення викладачів українських вузів є найгіршим у світі. Щодалі більше це негативно впливає на кадровий склад вузів. На середину 90-х років видатки на підтримку одного спеціаліста у вузах розвинутих країн у 5-6 разів більші, ніж в Україні. І все ж з кінця XX ст. становище почало трохи покращуватися: введено досить прийнятну наукову пенсію, а в 2002-2003 роках більш ніж на 30% зросла заробітна плата.\nСкладним залишається становище української науки. У доперебудовні часи відомчі інтереси, бюрократизація дещо загальмували науковий прогрес. У 80-х роках згубно впливало на стан науки захоплення багатьох наукових закладів лише прикладними дослідженнями. І все ж українська наука, крім гуманітарних її галузей, розвивалася загалом динамічно, на рівні світових досягнень. Серед наукових закладів України провідним центром і в роки незалежності залишилася Академія наук, яка в 1994 р. була проголошена національною (НАН України). Однак і тут відчувалася недооцінка фундаментальних досліджень. До того ж понад 90% нових технологічних розробок не впроваджувалися у виробництво.\nУ науковій сфері в цілому по Україні великі труднощі створюють низький рівень її фінансування, криза виробництва і мізерний попит підприємств на наукові розробки. Це спричинило недостатнє матеріально-технічне і кадрове забезпечення наукових закладів, в які майже не надходять сучасні прилади та обчислювальна техніка. Окремі інститути втратили 50-60% своїх працівників, які виїхали за кордон або перейшли в інші сфери діяльності. Вже в 1994 р. було відомо, що в західні країни з України виїхало до ЗО тис. учених, переважно з природничих та прикладних наук. Внаслідок падіння престижу наукової праці спостерігається зниження професіоналізму вчених, небажання молоді вступати до аспірантури і відсутність там конкурсу. Такий стан не дає надії на швидкий вихід України з кризи, хоча немало вчених працюють у цьому напрямку.\nВ середині 90-х років поступово змінюється ставлення до фундаментальних досліджень в інститутах НАН України, розвиваються її зв´язки з деякими закордонними науковими установами. У 1996-1997 pp., після створення в структурі уряду України спеціального міністерства в справах науки на чолі з академіком В.Семиноженком, діяльність багатьох наукових закладів активізується. Динамічніше розвиваються гуманітарні науки, створюються нові інститути, нові напрями досліджень. Зокрема, засновано інститут української мови, інститут сходознавства імені А. Кримського, інститут світової економіки і міжнародних відносин, інститут соціологічних досліджень та ін., переважно в складі НАН. У 2001-2003 pp. відбувається певне зростання фінансування наукових досліджень, нових розробок в космічній галузі та ін.\nРозгорнута робота щодо написання фундаментальних праць з історії України, історії української культури, зміцнюються зв´язки наукових закладів гуманітарного напряму з діаспорою, яка частково повернулася на історичну батьківщину і включилася в державне та культурне будівництво (В. Гаврилишин, Б. Кравченко, Й. Пріцак, Т. Гунчакта ін.). Активізувалася робота наукових інститутів під керівництвом академіків І. Кураса та В. Смолія.\nПо-новому запрацювала Всеукраїнська атестаційна комісія (ВАК) України, створена національна система атестації наукових кадрів. Отже, з´явилися перші ознаки виходу української науки з глибокої кризи.\nВ умовах національного духовного відродження, відмови від єдиної державної ідеології в суспільному житті відбувалося оновлення української літератури та мистецтва. На початку 90-х років більшість митців відмовилася від визнання в художній творчості методу соціалістичного реалізму як єдиного, що має право на існування. Утверджується плюралізм, розмаїте відтворення світу, тому числі і засобами авангардного мистецтва. Відбувається переоцінка суспільних ідеалів та історичних явищ. Політизація суспільства в другій половині 80-х років втягла літераторів та митців у бурхливий круговорот національно-визвольних процесів. Це продовжувалося і в 90-х. Прозаїки-романтики і поети-лірики ставали палкими політиками, які боролися за ідеали української державності та реформування суспільства. І тому в цей період центральне місце належить публіцистиці. Слід відзначити наповнену високим громадянсько-політичним змістом творчість О. Гончара, М. Вінграновського, І. Драча, І. Дзюби, Л. Костенко, Р. Лубківського, П. Мовчана, Б. Олійника, С Плачинди, Д. Павличка, В. Яворівського та ін. Широко розгорнув публікації з призабутої спадщини академік М. Жулинський. Однак негативно впливає на творчість літераторів розкол їх національної організації у 2003 р.\nКінець 80 — початок 90-х років характеризувався проведенням заходів, спрямованих на підвищення творчої активності інтелігенції, посилення її ролі в державотворчому процесі. Це урочистості з приводу визначних ювілеїв вчених, літераторів, митців (М. Грушевського, Б. Хмельницького, І. Мазепи, Л. Українки, Т. Шевченка, Б. Лепкого та ін.), форуми інтелігенції України (1991 p.), українців світу (1992, 2001 pp.), фестивалі сучасної української пісні «Червона рута» та ін. Посилюється вплив творчості художніх колективів української діаспори, яка органічно вливається в систему українських національних духовних цінностей. Безперечно, визначальне місце посідає творчість митців «материкової» України, однак цінності діаспори в умовах незалежності і національно-культурного відродження викликають значний інтерес. Видаються твори В. Барка, І. Багряного, У. Самчука та ін., проводяться виставки майстрів образотворчого мистецтва у найбільших бібліотеках України — імені В. Вернадського, НАН України у Києві, імені Короленка у Харкові та ін., відкриваються зали зарубіжної україністики. Надзвичайну популярність здобула «Енциклопедія українознавства» В. Кубійовича.\nПоступово повертаються в Україну культурні цінності, які з тих чи інших причин опинилися за кордоном. Створена і активно діє відповідна національна Комісія при Кабінеті Міністрів України, її зусиллями була повернута частина архіву О. Довженка з Росії, архіви В. Барка та окремі праці української художниці Л. Морозової із США, частина мистецьких творів художника М.Андрієнка тощо. Однак багато скарбів української культури та її історичних пам´яток — козацькі клейноди, скіфське золото та ін. — все ще знаходиться поза межами держави.\nПозитивні процеси відбуваються в народному мистецтві. Відроджується інтерес до українських вишиванок, рушників, килимарства, ху-дожніх виробів та гончарства. Але особливу зацікавленість викликає розвиток писанкарства, яке переслідувалося за радянських часів і збереглося лише в Прикарпатті та окремих селах Східної України. Здобутки у цій сфері народної творчості були відзначені на міжнародній науково-практичній конференції «Писанки — символ України» (2001 p.).\nСуперечливі, а часом і тривожні процеси відбуваються у сфері періодичної преси та книговидавництва. В першій половині 90-х років в Україні з´явилася величезна кількість нових газет та журналів. У 1994 р. зареєстровано 892 періодичних видання загальнодержавного характеру і 2015 — місцевого. Однак їх тираж швидко падає (за 1995 р. — у 8 разів). Це пов´язано з обвальним падінням доходів населення та подорожчанням друкованої продукції.\nРізко зменшується кількість українських органів преси — з 1992 по 1994 р. з 60 до 27%. Водночас російськомовних газет стало вдвічі більше. Відбувається комерціалізація преси, падає її інтелектуальний і професійний рівень. Але найбільш катастрофічним був стан книгодрукування, де у зв´язку із надзвичайно високими цінами в десять разів зменшилися тиражі видань. Дедалі менше видається книг мовою корінного населення. Тобто відбулася повальна русифікація та американізація книжкового ринку. У 1993 р. із загальної кількості книг майже 94% видано російською і лише 6% — українською. При цьому серед російськомовних видань переважають не твори класичної художньої літератури, а розважальне «чтиво».\nСтворене у 1994 р. міністерство в справах преси та інформації все ще діє недостатньо результативно, хоча вживаються заходи для зміцнення матеріально-технічної бази видавництв та телебачення. З великими труднощами відроджується кінематографія, яка майже втратила національний характер. В 90-х роках створено кілька фільмів, які здобули визнання не лише в Україні, а й за кордоном. Зокрема, у 1990 р. вперше в історії українського кіно фільм «Лебедине озеро. Зона» одержав нагороди найпрестижнішого кінофестивалю в Каннах. Однак порівняно з радянськими часами кіностудії випускають набагато менше фільмів. На телеекранах переважно пропагується насильство та порнографія.\nРозвиток театрального мистецтва значною мірою пов´язаний з новаторського діяльністю режисерів. Це такі видатні діячі як і. Борик, Р.Віктюк, С. Донченко, С. Моисеев, В. Петров та В. Шарварко. Світову славу здобули постановки Р.Віктюка. Попри всі труднощі розвивається пісенна творчість, хоча і тут комерціалізація та економічна криза значно ускладнюють ситуацію. Плідно працює велика група композиторів та співаків, досвідчених і молодих, які демонструють свої досягнення не лише на фестивалях і концертах, а й по телебаченню та радіо. Це композитори О. Білаш, І. Карабиць, В. Морозов, виконавці О. Білозір, І. Бобул, Р. Кириченко. П. Дворський, В. Шпортько, С. Ротару, В. Зіикевич, П. Зібров, В. Білоножко, Л. Сандулеса та багато інших майстрів класичного і естрадного мистецтва.\nЗначні зрушення помітні і в культурному житті національних меншин України. Розвивається система національних шкіл, бібліотек, преси, радіо і телебачення, театрів та творчих колективів. Налагоджується підготовка кадрів національної інтелігенції, створено низку культурно-освітніх товариств. Зокрема, лише товариство єврейської культури об´єднує нині 36 єврейських організацій у 75 містах України.\nВідродження духовності українського народу значною мірою пов´я-зане з відродженням релігії і церкви, досягненням реальної свободи совісті. У 1991 р. в Україні діяли три організації християнських церков: Українська православна церква (УПЦ), підпорядкована Московському патріархату на правах так званої автономії, Українська греко-католицька церква (УГКЦ) з центром у Львові та Українська автокефальна пра-вославна церква (УАПЦ), яка визнавала верховним ієрархом митрополита Мстислава (Скрипника), резиденція якого знаходилася в США. За УПЦ, яку очолював митрополит Філарет (Денисенко), виступали владні структури на сході і півдні України, УАПЦ підтримувала частина інтелігенції та населення Наддніпрянщини, УГКЦ — більшість населення і місцева влада Галичини. Уряд України та деякі депутати Верховної Ради в 1991-1992 pp. намагалися домогтися згоди Московського патріарха Алексія II на перетворення УПЦ Московського патріархату в Українську автокефальну церкву. У відповідь він позбавив Філарета сану і поставив на його місце Володимира (Сабодана), митрополита Ростовського. Однак у червні 1992 р. за ініціативи Філарета створюється Українська православна церква — Київський патріархат (УПЦ-КП). Відбувся масовий перехід священиків УПЦ-МП в УПЦ-КП на Волині та Київщині. Після тривалої боротьби та реорганізацій, з приходом Л.Кучми на посаду Президента, урядові кола України надають певну підтримку УПЦ-КП. Одночасно урядова політика спрямовується проти розширення впливу УГКЦ. В цілому в Україні у 1988-1992 pp. між конфесіями велася непримиренна боротьба за приміщення церков і церковне майно. Особливо гострим було протистояння віруючих УГКЦ і РПЦ. Уніати захоплювали храми РПЦ, виганяли священнослужителів та віруючих, вдавалися навіть до терору. Мали місце масштабні міжконфесійні конфлікти не лише в Галичині, а й на Київщині та Вінниччині між УАПЦ і РПЦ. В результаті РПЦ майже витіснили із Західної України і ослабли її позиції на Правобережжі.\nЦим скористалися і значно активізували свою діяльність секти євангелістів, баптистів, РУН-віри, сатаністів, а також кришнаїзм та буддизм. Восени 1993 р. секта «Білого братства», більшість членів якої прибула з Росії, навіть спробували захопити Софіївський собор у Києві. Поряд з цією реакційною організацією були створені ще кілька агресивних, антигуманних сект. І хоча українське законодавство забороняє діяльність іноземних місіонерів на території держави, однак багато з них закуповували ефірний час на радіо і телебаченні і пропагували свої ідеї.\nПопри всі труднощі, чвари та посягання іноземних держав на українські церковні конфесії, законодавство України в церковній сфері відзначається демократичністю і толерантністю, і це сприяє поступовому релігійному замиренню в державі. У 1996-1997 pp. уже не було серйозних конфліктів між конфесіями навіть на рівні невеликих парафій. Вплив церкви в українському суспільстві посилюється. У 1995 р. найбільшим авторитетом користувалася УПЦ-МП, яка охоплювала 6132 релігійні громади. УПЦ-КП поширює свій вплив на 1753 парафії, УАПЦ — 616, УГКЦ — 3032, римсько-католицька церква — 651, союз євангельських християн — 1420, а «п´ятидесятники» —- на 680 парафій.\nВ 90-х роках зростає не лише кількість віруючих і їх громад, а й конфесій. Наприкінці 1994 р. в республіці нараховувалося 64 різних конфесії, що майже вдвоє перевищувало їх кількість у 1991 р. Розвиток численних релігійних течій надає населенню можливість вільного вибору духовних ідеалів. Однак у 1996-1997 pp. посилюються православні конфесії. В умовах демократизму незалежної України релігійне життя значно активізувалося. Водночас внаслідок глибокого розколу в православ’ї та існування в ньому кількох течій виникло небезпечне для української церкви протистояння. Політична ситуація диктує необхідність об´єднання православних конфесій в єдине ціле та створення єдиної національної церкви.\nНова незалежна Українська держава у 2001 р. відсвяткувала своє перше десятиріччя. Ступивши на шлях реформ у середині 80-х років, український народ у 1991 р. здобув державну незалежність. Відбувся новий етап українського національного відродження, і в Україні розгорнувся державотворчий процес. Однак народ виявився недостатньо підготовленим до цього. Оновлення соціально-економічного, суспільно-політичного та культурного життя в Україні відбувається з великими труднощами: відчувається консерватизм, брак компетентності. Бажаних результатів не досягнуто, хоча початок XXI ст. позначився деяким зростанням економіки та культури. Замість виходу з кризи у 80-х роках стався економічний обвал. Господарство, особливо сільське, перебуває в кризовому стані, суспільно-політичне життя характеризується гострою боротьбою між гілками влади, а також між різними політичними силами. Відчувається відсутність єдності в суспільстві, його недостатня зрілість. З великими труднощами здійснюється відродження в галузі духовного життя, культурного розвитку, яке більше схоже на занепад. Україна потребує глибоких реформ, стимулювання державотворчих процесів, нових людей у керівництві, спроможних побороти корупцію, викликати довіру і нове морально-політичне піднесення в суспільстві. Необхідна єдність всіх політичних сил і партій, щоб Україна стала розвинутою європейською державою.


Новини – Сторінка 50 – Юридичний факультет\nНовини (сторінка 50)\n15.08.2017 | 18:26\nЗ 31 липня до 07серпня на юридичному факультеті Львівського національного\nуніверситету імені Івана Франка локальним осередком ELSA у Львові було проведено\nпершу міжнародну Літню правову школу з наркополітики (Summer ELSA\nLawSchoolonDrugsPolicy). Учасниками якої були представники більше, ніж дванадцяти\nОсобливістю правової школи була сильна академічна програма, на якій учасники\nотримали можливість прослухати лекції від викладачів Львівського національного\nуніверситету імені Івана Франка, Українського Католицького університету, представників\nпровідних юридичних компаній та інших організацій.\nЛекторами висвітлювався взаємозв’язок між наркополітикою держави та правами\n09.08.2017 | 11:00\nВийшов друком посібник ІТ ПРАВО, підготовлений колективом кафедри інтелектуальної власності, інформаційного та корпоративного права юридичного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка.\nЗміст видання буде корисним усім, хто цікавиться питаннями правового регулювання інформаційних технологій: студентам, аспірантам, викладачам, практикам...\n09.08.2017 | 10:50\nДо уваги вступників – магістрів!\nКафедра інтелектуальної власності, інформаційного та корпоративного права інформує про дві кафедральні спеціалізації для МАГІСТРІВ /Магістерські програми/:\n1) Спеціалізація «Інтелектуальна власність».\n2) Спеціалізація «Корпоративне право».\nВ межах цих спеціалізацій викладатимуться наступні навчальні спецкурси:\n1) Спеціалізація «Інтелектуальна власність»:\nДоговірні зобов’язання у сфері інтелектуального права: д.ю.н., проф. Яворська О.С.;\nПравова охорона інтелектуальної власності у мережі Інтернет: к.ю.н., доц. Тарасенко Л.Л.;\nПатентне право: к.ю.н., доц. Тарасенко Л.Л.;\nАвторське право та суміжні права: д.ю.н., проф. Яворська О.С.;\nПраво інтелектуальної власності на комерційні позначення: к.ю.н., доц. Мартин В.М.;\nОподаткування, митне оформлення об’єктів інтелектуальної власності...\n08.08.2017 | 18:50\nЗ 1 по 6 серпня цього року на базі юридичного факультету відбувалася літня школа за участю 35 представників із 15 країн Європи. До участі у школі в якості лектора був запрошений доцент кафедри основ права України В.В. Гончаров, котрий представив лекцію на тему “Why are we not winning the War on Drugs?”. В лекції було висвітлено основні проблеми сучасної політики в галузі обігу наркотичних засобів й проаналізовано негативний і позитивний досвід зарубіжних країн у боротьбі з ними.\nВашій увазі пропонуються результати вступних випробувань за ОС Бакалавр на базі молодшого спеціаліста за напрямом «Правознавство».\nРішенням Приймальної комісії ЛНУ ім. І.Фрнака встановлено поріг у 10 балів для допуску до участі у конкурсі.


Сосиски і гамбургери можуть викликати рак | Новини на Gazeta.ua\nСосиски і гамбургери можуть викликати рак\nВівторок, 10 липня 2007 11:28\nПоширений харчовий фарбник, який додають в сосиски і гарбургери, може призводити до виникнення раку. Про це повідомило Європейське агентство з продовольчої безпеки (ЄАПБ).\nШтаб-квартира Агентства знаходиться в італійському місті Парма. Там і повідомили назву фарбника: Red 2G, на продуктових упаковках він позначається як E 128.\nТести, проведені на тваринах, показали, що після попадання в організм Red 2G перетвориться в анілін. Ця речовина може викликати рак тварин і людини, а також породжувати генетичні зміни в клітках організму.\nНаукова рада ЄАПБ анулювала норми, що існували до цих пір і визначали безпечну концентрацію Red 2G в продуктах харчування. При цьому агентство утрималося від заклику до повної заборони цієї речовини в харчовій промисловості.\nАгентство ознайомило з своїми висновками Європейську комісію. За словами експертів, питання про заборону Red 2G вирішуватиме Єврокомісія, а також національні уряди країн, повідомляє NEWSru.\nЗараз ви читаєте новину «Сосиски і гамбургери можуть викликати рак». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua


Міністерство енергетики та вугільної промисловості України :: Екологічний стан в зоні спостереження ВП ЗАЕС за жовтень 2017 року\nМіненерговугілля ПЕК України Галузі Ядерна енергетика Новини галузі Екологічний стан в зоні спостереження ВП ЗАЕС за жовтень 2017 року\nЕкологічний стан в зоні спостереження ВП ЗАЕС за жовтень 2017 року\nУ жовтні 2017року еколого-хімічною лабораторією служби охорони навколишнього середовища ВП ЗАЕС виконано 330 хімічних аналізу проб води ставка-охолоджувача та Каховського водосховища в контрольних точках відбору проб.\n3. Температура води в контрольних точках при скиданні продувних вод зі ставка-охолоджувача в Каховське водосховище не перевищує допустиму (не більше 30° С у порівнянні з природною температурою Каховського водосховища).\n4. Хімічний склад води, що скидається зі ставка-охолоджувача майже повністю ідентичний складу води Каховського водосховища. Продування забезпечує стабільний хімічний склад води ставка-охолоджувача ВП ЗАЕС і при скиданні в Каховське водосховище задовольняє вимогам до якості води, що пред'являється до води водойм рибогосподарського призначення.\n5. Хімічний контроль, який був проведений в жовтні 2017р. дозволив встановити, що в скидання продувних вод в Каховське водосховище не робить негативного впливу на зміну хімічного складу і якості води прилеглої акваторії Каховського водосховища.\nДовідка: радіаційний фон в районі розміщення Запорізької атомної електростанції відповідає природним значенням і на 14 листопада становить 8 - 12 мкР/год. Надходження радіоактивних речовин у навколишнє середовище не перевищують встановлених допустимих значень.


Серце дворянина - По холодному сліду - Козацький міф - Історія та націєтворення в епоху імперій - Історія українського козацтва з початку XVI до початку XIX століття та історія відкриття, публікації і досліджень самої «Історії русів» — ілюструють зв’язок між історією, міфом і націєтворенням від наполеонівських часів до наших днів - Сергій Плохій\nПо холодному сліду\nФ. Гуменюк «Наливайко» (1991)\nСьомого травня 1861 року під церкву Різдва на Подолі почали сходитися люди — спершу кількадесят, потім кількасот, а потім зібрався велелюдний натовп у кілька тисяч осіб. Здебільшого це були студенти Київського університету і місцевих гімназій. Усі вони прийшли попрощатися з Тарасом Шевченком, який помер два місяці тому в Петербурзі. Київ був лише зупинкою на довгому шляху траурної процесії зі столиці імперії в містечко Канів, де на дніпровському пагорбі поховають колишнього кріпака, а тепер національного поета Шевченка. Труну з його прахом перевезли поїздом у Москву, а звідти кіньми в Київ. З Києва у Канів труну повезуть Дніпром. У всіх великих містах, через які проходила процесія, активісти місцевих українських організацій проводили церковні служби і церемонії прощання, в яких візьмуть участь тисячі людей.\nПохоронна процесія поставила імперську владу перед дилемою. Начальство не втручалося у хід подій на території Росії (в Орлі, наприклад, у церемонії прощання з поетом взяли участь не лише духовні особи, місцева інтелігенція та учні шкіл, а й військовий оркестр), але в Україні ситуація загрожувала вийти з-під контролю. Боячись, що прощання з поетом перетвориться на велику маніфестацію і українофіли виступатимуть з підривними промовами, київський генерал-губернатор заборонив траурну ходу в центрі міста. Кияни зустріли процесію на лівому березі Дніпра, випрягли коней і самі покотили труну з прахом поета на пором і в церкву на Подолі. Генерал-губернатор заборонив промови в церкві, але не міг нічого вдіяти з молодими людьми, які зверталися до кількатисячної процесії дорогою з церкви на берег, де чекав корабель.\nОдну з найяскравіших промов виголосив студент Київського університету на ім’я Михайло Драгоманов. Він побачив, що якась дівчина поклала в церкві на труну Шевченка терновий вінок, забіг уперед процесії, змостив з кількох цеглин імпровізовану кафедру і звернувся до натовпу. Драгоманов сказав, що «кождий, хто йде служити народу, тим самим надіва на себе терновий вінець», і під кінець бажав, «щоб наші громадяни наперед дійсно шанували своїх великих людей та не давали їх на муки, поки вони живі». Ці слова справили сильне враження, і Драгоманова з кількома іншими промовцями згодом попросили підготувати текст для публікації. Цей жест був для молодого Драгоманова визнанням — доти українофіли, послідовники Шевченка, вважали його «космополітом». Коли Драгоманов несподівано з’явився у церкві, один чоловік сказав: «Ти чого сюди зайшов? Тут тобі не місце!» Всі знали, що він не поділяє антипольських настроїв українофілів та ідеалізованих поглядів на селянство.\nМихайло Драгоманов лишився у церкві. Наступне десятиліття зробило його одним з лідерів українського національного руху в Російській імперії і найвидатнішим політичним мислителем українства. Драгоманов народився 1841 року в родині зі старшинським корінням. Він закінчив Київський університет і обійняв згодом посаду професора стародавньої історії. 1875 року його усунули з посади за активну участь в українському русі. Драгоманов емігрував у Західну Європу і оселився в Женеві, там він заснував перший український політичний журнал і заклав основу українського соціалістичного руху. Через свої публікації і особисті зв’язки Драгоманов долучився також до формування українського руху в австрійській Галичині та вплинув на покоління українських активістів в обох імперіях. Усе життя Драгоманов захоплювався Шевченком. Він був дуже уважним читачем його творів і вважав, що Шевченкова історична візія виростає з «Історії русів».\nПерший екскурс Драгоманова в історіографію загадкової пам’ятки припав на часи, коли в дискусіях про суть і значення «Історії русів» почало домінувати питання авторства. Чи справді її автором був архієпископ Кониський, як вважали Рилєєв, Пушкін, Гоголь, Шевченко та багато інших дослідників та читачів? А як не він, то хто? Активні пошуки автора «Історії русів» почалися ще в 1860-х роках і тривали впродовж усього XX століття. Один за одним з’являлися нові претенденти на авторство, кожне наступне покоління учених заперечувало ці кандидатури і пропонувало свіжі варіанти.\nАвторство «Історії русів» становило для Драгоманова не просто академічний інтерес, він пов’язував його з ширшими питаннями, зокрема з ідеологічними витоками загадкового тексту. З’ясування особи автора мало виразний політичний вимір, зважаючи на те, наскільки Драгоманов пов’язував «Історію русів» з творами Тараса Шевченка. Драгоманов не знав, хто написав цей текст, але був упевнений, що знає, хто його не міг написати. Вперше на цю тему він висловився у рецензії на книжку Івана Прижова «Малороссия (Южная Россия) в истории ее литературы с XI по XVIII век», надрукованій 1870 року в російському ліберальному журналі «Вестник Европы». Драгоманов писав, що Прижов «напрасно отдает последнему произведению первенство в южнорусской историографии, а во-вторых, что он напрасно оспаривает мнение г. Максимовича, ныне признанное всеми, что “История русов” писана не Конисским». Для цього твердження у Драгоманова були поважні причини. Його скепсис стосовно авторства Кониського спирався на консенсус, який виник між дослідниками в 1850-1860-х роках.\nПершим на вади «Історії русів» як історичного джерела вказав найбільший на той час авторитет російської історіографії Сергій Соловйов, професор Московського університету і автор багатотомної «Истории России». У1848-1849 роках він опублікував кількома порціями розлогу статтю «Очерк истории Малороссии до подчинения ее царю Алексею Михайловичу». Там він порівняв фрагменти «Історії русів» про ранню історію козацтва з іншими джерелами і назвав повідомлення анонімного автора «баснями». Інформація Кониського, що козацький гетьман XVI століття Дмитро Вишневецький допомагав московській армії в обороні Астрахані від турків 1577 року, не підтверджується російськими джерелами, доводив Соловйов, а повідомлення, що на Берестейській унії 1596 року був присутній єпископ чернігівський, безпідставне, адже Чернігів тоді належав Московії, а не Речі Посполитій.\nВикриття Соловйова шокували шанувальників «Історії русів», але для уважних дослідників сюрпризом не стали. Дмитро БантишКаменський дуже вибірково використовував дані «Історії русів», коли, готуючи до публікації друге видання «Истории Малой России» (1830), вперше ознайомився з цим текстом. У1834 році Ізмаїл Срезневський, перший публікатор уривків з «Історії русів», також назвав її повідомлення «баснями». Срезневський, сам автор літературних містифікацій, знав, про що говорить. Пантелеймон Куліш сумнівався в надійності трактату щонайменше з 1846 року, коли скаржився московському історику і філологу Михайлу Погодіну на рішення Бодянського опублікувати його: «Не розумію тільки, чому друкування історичних українських джерел почато від літопису Кониського, коли маємо джерела в строгішому смислі слова, себто історичні твори». Потенційні проблеми з авторством Кониського були очевидні вже для Олександра Пушкіна. 1836 року він звернув увагу на численні й детальні батальні сцени в рукописі, нібито написаному архієпископом. Він пояснював цю суперечність шляхетним походженням Кониського: «Видно, что сердцедворянина еще бьется в нем под иноческою рясою». Пушкінська ремарка виявилася пророчою, але в той час ніхто детальніше не цікавився питанням авторства.\nДостовірність повідомлень «Історії русів» викликала підозри ще з 1849 року, але перші сумніви в авторстві виникли тільки через п’ятнадцять років. Публікуючи 1846 року «Історію русів» під іменем Георгія Кониського, Бодянський спирався на усталену традицію, адже саме архієпископ фігурував на титульних сторінках списків, датованих початком XIX століття. Однак титульні сторінки суперечили передмові, з якої випливало, що Кониський був щонайбільше редактором цього тексту. Бодянського одноосібне авторство Кониського цілком влаштовувало, адже він мусив пройти з рукописом через вузькі ворота царської цензури, а ім’я могильовського архієпископа було одним з небагатьох його козирів. Першим відкрито засумнівався в ролі Кониського у створенні «Історії русів» Михайло Максимович, один з ранніх шанувальників цієї пам’ятки, саме він ознайомив з нею Пушкіна. В листах 1865 року до Михайла Юзефовича, голови Київської археографічної комісії, який виступав за обмеження сфери вжитку української мови в Російській імперії, Максимович висловлював скепсис, що Кониський справді був автором «Історії русів». Він вважав, що людина типу Кониського, добре обізнана з історією православної церкви і правових норм у Речі Посполитій, не допустила б стільки фактичних помилок і непорозумінь.\n«Достопамятный муж, — писав Максимович про Кониського, — знаком был хорошо с старинными актами, относящимися к истории церкви в Западной России, и обладал большою начитанностью польских исторических писателей: о том свидетельствуют нам — его книга “Prawa і wolnosci”, изданная 1767 года в Варшаве, и небольшое сочинение его об [Берестейской] унии, изданное в Чтениях». Куди подівся історичний і фактичний багаж Кониського, людини у цій сфері відомої і авторитетної? Його ерудиція не могла не проявитися в історії, яку він нібито написав, попри всю її тенденційність і дух. «Історія русів» не виказує обізнаності ні з тогочасними документами, ні з роботами польських істориків, ні з найважливішими малоросійськими літописами: все взято зі вторинних джерел, якщо не з чуток, і обіграно відповідно до авторських уподобань, без огляду на достовірність історичних фактів. Максимович вважав, що все це містифікація: «Мне сдается, что история руссов сочинена неизвестным для нас автором, укрывшим свое имя под двумя малороссийскими именитостями [Георгій Кониський і Григорій Пол етика], дабы сказать в предисловии, что прошедшая через эти “отличные умы история” — “кажется быть достоверною”!».\nНенадійність «Історії русів» як історичного джерела змусила Максимовича засумніватися в авторстві Кониського, але він і далі вважав, що цей літературний артефакт має велике культурне значення. Історичні факти перекручено саме тому, що це передусім літературний твір, доводив Максимович. Він писав Юзефовичу: «В этой знаменитой истории, весьма замечательной со стороны художественной, малороссийская козаччина XVI и XVII века представлена с тою же поэтически-своевольною перестройкою исторической действительности, с какою и Гоголь в своем Тарасе Бульбе, и Шевченко в своих Гайдамаках, изображали избранные ими эпохи. О дознании и соблюдении исторического факта у всех троих не было и заботы!». Максимович високо цінував «Історію русів» яко літературний твір і йшов услід за Пушкіним, на якого прямо покликався, питаючи Юзефовича: «Не напрасно ли помыкается его [автора] имя, за недостатки ее [“Історії русів”] со стороны фактической, и превозносится, за ее достоинства со стороны художественной, за которые сам Пушкин назвал Кониского — великим живописцем?».\nКоли 1870 року Михайло Драгоманов узявся захищати позицію Максимовича від закидів Прижова, мало хто в науковій спільноті вірив в авторство Кониського. Прижов тут був радше винятком. АлеДрагоманов не обмежився захистом Максимовича чи критикою «Історії русів» як історичного джерела. Він фактично запровадив новий підхід у вивченні вже дискредитованої історичної пам’ятки. Якщо Максимович цінував «Історію русів» за літературний стиль, то Драгоманов розглядав її як пам’ятку політичної думки і захоплювався політичним спрямуванням «Історії русів». Він писав: «На это произведение надо смотреть как на памфлет в пользу прав и вольностей русов, т. е. малороссиян, памфлет, местами чрезвычайно едкий и даже художественный (напр., там, где он изображает насилия, производимые солдатами, по словам которых, “куры, гуси, девки, молодицы, все наше, по праву воина и по приказу его благородия”), а не как на внешне фактическую историю, тогда он составит незаменимый памятник состояния просвещения и политических идей Малороссии в половине XVIII в.».\nДрагоманова приваблювали в «Історії русів» ті самі ідеї свободи, що надихали півстоліття тому Кондратія Рилєєва, але він розглядав ці ідеї як історик. Драгомановське безстороннє, академічне і загалом позитивне прочитання «Історії русів» не зустріло відгуку в атмосфері 1870-х років, наелектризованій в соціальному і національному плані. Його погляд заперечували з протилежних ідеологічних позицій і російські, і українські історики. Російську сторону уособлював учень Соловйова Геннадій Карпов, українську — ніхто інший як Микола Костомаров. Вони були ідеологічними опонентами і конкурентами: Карпов обстоював державницький підхід до історії Росії, а Костомаров — народницький. Головним полем їхньої битви були історія України: Карповзакидав, що Костомаров нібито ігнорує російські архіви і перебуває під шкідливим впливом таких ненадійних текстів, як «Історія русів». Костомаров справді робив завелику ставку на «Історію русів» у першому виданні монографії про Богдана Хмельницького, але у другому і третьому виданнях суттєво поправив текст, звільняючись від її упливів. На 1870 рік він ставився до «Історії русів» не менш критично за Карпова. Втім, недовіра до «Історії русів» не єдиний спільний момент між Карповим і Костомаровим: їм обом, хоч і з дуже різних причин, не подобався ідеологічний вектор цього твору.\nУ статті «Критический обзор разработки главных русских источников, до истории Малороссии относящихся» (1870), опублікованій невдовзі після рецензії Драгоманова на Прижова у «Вестнике Европы», Карпов не лише вказав на фактичні помилки і перекручення, яких не бракувало в «Історії русів», а й розкритикував ідеологічний фундамент цього твору. Він охарактеризував «Історію русів» як «фальшивую летопись» і писав: «Основная принадлежность таких летописей есть первое: внешний либерализм, проповеди гуманных идей; обвинение неприятных автору лиц и народов в деспотизме, необразованности, варварстве, наклонности к обману, трусости, глупости; — тем же, которых автор берет под свое покровительство, приписываются все противуположные этим приятные качества. Второе отличие: обилие в них анекдотов; простые, обыкновенные события украшаются фантазией. Необходимый для всего этого талант не всегда имеется у авторов фальшивых летописей, так что поэзия их рассказов и либеральные проповеди человеку с серьезным взглядом являются пошлыми, потому уже, что чересчур искусственны, но для необразованной массы они более доступны, чем серьезные исследования. К разряду таких летописей принадлежит История Русов, сочиненная при том человеком без таланта, вовсе не либеральным, но крайне озлобленным. [...] Пользовалась же она так долго незаслуженным авторитетом, вероятно, как от сочувствия общества к отрицательному направлению, так с другой стороны от крайнего невежества тех, среди которых был выпущен подобный памфлет».\nКарпов не просто хотів зруйнувати репутацію «Історії русів» як джерела, він різко критикував її літературні якості і емоційно заперечував ідеологічне забарвлення. Градус статті пояснюється тим, що Карпов був професійним істориком, ретельно працював з первинними архівними документами і обурювався, що багато людей так довго можуть вважати історичну містифікацію легітимним історичним джерелом. Інші мотиви Карпова пов’язані з ідеологією. Він вважав «Історію русів» ударом по російській нації і спробою поширити небезпечні ліберальні ідеї. Після польського повстання 1861 року і заборони україномовних видань у 1863-му російські націоналісти на зразок Михайла Каткова вели кампанію проти справжньої і уявної діяльності польських і українських активістів та російської радикальної і ліберальної інтелігенції. «Історія русів» здавалася Карпову рупором ідей, спільних для тих, хто, за його словами, виступав за«отрицательное направление» в російському політичному дискурсі.\nМикола Костомаров мав свої резони не любити цей твір. Для нього «Історія русів» була просто-на-просто шкідливим продуктом старшинського мислення. У статті «Из поездки в Батурин в 1878году», надрукованій через три роки після самої поїздки, Костомаров зазначив безпосередню причину свого незадоволення: популярність «Історії русів» у консервативних колах українських поміщиків. У Батурині, колишній гетьманській столиці, він зустрів дворянина на прізвище Великдан, український патріотизм якого виростав з «Історії русів». «По воззрениям господ,воспитавшихся на Конисском, — писав Костомаров, — весь казацкий порядок был идеально хорош, а всякое зло исходило от московских козней, несправедливости и суровости правительственных лиц великорусских. Взгляды, навеянные псевдоисториею Конисского, до сих пор еще в ходу у малороссийского дворянства, и предрассудки, посеянные ею, так вросли, что до сих пор все более добросовестные исследования и издания актов, долгое время остававшихся никому неведомыми, еще не могут рассеять раз усвоенных заблуждений: актов и исследований наших не читают, а Конисскому верят».\nУ пристрасних філіпіках Костомарова на адресу «Історії русів», так само як і в критиці Карпова, відображалися політичні і соціальні баталії 1870-х років. У їхніх статтях відчувається також розчарування професійних істориків міфологічним характером панівної історичної ідентичності. Костомарову, як і Карпову, не подобалася ідеалізація української минувшини і звичка винуватити в проблемах України Росію. Але на цьому їхня схожість закінчувалася. Якщо Карпову «Історія русів» не подобалася, як маніфестація лібералізму, то Костомаров бачив у ній корені дворянського консерватизму — ці політичні та ідеологічні табори змагалися між собою в Російській імперії 1870-1880-х років. Тут Костомаров був радий погодитися з давнім зауваженням Олександра Пушкіна про «сердце дворянина» автора «Історії русів». Костомаров писав про це: «Пушкин ошибся, поверив наравне с другими своего времени, что история руссов написана знаменитым белорусским архиепископом, но он понял и справедливо угадал, что она написана дворянином».\nВласне Костомаров висловив те, на що Пушкін тільки натякав. Принагідна ремарка поета про обізнаність анонімного автора з військовою справою набула у Костомарова виразних соціальних обертонів: «...действительно, эта история составлена каким-то из новоиспеченных Екатериною II малороссийских дворян, усвоившим себе великорусские барские взгляды и применившим их произвольно к старине своей родины». Але навіть виступаючи проти «панської» ідеології «Історії русів», Костомаров не зміг повністю уникнути магії цього твору. Подібно до автора «Історії русів», непривабні для батьківщини речі Костомаров пояснює«несправедливостью и суровостью правительственных лиц великорусских». Проте, на відміну від Великдана та інших українських поміщиків, він пов’язує проблеми не з росіянами в цілому, а з російським дворянством і державним апаратом.\nСтаття Костомарова заохотила Михайла Драгоманова повернутися до «Історії русів». На той час він уже був політичним емігрантом, а не професором Київського університету, і жив у Женеві. На карповську критику «Історії русів» Драгоманов не відповів. Інша справа — стаття Костомарова: співвітчизник-українець критикував текст, який Драгоманову вважався наріжним каменем у розвитку української політичної думки. Він відповів у газеті «Порядок», тому самому петербурзькому виданні, де Костомаров опублікував статтю про поїздку в Батурин. Стаття Драгоманова, підписана криптонімом В. К., називалася «В защиту неизвестного покойника автора “Истории Русов, или Малой России”». Ця дивна назва відображала одну з головних тез статті: запекла полеміка з давно покійним автором «Історії русів» — справа марна і навіть шкідлива. Драгоманов писав: «...ученые заметали в ней множество неточностей, признали ее подделкой и стали говорить о ней с пренебрежением и даже с известною досадою». Йшлося тут швидше за все не тільки про Костомарова, а й про брутальний стиль Карпова. «Но, кажется, — продовжував Драгоманов, — уже пора бы с полным спокойствием отнестись к этому, во всяком случае, замечательному литературному памятнику... а главное, оценить дух и общественное значение “Истории Русов” не как сочинения научного, но как трактата политического».\nЗагальне ставлення Драгоманова до «Історії русів», як передусім політичного памфлета, від початку 1870-х років не змінилося, але цього разу він розвинув його набагато детальніше. Заперечуючи твердження Костомарова, ніби автор «Історії русів» сповідував і пропагував ідеологію російських поміщиків, Драгоманов навів у приклад інвективи анонімного автора на адресу московитів — нації тиранів і рабів, що викликали таку різку реакцію Карпова. Він також процитував пасажі про негативну роль колишньої польської шляхти, яка 1648 року приєдналася до повстання Хмельницького. З погляду Драгоманова, така оцінка доводила те, що анонімний автор «Історії русів» стояв на боці народних мас. Драгоманов також заперечував думку Пантелеймона Куліша, нібито автор «Історії русів» був «партизаном дворянско-сепаратистского стремления». Якщо автор «Історії» не був поборником імперського ладу, борцем за шляхетські вольності чи прихильником українського сепаратизму, то хто ж він тоді був?\n«По всему, — стверджував Драгоманов, — это был предшественник именно той теории, которой ученым выразителем стал потом и сам г. Костомаров». Іншими словами, ця людина була предтечеюукраїнського національного руху другої половини XIX століття. Драгоманов вважав автора «Історії русів» передусім захисником прав людини і нових цінностей європейської культури. Він вважав, що автор протестував «против крепостного права, против деспотизма чиновников, “которые поставляют себя выше закона”, против насилий войск, против мелочности и нетерпимости религиозной, против национальной исключительности и презрения к иностранцам». «Історія русів» здавалася Драгоманову предтечею Шевченкового «Кобзаря», з її впливом він пов’язував те, що дворянство на колишніх козацьких землях не дуже опиралося селянській реформі 1861 року.\nЧерез рік у Женеві, куди імперська цензура дотягнутися не могла, Драгоманов надрукував статтю, в якій ще виразніше виклав свої політичні погляди на позитивну роль «Історії русів». Він вбачав у цій пам’ятці сплав «козацького республіканства з новим лібералізмом і демократизмом, —українського автономізму з усеросійським федералізмом». Політичний вигнанець, прихильник української автономії і федералізації Російської імперії Драгоманов бачив в авторі «Історії русів» не тільки попередника Шевченка і Костомарова, а й свого предтечу. «Історію русів» давно дискредитували як історичне джерело, і Драгоманов тепер повертав її в український політичний і академічний дискурс у статусі тексту, якого можна було не соромитися. «Історія русів» поверталася не як книга одкровення, як її сприймали було в першій половині XIX століття, а як історіографічна пам'ятка іншої епохи".\nПитання — якої саме епохи? На додачу до проблеми авторства, це питання було фрагментом великої загадки, яка супроводжувала рукопис ще з часів, коли Максимович у 1865 році заперечив стосунок Кониського до пам’ятки. Когось іншого на вакансію автора Максимович не запропонував. Однак він вважав, що автор «Історії русів» діяв на початку XIX століття. Максимович повідомив Бодянському, що всі сліди «Історії русів», які йому вдалося знайти, ведуть до кола інтелектуалів, яке склалося наприкінці 1810-х років у Полтаві довкола князя Миколи Рєпніна, військового губернатора Малоросії. У масонську ложу, організовану в Полтаві 1818 року з допомогою Рєпніна, входили такі відомі люди, як основоположник сучасної української літератури Іван Котляревський; один з чільних літераторів імперії і пристрасний противник кріпацтва поет Василь Капніст; автор першої наукової історії України Дмитро Бантиш-Каменський. Драгоманов дійшов тієї ж думки, що й Максимович. Якщо «Історія русів» справді перша і найвидатніша пам’ятка українського автономізму й лібералізму, то найімовірніше джерело її походження — коло полтавських масонів, кращого варіанта годі й шукати. 1888 року Драгоманов написав Іванові Франкові, що «Історію русів» вірогідно було написано у 20-х роках XIX століття у колі князя Рєпніна.\nГіпотеза Драгоманова про джерело походження «Історії русів» протрималася недовго. За кілька років він уже датував пам’ятку часами, які передували приїзду Рєпніна в Полтаву, і пов’язував її з людьми, які не мали очевидного стосунку до Рєпніна чи полтавської масонської ложі. «Історія русів» «написана була коло 1810 р. і стоїть у зв’язку з тодішніми конституційними планами Олександра І і його першого міністра Сперанського», — заявляв Драгоманов 1894 року. Чому він так кардинально змінив думку і звідки взявся 1810 рік? Нова гіпотеза Драгоманова спиралася на архівні знахідки двох українських істориків, Олександра Лазаревського (1834-1902) і Василя Горленка (1853-1907), надруковані в українофільському журналі «Киевская старина».\nСтаття Лазаревського на цю тему вийшла у квітні 1891 року під назвою «Отрывки из семейного архива Полетики», у ній був короткий підрозділ «Догадка об авторе “Истории Русов”».Лазаревського заслужено вважали авторитетом з історії Гетьманату. Він належав до старшого покоління українофілів, які поділяли народницькі переконання членів Кирило-Мефодіївського братства. Будучи студентом Петербурзького університету, він підтримував тісний зв’язок і мало не щодня бачився з Тарасом Шевченком. В останні роки життя поета вони регулярно обідали на квартирі старшого брата Лазаревського. Молодший Лазаревський супроводжував труну з прахом Шевченка на першому етапі траурної процесії до Москви.\nУ статті «Говорил ли Полуботок Петру Великому речь, приводимую Кониским?», надрукованій у Петербурзі через кілька місяців по смерті Шевченка, Лазаревський поставив під сумнів автентичність апокрифічної промови наказного гетьмана Павла Полуботка в оборону козацьких прав і вольностей. Виходячи зі своїх народницьких переконань, Лазаревський доводив, що таку промову не міг виголосити багатий землевласник, відомий зловживаннями владою. Він вважав, що за цим текстом могла стояти певна місцева традиція і петиції, що їх Полуботок подавав у Петербург, але по суті — це витвір архієпископа Кониського. Повернувшись до вивчення «Історії русів» 1891 року, Лазаревський вже не вірив у авторство Кониського. Він мав іншу кандидатуру — Григорій Полетика, член законодавчої комісії 1767-1768 років і другий відомий українець, згаданий у передмові до «Історії русів».\nГіпотезу, що «Історію русів» написав Полетика, вперше запропонував не Лазаревський. Цю ідею висловив Володимир Іконніков, професор російської історії в Київському університеті, — він припустив таку можливість у лекційному курсі з російської історіографії, прочитаному 1874 року. Якихось доказів на користь своєї гіпотези Іконніков не наводив. Він також проігнорував зауваження Михайла Максимовича, який сумнівався, що Полетика, «человек ума положительного, знакомый с лучшими малороссийскими летописями, в том числе и с Величковою», пишучи ґрунтовні меморандуми для законодавчої комісії, міг покладатися на таке ненадійне джерело, як «Історія русів». За логікою тут напрошувався висновок, що навряд чи він був і автором такого ненадійного твору. Але думка Лазаревського, висловлена 1891 року, спиралася не на аналіз тексту «Історії русів» чи вивчення історичних творів і меморандумів Полетики. Лазаревський виступив з новими архівними джерелами, які, на його думку, пов’язували Григорія Полетику з «Історією русів».\nЛазаревський зробив те, що не вдалося свого часу Максимовичу: отримав доступ до архіву родини Полетик. Від спадкоємців Григорія Полетики родинні папери дісталися відомому українському колекціонеру Василю Тарновському, який дозволив Лазаревському студіювати свою колекцію. Лазаревський скористався цим архівом, щоб реконструювати біографію Григорія Полетики, доти відому лише в загальних рисах. Полетика народився 1725 року в родині війта міста Ромни. Його дід по матері був полковником Лубенського полку, а батько полишив посаду війта заради козацької служби. Молодий Полетика отримував освіту в Київській академії, якраз коли її ректором був отець Георгій Кониський, майбутній архієпископ могильовський. 1746 року Полетика почав працювати перекладачем в Академії наук у Петербурзі. Знання мов перевіряв у Полетики Василь Тредіаковський, один з чільних російських поетів тієї епохи: латину він оцінив дуже високо, але російська Полетики здалася\nйому «малоросійським діалектом». Невдовзі Полетика бездоганно оволодів російською мовою і зробив прекрасну кар’єру в імперській столиці. Він служив перекладачем не лише при Академії наук, а й у Священному Синоді, а згодом став головним інспектором морюзського кадетського корпусу. Полетика уклав і видав шестимовний словник, перекладав грецьких філософів, написав книжку про початки київської освіти і збірник настанов для охочих прийняти православ’я.\nПолетика прославився після участі в Комісії з укладання нового статуту, яку скликала Катерина II 1767 року. Інспектор кадетського корпусу представляв у ній інтереси дворянства рідної Лубенщини. Кращого депутата лубенському дворянству годі було шукати. Полетика був блискучим літератором, прекрасно орієнтувався у петербурзькому середовищі і при тому був одним з найбагатших землевласників на Лубенщині. Він дістав добру спадщину, одружився з донькою колишнього генерального судді, робив вдалі покупки і в результаті мав у власності величезні ділянки землі і майже три тисячі кріпаків. Будучи депутатом законодавчої комісії, Полетика написав два розлогі меморандуми, в яких виступав за збереження автономії Гетьманату та боронив права і привілеї малоросійських дворян; за його словами, ці права їм надали великі князі литовські і польські королі та гарантували російські царі. Але Катерина II скликала комісію не для збереження регіональних і станових привілеїв. Натхнена ідеями французьких філософів, імператриця виступала за універсальні цінності, стандартизацію і раціоналізацію адміністративних практик. Пропозиції таких депутатів, як Полетика, проігнорували, а комісію розпустили. 1773 року Григорій Полетика подав у відставку з посади інспектора кадетського морського корпусу і повернувся в рідну Україну.\nВ 1861 році Лазаревський навряд чи вважав би Полетику, оборонця прав і привілеїв поміщицької еліти, здатним написати промову Полуботка, адресовану Петру І. Але через тридцять років, коли Кониський перестав фігурувати у списку можливих авторів, погляди Лазаревського на «Історію русів» як маніфест прав і свобод народних мас еволюціонували. Листування Полетики з колекції Тарновського переконало його, що Григорій Полетика не тільки мав кваліфікацію, потрібну для написання такого твору, а й, власне кажучи, його написав. З листування Полетики з архієпископом Кониським та одним своїм родичем у російському посольстві у Відні Лазаревський дізнався, що Полетика мав велику бібліотеку і активно збирав книжки з української історії. З листа Василя Полетики, сина Григорія, випливало, що Григорій Полетика і сам писав якийсь історичний твір.\nДванадцятого листопада 1812 року Василь Полетика писав графу Миколі Румянцеву, одному з перших російських колекціонерів, що книжки і рукописи, «собранные ж с великим трудом и стараниемотцем моим в последних днях жизни его и напоследок мною и присовокупленные к первым, относятся по большей части до малороссийской истории, начертание которой было его, а наконец сделалось моим предметом». На основі цих слів Лазаревський припустив, що «Історію русів» міг написати Григорій Полетика, а передмову до твору пізніше додав його син Василь, який знав про стосунки батька з архієпископом Кониським і вигадав історію про походження «Історії русів», щоб приховати ім’я справжнього автора — свого батька.\nГіпотеза Лазаревського не довго чекала на свого критика. Наступного року ще один дослідник козацької історії Василь Горленко надрукував нову порцію листів, серед них і листи Василя Полетики. Папери, датовані 1809-1810 роками, знайшлися в архіві колишнього генерал-губернатора Малоросії князя Миколи Рєпніна. Серед іншого там було листування Полетики зі ще одним полтавським знавцем української історії і колекціонером старожитностей Андріаном Чепою. Обох їх вважали знавцями української історії, 1809 року до них звернувся Василь Чарниш, маршалок полтавського дворянства, з проханням допомогти укласти записку про права і привілеї малоросійського дворянства. Полетика і Чепа погодилися. Вони почали листуватися, і Горленко вважав, що в одному з листів Василя Полетики до Чепи є докази, які підважують гіпотезу Лазаревського про те, що головним автором «Історії русів» був Григорій Полетика.\nЛист, який здався Горленку особливо цікавим, було датовано 23 квітня 1809 року. В ньому Василь Полетика пише колезі-антиквару: «Везде стараюсь я сыскивать сведения до малороссийской истории относящиеся, но мало оных нахожу. До сих пор мы не имеем полных бытописаний отечества нашего. Верные и важнейшие следы оных теряются по примечанию моему столько ж почти в несчастных опустошениях края нашего и истреблениях оных [історичних джерел], сколько и в самых запущениях [тобто лакунах у джерелах. — С. Я]. Писатель сей истории находит для себя препоны сии и бросает перо свое. Кроме того что беспристрастного будет только читать потомство. Малая способность, слабые знания мои и то отвлекают меня от труда сего, сколько я о предприятии его ни думаю».\nВасиль Горленко вважав, що його знахідка вкупі з листами Василя Полетики, які опублікував Лазаревський, виказує імовірним автором «Історії русів» саме Василя, а не Григорія Полетику.Горленко також покликався на думку Максимовича, що архієпископ Кониський надто добре знав історію рідного краю, щоб бути автором трактату, в якому чимало фактичних помилок, а Григорій Полетика надто добре освічений, щоб використовувати «Історію русів» як джерело. Мало того, Горленко вказував на текстуальні паралелі між «Історією русів» і творами Василя Полетики, серед них була і «Записка о малороссийском дворянстве» (1809), підготовлена на прохання маршалка полтавського дворянства. Горленко доводив, що коли «Історію русів» справді написав Григорій Полетика, то Василь мусив би згадати про існування такої історії в листуванні з Чепою у 1809-1810 роках. Проте не згадав, із чого Горленко робить висновок, що «Історію русів» написав Василь, а не Григорій. Але навіщо ховати особу автора за ім’ям архієпископа Кониського? Горленко мав відповідь і на це питання: твір, створений при ліберальному режимі Олександра І, було остаточно завершено вже після поразки повстання декабристів, і в епоху політичної реакції він не міг вийти під справжнім іменем автора.\nВасиль Полетика, новий кандидат на авторство «Історії русів», народився 1765 року. Перші роки його життя минули в Україні. Батько знайшов Василю з братами гувернанта-француза, але згодом відправив сина у католицьку школу у Вітебську. На додачу до української і російської Василь Полетика вивчив також латину, німецьку, французьку і польську. За рекомендацією архієпископа Кониського він вступив у Віленський університет. Пробувши короткий час на службі в армії, він повернувся у батьківський маєток, став провідником місцевого дворянства та уславився як патріот, поборник освіти і ліберальних реформ Олександра І. Дві промови Василя Полетики надрукував петербурзький журнал «Вестник Европы», що зробило його ім’я відомим по всій імперії, а в колишньому Гетьманаті він узагалі став знаменитістю. Опубліковане Лазаревським, а потім Горленком листування свідчить, що Василь Полетика активно цікавився українською минувшиною і збирався писати ґрунтовну історію батьківщини. Він помер 1845-го у віці вісімдесяти років. Жодного рукопису або фундаментальної публікації з історії України по ньому не лишилося.\nТепер Горленко припускав, що Василь Полетика таки лишив подібний твір. Під назвою «Історія русів» його опублікував Осип Бодянський через рік після смерті автора. Додатковий доказ його авторства Горленко вбачав у тому факті, що, оповідаючи про каральні акції російської армії після поразки повстання Мазепи 1709 року, «Історія русів» приділяє особливу увагу долі жителів Ромен, батьківщини Полетик. Горленко був настільки переконаний у своїй гіпотезі, що навіть відвідав могилу Василя Полетики в селі Коровинцях Роменського повіту. Згодом він писав про свою поїздку так:\n«Мысль, что я стою над могилою автора “Истории Русов”, не оставляла\nменя. Пусть ложна идея этой книги, идея отождествления старого козацкого порядка с понятием о вольности и взгляд на представителей “старины” как на творцов “самобытности”. Наука и факты истории выяснили фальшь этого взгляда, показали истинный характер малороссийской истории и ее демократические начала. Но за этой книгой остается горячая любовь к родине, живость и блеск рассказа, подробности, взятые из неписанных источников и преданий, которые служили подспорьем целой серии историков».\nГорленко намагався узгодити своє бачення «Історії русів», як патріотичного твору, з критичною думкою Костомарова, який вбачав у ній прояв консервативного мислення поміщицьких верств. Перед Драгомановим, коли він читав статтю Горленка, така проблема не стояла. Аргументи Горленка його переконали, і він охоче прийняв гіпотезу, що автор «Історії русів» — Василь Полетика. 1894 року, через рік після публікації архівних знахідок Горленка, Драгоманов написав: «Першим проявом політичного лібералізму українського треба признати “Исторію Русовъ” Псевдо-Кониського, котра, як тепер можна сказати, вийшла з сім’ї Полетик [...]. (Треба зауважити, що ще батько автора “Исторіи русовъ”, Гр. Полетика, депутат 1767 p., був один з немногих тодішніх українських козацько-шляхетських лібералів — противників кріпацтва). На щастя, на сей раз лібералізм явився вкупі з демократизмом, відповідно тим розмовам про увільнення кріпаків, що велись у європейсько-російській громаді й навіть в урядових кругах ще в часи Олександра І».\nУ гіпотезі Горленка про авторство Василя Полетики Драгоманов знайшов підтвердження своєму давньому переконанню: «Історія русів» — продукт ліберальної епохи Олександра І, а тому її можна вважати предтечею не тільки українського національного руху в цілому, а і його ліберальної і федералістської течії. Він вважав автора трактату передвісником ідеї конституційного устрою Росії та автономії для російських провінцій, зокрема України. За Драгомановим, автор «Історії русів» «був великий політичний патріот “Малороссійскаго Отечества”, по-своєму автономіст, але при тому не сепаратист, і всього менше патріот етнографічний. Він ідеалізував порядки козацької “Малоросії” і думав, що конституційна Росія якраз буде те ж саме».\nМихайло Драгоманов помер 1895 року, переконаний, що автора «Історії русів» нарешті знайшли. Цю думку поділяли багато тогочасних українських і російських істориків, але були й незгодні. Наприклад, Олександр Лазаревський до самої смерті в 1902 році твердо тримався думки, що «Історію русів» написав Григорій Полетика. Інші доводили, що твір почав писати Полетика-старший, а закінчив його син. Але назагал століття завершилося новим консенсусом читачів і дослідників твору. Більшість відкинула кандидатуру Кониського і повірила в авторство Полетик. Домінувало припущення, що автор був заможним дворянином, а сама книжка відбивала думки та інтереси української шляхти. Ремарку Олександра Пушкіна, що під чернечою рясою б’ється серце дворянина, чекала несподівана і дивовижна доля в академічній літературі про «Історію русів». Наступне століття похитне цей консенсус, відкриє важливі знахідки і породить нові сумніви.


Запрошуємо на Всеукраїнськийфестиваль-конкурс!\n06 серпня – 11 серпня 2021\nФестиваль-конкурс буде проходити в курортномуоб'єднанні "Сонячний берег",який розташований в курортіСергіївка на березіЧорного моря: корпус «Чайка» - 4 поверхи з видом на узбережжя Чорного моря, розміщення в 4-х місних номерах економ-варіант (умивальник, туалет в кожному номері) душ на поверсі, з 3-х разовим харчуванням (+полудніки).\nЗапрошуємо Солістів, дуети, тріо, квартети, малі форми – 5-7 чоловік, формейшн - 8 – 16 чоловік , ансамблі - від 17-ти учасників і більше.\nХудожнягімнастика в танці;\nВокально-хореографічніколективи та виконавці;\nВокально-інструментальніансамблі; малі форми та соло.\nІншіінструменти(в тому числiелектроннi);\nКолективи та окремiвиконавцi, якiдемонструютьакторськумайстернiсть у формiмiнiатюри, гуморески, етюдучи постановки твору\nIнтерв’ю, і т.д.\nПроекти «Юного теоретика»\nЗмiшанавiковакатегорiя (3-7років, 9-13 років, 14-19 років, або 3-19 – вказати в заявці точний вік учасників).\nКонкурсанти представляють два чи більше номерів, не більше 3-хвилин кожен.Театральна творчість представляє 5-7 хв.\n(Якщо у вас більші за обсягом постановки – час на виконання обговорюється з організаторами)\nОцiнюєтьсямайстернiстьвиконання, техніка, образ, костюм, артистизм, лексика, композицiя, сюжет.\nЗаявки надсилайте на електронну адресу – вказати назву фестивалю, прізвище ім`я керівника та контактний телефон, назва колективу або ПІП соліста, місто, номінація, вікова категорія, назва номеру, точна к-ть учасників. Заявку та фонограми чекаємо на пошті zlatafestua@ukr.net (ZlataFestUA@ukr.net) форму заявки ви знайдете в кінці положення.\nФонограми ОБОВ*ЯЗКОВО!!! вислати поштою разом із заявкою, в форматі МР3 з точною назвою номеру та колективу або ПІП соліста, з точки чи з куліс. Про всяк випадок мати з собою фонограми на флешці.\nПоселення 20+1 керівник Безкоштовно! (40 + 2 = 42)\nПОДАЧА ЗАЯВОК ДО 1 серпня!!!!!\nЦіна 5ти діб проживання з 3-х разовим харчуванням (+ полудніки): 3500 з особи, при поселенні колективу від 50ти осіб = 3300 з особи\nЦіна участі у фестивалі-конкурсі З ПРОЖИВАННЯМ(за два номери):\nСоло – 280 грн з учасника за два номери(менший кубок+медаль+диплом)\nДуети,тріо – 230 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nКвартет – 220 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nМала форма – 5-7 чоловік – 200грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nФормейшн – 8-16 чоловік – 190грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nВід 17-ти чоловік – 180 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nМожлива дистанційна участь за вище вказаними цінами (за один номер)\nЦіна участі у фестивалі-конкурсі БЕЗ ПРОЖИВАННЯ(два номери):\nСоло – 420 грн з учасника за два номери(менший кубок+медаль+диплом)\nДуети, тріо – 380 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nКвартет – 350 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nМала форма – 5-7 чоловік – 320грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nФормейшн – 8-16 чоловік – 280грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nВід 17-ти чоловік – 260 грн з учасника за два номери(кубок за номер+диплом+медаль кожному учаснику)\nДіють знижки за сертифікатами або 20-30% одним і тим самим виконавцям на додаткові номери (від кількості номерів)\nПрограма фестивалю-конкурсу включає в себе – відкриття, представлення учасниками візиток, конкурсні дні, майстер-класи, зірка-караоке, Перлина моря – 2021, катер на відкрите море кожного дня, танцювальні батли, розважальна програма, гала-концерт та нагородження.\nДля бронювання потрібно надіслати заявку, заповнену згідно вище поданої інформації, після того вам надсилаються реквізити для оплати завдатку на проживання та харчування у розмірі 50%, решту 50% та за участь привозите на місце.\nФестиваль-конкурс «ЗлатаФест» створений для підтримки обдарованих дітей та молоді. Для обміну досвідом та подальшої співпраці. Для професійного росту. Організатори – ПП ТСТ «Грааль». Додаткова інформація – на наших сторінках у соц.мережах – Злата Фест/ZlataFest\nАдміністратор – Лілія-0661412418\nта viber – 0680183183\nМИ ЧЕКАЄМО САМЕ НА ВАС, ВСТИГНІТЬ ЗАРЕЄСТРУВАТИСЬ!\nНазва фестивалю (якийсамe i дати)\nНазватвору та тривалiсть\nЗ проживаннямчи без проживання\nАдреса новоїпошти (місто, область), номер телефону та прізвище отримувача для вiдправкинагород. (ДИСТАНЦІЙНО, якщо НАЖИВО не вказується)


Ноутбук Dell Alienware 15 (A57161DDW-46) Aluminum. Цифровичок (032) 242 25 72\nDell Alienware 15 (A57161DDW-46) Aluminum\nDell Alienware 15 (A57161DDW-46) Aluminum один з найбільш відомих і заслужено шанованих серед геймерів.\nКришка Dell Alienware 15 (A57161DDW-46) Aluminum відкидається практично на 180 градусів, утворюючи рівну площину з блоком клавіатури. Встановлено металеві шарніри, які утримують встановлене положення.\nНа верхній рамці екрану у Dell A57161DDW-46 Aluminum привертає увагу пара мікрофонів з шумозаглушенням, основна 1.3 Мп камера і інфрачервона камера. Система автоматично підлаштовує яскравість і включає режим сну в той час, коли користувач відходить від ноутбука.\nDell Alienware 15 (A57161DDW-46) Aluminum - ефектний ігровий ноутбук, потужності якого вистачить для всіх актуальних ігор 2017 року. До плюсів віднесемо металевий корпус, багатозонне підсвічування, ефективне охолодження, екран 120 Гц, малий час відгуку, підтримку Graphics Amplifier Port, вбудований мікрофон з шумопоглинання, автоматичний перехід в сон, набір портів для виведення картинки на зовнішній монітор. До мінусів: масивні габарити і вага, що обмежують мобільність ноутбука, якість роботи вбудованих динаміків, відсутність DVD-приводу і кард-рідера.\nГрафічний адаптер: nVidia GF GT970M, 3072 Mb


Читання-реготання на довгі зимові вечори | ВСЛ\nГоловна/Блоги/Читання-реготання на довгі зимові вечори/\nРенн Ольга 14.12.2019\nЯка може бути мрія у мами-редакторки? Звісно ж, мімімі-моменти читання з дитинкою. Але якщо чесно, моя чотирирічна донька Алісія розвіяла досить багато моїх особистих міфів про читання з малюками. Я й подумати не могла, що вечірнє читання з дитиною може бути не дуже приємним. А воно може! Наприклад, коли ти читаєш ту нещасну «Ріпку» двадцять разів, а кульмінаційну сцену окремо – ще разів зо п’ять. Перемикання уваги, себто ненав’язливе підсовування інших книжечок не завжди спрацьовує.\nУ свої чотири Аліса досить часто сама обирає книжки в книгарні, а відтак і на поличці. Тому я хочу розповісти про класні і смішні книжки, які вибрала Алісія, які дуже повеселили нас, її батьків, і які не набридає читати знову і знову.\nЦе однозначний хіт, який привертає увагу і дитини, і дорослих в домі на багато-багато вечорів. Найперше, що приваблює в цій книжці – це дотепний і бешкетний гумор, який так люблять діти. Вони ж страшенно люблять правила і їх дуже смішить, коли хтось їх порушує. Чого варті лише медові перегони на хлібчику з сирочком, де правилами встановлено не під’їдати медок! Гноми катаються на собаці та їдять з її миски, видлубують дірки в сирі, випацькуються кремом для повік та заражають дітей гномолюдозом, перефарбовують боровики на мухомори та переплутують казки.\nЯ абсолютно переконана, що такі веселі жарти надзвичайно корисні для розвитку дитячої уяви і фантазії. Ілюстрації цього віммельбуха яскраві, веселі й такі ж хуліганисті, як і власне самі гномики, яких у книжці понад 465 штук. Та це справжня енциклопедія про гномиків! Окремо хочеться сказати про мову і стилістику цієї книжки – ну дуже вже дотепно написано і перекладено.\n«Нісенітниці. Віммельбух», Ахім Альгрімм\nЦе, на мій погляд, класичний віммельбух – книжка «розглядалка» і «шукалка», що вміщує деталізовані ілюстрації з безліччю елементів. Тут потрібно знайти переплутані і неправильні моменти, як-от: немовля спить у собачому ліжечку, а песик в дитячому, у ванні купається восьминіг, пані заходить до автобуса в купальнику і ластах, хлопець грає у футбол квадратним м’ячем тощо. У книжці є шість великих розворотів і на кожному – від 30 до 36 різноманітних нісенітниць.\nІ хоч видавці визначають вікову категорію цього віммельбуха як «5+» – перевірено Алісією – читацька аудиторія «4+» теж регоче від душі. Це справді дуже весело і, зізнаюся, – мені й самій було смішно від того, що напридумував автор і виник азарт познаходити таки усі помилки. Досить весело спостерігати за дитиною, яка, знаходячи нісенітницю, то щиро дивується, то голосно сміється. Такі книжки класно розвивають мовлення, уяву і логіку.\nОдин, два, три – знайди! Новорічна шукалочка», Ідея і текст Євгенії Попової, Лілу Рамі\nУже з назви зрозуміло, що в цій книжечці треба задіяти свої пошукові таланти. Разом із дитиною можна потренувати свою пам'ять і увагу, наприклад, знайти ельфів-близнюків або усіх сніговиків у смугастих шаликах. Часом доводиться застосувати навіть детективні навики, наприклад, визначити, який із безлічі Санта-Клаусів – фальшивий, або серед багатьох оленів знайти… коня! Є тут і прості, але цікаві завдання на логіку, наприклад, вказати, які з новорічних іграшок неможливо повісити на ялинку.\nНа кожному розвороті обов’язково є завдання на лічбу, по шість завдань, але ми з Алісою придумуємо й свої, додаткові і по черзі їх одна одній загадуємо. Фішок у цієї книжки багато: завдання справді веселі та цікаві, ілюстрації дуже милі, з неї так і струменить різдвяний настрій – ельфи, олені, Санти, ялинки, подарунки, сніговики.


Зимова магія Загреба - Де українці можуть відпочити взимку 2020-2021 — УНІАН\nЗимовий Загреб / фото Julien Duval\nЗимова магія Загреба\n14:13, 30 листопада 2020\n3 хв. 7120 НК\nВзимку всі ми любимо проводити холодні дні в теплі своєї домівки, сховавшись під ковдрою і з чашкою гарячого какао. Але разом з тим, скеровані природною і непереборною потребою, ми любимо прогулятися містом, насолоджуючись зимовою атмосферою вулиць і площ. Що і роблять жителі Загреба, де тисячі вогнів і барвисті декорації під відповідний музичний супровід піднімають настрій і проганяють всі негативні думки, причому не тільки в святкові дні. Ми розповімо вам докладніше про зимову магію столиці Хорватії.\nЗ концертами, арт-інсталяціями та різними іншими заходами на свіжому повітрі у різдвяний період у Загребі довгі зимові місяці набагато приємніші. Зрештою, для зігрівання тіла є барвисті вуличні кіоски з гарячим чаєм, ароматним глінтвейном та коньяком, смаженими каштанами або ковбасками.\nДля більш серйозного застілля було створено сезонне меню, щоб втішити і побалувати нас домашніми стравами, такими як квасоля з капустою або ріпою, кров’яні ковбаски та бунцек (копчена свиняча ніжка) з підсмаженою картоплею, голубці, штрудлі, кнедли або царський дроблєнац. Поточні питання вирішить Португізац, молоде вино з виноградників Плешивиці і вірний супутник зимової кухні, а з кожним роком дедалі цікавішим стає сезонне пиво невеликих загребських крафтових пивоварень.\nІдеальний план зимової прогулянки залежить від поточного настрою та інтересу, і для кожного є відповідні рішення. Іліца та Доні-град пропонують найбільше жвавості та подій, сюди приїжджають для спілкування, розваг та гарних покупок. Зрінєвац та довколишні парки Нижнього міста елегантно освітлені та спокусливо романтичні, а для особливих вражень ви можете замовити поїздку в старовинній кареті.\nІ зазвичай більш спокійне Верхнє місто в цю пору року набуває особливого сяйва і приваблює пішоходів у пошуках більш повільного темпу, але також дещо містичної атмосфери минулих часів. Вид з променаду Штросмаєра на блискучий Загреб ввечері — найкрасивіша зимова листівка. А кілька білих сніжинок у повітрі зроблять картинку ідеальною. І навіть якщо в місті немає снігового покриву, завжди є Медведниця, Загребська гора, чия побілена вершина є запрошенням для любителів відпочинку, які жадають справжніх зимових радощів на свіжому повітрі.\nЛісисті схили Медведниці повні прихованих і відокремлених парків, де відвідувачі мають тісний контакт з природою. Популярною є зона для відпочинку Цмрок, найвідоміша санна траса в Загребі, пагорб, де колись проводились перші гірськолижні курси. Сьогодні лижники йдуть на вершину Медведниці, на доглянутий гірськолижний курорт із трасами довжиною близько чотирьох кілометрів, що пропонують унікальне нічне катання.\nМожливо, це не багато, але мало яка зі столиць може похвалитися наявністю гірськолижного курорту, де тренувались олімпійські чемпіони, і однією з найпопулярніших гонок Кубку світу з лижного спорту. Пішохідні стежки наповнені туристами навіть взимку, а гірські будиночки з традиційними стравами — улюблені місця збору в кінці кожної пригоди.\nЗимовий тур в Загреб може розпочатися з ідилічної прогулянки білими лісовими стежками високо над усім, а закінчитися незабутнім проведенням часу серед сяйва центру міста. У такому діапазоні можливостей найхолодніша пора року легко стане часом найтепліших вражень.\nВи можете знайти більше інформації про умови подорожей до Загреба та Хорватії за посиланням.


проститутки киев 250, перша групповушка. частина 3, снять проститутку г киев | IntimDay.com - проститутки в возрасте киев\nпроститутки киев 250, перша групповушка. частина 3, снять проститутку г киев.\nпритихлу парочку. Вони вже не воркували, а пильно вдивлялися в темряву. Помітивши, що я повернувся до них, вони як по команді відвернулися і зробили вигляд, що милуються хвилями. Тихо зойкнула блискавка на брюках Стаса, змусивши мене звернути увагу на свою дівчину. Чи то в такому положенні вона тепер швидко розібралася, то чи Стас нарешті допоміг їй, але від мене було видно, що вона вже тримає в руці його член, закриваючи його від мене золотистими завитками волосся. Було злегка проститутки киев 250 образливо, що вона ось так сама, без жодних нагадувань почала робити йому мине. Причому почала не з мене, а одразу взялася за хуілу Стаса. Знову з'являлося подібне відчуття ревнощів і дикого збудження. Надя потягнулася рукою і вхопилася за мій розпухлий від бажання відросток. Відірвалася від Стаса і припала до мене, зануривши мій член в свій гарячий ротик. Стас обернувся на парочку і став поряд зі мною, закриваючи від їх поглядів Надю.\nПарочці мабуть стало не по собі, снять проститутку г киев і вони, тихенько перемовляючись, і навіть не озираючись пройшли повз нас у напрямку до пляжу. Надюшка навіть не відірвалася від наших членів, незважаючи на виразний звук їхніх кроків. Вона продовжувала обробляти їх по черзі. Ми своїми тілами закривали і без того слабкий місячне світло, я все намагався розгледіти член Стаса, але нічого, крім світлої голови і трохи блідої плями Надіної руки видно не було. Єдине, що я міг бачити, Надя, засмоктуючи мій член майже під самий корінь, проститутки в возрасте киев наближалася головою до мого лобку, а його член, напевно, просто облизувала або смоктала тільки головку, оскільки не було цього самого характерного руху голови.\nЯ підняв Надю з колін і спробував розстібнути застібки її брюк. Надя продовжувала чаклувати над Стасовська здорованем. Помучившись, я все-таки приспустив її штани разом з трусиками. Її губки були вже добре зволожені, я злегка розмазав по ним мастило і пропхав між ними член. Відчуття були чудовими, але я проститутки киев 250 бачив, що Наді жахливо незручно. Завдяки приспущеним штанів вона могла тримати ноги тільки разом. Від моїх поштовхів раз у раз втрачала рівновагу і випускаючи член Стаса з рук намагалася вхопитися за огорожу пірсу, напевно, і поза була досить незручною. Я озирнувся на палаючі на початку пірса ліхтарі, людей видно не було, і я стягнув з Надюхи штани остаточно. Вона не виявила заперечень, переступивши через штанини і розставляючи ноги по ширше. Після цього роздягнувся і сам. Стало снять проститутку г киев набагато зручніше, тепер вона могла, розставивши ноги, ловити член, регулюючи висоту і кут входу. Стас раптом захрипів, засмикався. Надюха, мені здалася навіть не відірвалася від його члена. Втім, це було не дивно, проблем з переварюванням сперми вона ніколи не відчувала.\nНадя розстелила нашу одяг на прохолодному пірсі, поклала мене на неї і заскочила зверху. Ще хвилин п'ять вона доїла мій член, граючи м'язами піхви, поки я не скинув її з себе і не залив свої груди проститутки в возрасте киев і живіт спермою. Вона брала таблетки, але через те, що вона любила пограти спермою після сексу в неї я майже ніколи не кінчав.\nЯ спустився по драбині до води, змив з себе сперму прохолодною водою. Коли я повернувся до них, Надюха була вже в своїх штанцях, але сорочку застібати не стала, і рука Стаса лежала у неї на грудях. Вони цілувалися, але не пристрасно, як на початку, а скоріше ліниво і умиротворено. Я теж одягнувся, і ми пішли в наш котедж.\nЯк ми будемо проститутки киев 250 спати, суперечок не виникло. Я сказав, що вночі може бути холодно і запропонував спати всім разом на нашій ліжка. Приємно пахне після душа Надюху, звичайно ж поклали посередині, щоб не замерзла і не впала з ліжка. Ніхто не заперечив. Все, звичайно ж, сходили в душ, спочатку мужики. Останньою вийшла з душу Надя. Вимкнула світло, скинула огорнуте навколо грудей рушник і, залишившись в одних трусиках, ковзнула до нас під ковдру. Мені чомусь дуже хотілося, щоб вони почали трахатись снять проститутку г киев як би у мене за спиною. Те, що вони хочуть один одного я анітрохи не сумнівався. Принаймні Надюха досі не закінчила, та й Стас, я був впевнений, не відмовиться отоварити таку красуню по повній програмі. Моїй хворої фантазії хотілося повноцінних рогів, щоб не я підкладав Надю під Стаса, а вони самі не в силах стримуватися накинулися один на одного і тоді вже, «прокинувшись» і піймавши їх на гарячому, приєднатися до них. Тому я побажав друзям солодких снів, сказав, що мабуть проститутки в возрасте киев втомився з дороги, вирубувати, спробував вирівняти дихання і навіть почав злегка сопіти, сподіваючись, що не перегравати.\nДуже довго не було чутно ніякого ворушіння, я вже навіть почав злитися на занадто скромного Стаса. Наді, навіть якби вона дуже сильно хотіла його, все одно потрібно, щоб чоловік зробив перший крок. Нарешті вони стали повертатися, я сподівався, що все нарешті почалося, але Надюха просто повернулася до мене обличчям, обняла мене і знову все затихло. проститутки киев 250 Я вже хотів «прокинутися» і сам стати ініціатором, коли раптом з легким шурхотом між мною і Надіної грудьми протиснулася рука Стаса і лягла на її сісечкі. Надя тут же злегка відсунулася від мене, щоб Стас міг гладити її груди, не торкаючись рукою мене.\n- Чи не сплять, - переможно подумав я. І як на підтвердження моїх думок, Надина рука, що обіймає мене, ковзнула кудись вниз і зникла.\nЯкщо дихання мені ще вдавалося стримувати, то серце билося зі швидкістю снять проститутку г киев відбійного молота, мені здавалося, його удари чути у всій кімнаті.\nЯ весь перетворився на слух, але крім трохи чутного шелесту ковдри і злегка участившегося дихання Наденьки нічого не було чутно. З'явилося трохи відчутне здригання. Мабуть Надюха дісталася до його члена і обережно подрачівала його. Рука Стаса ковзнула з її грудей і опустилася вниз. Надя обережно зігнула ногу в коліні і підняла, розсуваючи ноги. Пролунав ледь чутний звук необережно відпущеної гумки проститутки в возрасте киев її трусиків. Вони завмерли, прислухаючись до мого подиху.\n- Так ебітесь вже! Я вас голими поклав в одну ліжко. Я сам підвів, щоб ти відсмоктати йому. Що ще вам потрібно? Щоб я сам вставив тобі його хуй? - Крутилося у мене в голові.\nХвилин п'ять ще вони обережно м'яли один одному статеві органи. Все-таки їх наростаюче збудження і моє рівне дихання робили свою справу. Надя, все частіше смикала Попков, у відповідь на що снують в її піхву пальці Стаса. Вона ледве проститутки киев 250 стримувала вириваються стогони, дихання стало переривчастим і глибоким. Та й Стас, незважаючи на те, що був далі від мене, почав дихати так, що не почути його вже було неможливо. І не дивно, Надя, вже не дбаючи про шерех ковдри, щосили полірувала його інструмент своєї ніжної ручкою.\nПролунав обережний скрип ліжка, було чутно, що Стас почав перевертатися, але що саме відбувається, було поки не зрозуміло. Надя теж підняла попку і зірвала з себе трусики. Після цього снять проститутку г киев знову повернулася до мене обличчям і обняла мене, випнувши попку в його сторону.\n- Зараз він їй вставить! Зараз він їй вставить! - Стукало в мене в голові.\nСтас притих. Що він там робив, було мені не зрозуміло. Може змащував свій кінець, а може вже намагався проштовхнути свою елду між ніжними губками мого любого шлюшки. Надюшка теж завмерла, лише дихання видавало, що щось там позаду неї все-таки відбувається.\n- Ох, - видихнула вона судорожно. Повернула проститутки в возрасте киев до нього голову і ледь чутно прошепотіла: «Так не вийде».\n- Зараз, - долинув до мене шепіт Стаса.\n- Ох, ні, - знову сіпнулася і ледь чутно шепнула Надя.\n- Розсунемо, - долинуло до мене.\nНадюхіна рука поповзла на мене вниз, щоб допомогти Стасу впихнути його невпіхуемое. На півдорозі натрапила на мій стирчить член і завмерла. Я міг контролювати дихання, сопіти, що не ворушитися, але цього зрадника я контролювати не міг.\nЯкусь секунду проститутки киев 250 вона міркувала, потім ледь чутно видихнула мені у вухо: «Можна?»\nЗамість відповіді я трохи повернув голову до неї і доторкнувся губами до її губ.\nЇї рука продовжила шлях. Крізь напіввідкриті очі я бачив, як її ніжка ще сильніше підняла ковдру, рукою вона, напевно, розсунула сідниці.\n- Аааах, - видихнула вона мені в обличчя ... Читати далі\nдевушки по вызову бердичев, перша групповушка. частина 3, девушки по вызову.\nпроститутки 300 грн борщаговка киев, перша групповушка. частина 3, проститутки в киеве на своем авто.\nсекс обьявления, ... і збудеться. частина 2, секс объявления мариуполь.\nдевушки для секса в барышевке березани киевской обл., перша групповушка. частина 5, девушки для анального секса запорожье.\nдевушки из черкасс любящие анальный секс, перша групповушка. частина 4, девушки из бородянки киевская обл интим.


На Яворівському полігоні знайшли тіло солдата-строковика - ZAXID.NET\nНа Яворівському полігоні знайшли тіло солдата-строковика\nСуспільство — Софія Лазуркевич, 11:00, 2 грудня 2016 0 0\nНа Яворівському полігоні знайшли повішеним 22-річного строковика ZAXID.NET\n22-річний хлопець є мешканцем Львівської області\nНа території навчального центру Національної академії сухопутних військ ім. Сагайдачного на Яворівському полігоні виявили тіло солдата-строковика С. Про це 2 грудня повідомила прес-служба академії.\nУ повідомленні прес-служби не вказано ймовірної причини смерті військовослужбовця, зазначено лише, що тіло знайшли 1 грудня. Начальник академії Павло Ткачук уже призначив спеціальне розслідування обставин смерті військовослужбовця.\nЗа словами заступника військового прокурора Львівського гарнізону Тараса Кохалика, 22-річного С., мешканця Львівської області, знайшли повішеним у лісопосадці. Виявили тіло інші військовослужбовці з тієї ж частини, де С. проходив службу.


Bugatti Напівчеревики жіночі модель 432-86601-5057-2050 - купити за найкращою ціною в Києві, Україні в інтернет-магазині Intertop\nBugatti Напівчеревики жіночі модель 432-86601-5057-2050\nЖіночі кросівки Bugatti 432-86601-5057-2050 білого кольору. Модель ідеально підходить для занять спортом та для повсякденного носіння. Ця пара сподобається любителькам взуття на високій підошві. Крім того, кросівки з неоновими жовтими вставками та логотипами бренду виглядають дуже стильно і стануть родзинкою будь-якого образу.\n•\tлегка підошва з термопластичної гуми\nЗамовляйте нові трендові кросівки в Intertop з доставкою в будь-яке місто України.


Бібліотеки світу. Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека ім. Олеся Гончара\nГоловна Ресурси Інтернет Офіційні сайти бібліотек Бібліотеки світу\nБібліотека Конгресу США.\nОдна з найбільших бібліотек світу. Розташована у Вашингтоні. Є науковою бібліотекою Конгресу США, обслуговує урядові органи, дослідницькі установи, науковців, приватні фірми і промислові компанії, школи.\nБританська бібліотека (англ. British Library) — національна бібліотека Великої Британії. Закон про її створення шляхом об'єднання бібліотеки Британського музею і ряду менш значущих колекцій було прийнято парламентом у 1972 році; нова будівля бібліотеки в Лондоні відкрилася 1 липня 1973 року. Одна з найбільших бібліотек світу (кількість одиниць зберігання перевищує 150 млн).\nНаціональна бібліотека Німеччини (нім. Deutsche Nationalbibliothek (DNB)) — центральне сховище друку та національний бібліографічний центр Федеративної Республіки Німеччини. Завдання бібліотеки: створення вичерпного документного архіву безтермінового збереження літератури Німеччини та німецької екстеріорики (германіки); популяризація німецької та німецькомовної літератури та культури.\nРосійська державна бібліотека.\nІсторія, довідкові дані, послуги, що надаються. Фонди бібліотеки, електронний каталог. Науково-дослідна діяльність, проекти, публікації. Нові надходження.\nДержавна публічна науково-технічна бібліотека Росії.\nВідомості про фонди і послуги. Сторінки проектів. Каталоги і бази даних: опис, доступ. Огляд тематичних конференцій і семінарів.\nРосійська національна бібліотека, Санкт-Петербург.\nОпис фондів, колекцій, видань, рукописів. Електронні каталоги. Інформація про програми, проекти, проведені виставки, семінари. Каталог видань. Довідкові відомості про бібліотеку.\nНаціональна бібліотека Білорусі. Історія і структура бібліотеки, правила користування, режим роботи, послуги.\n"Бібліотека Новосибірського університету" (НГТУ).\nСтруктура, відвідуваність, річна кніговидача, правила користування, додаткові платні послуги. Інформаційні ресурси і електронні картотеки бібліотеки.


Огляд Google Docs інструментів. Частина 2 ⋆ Блог Digital агенції UAMASTER\n1 Позначити людей в коментарях\n3 Знайти та замінити\n5 Голосовий набір тексту\nВ попередньому матеріалі ми почали розповідати про корисні функії Google Documents. Сьогодні продовжуємо знайомити читачів ще з декількома цікавими можливостями цього безкоштовного інструменту.\nПозначити людей в коментарях\nХочете прокоментувати документ і привернути увагу конкретної людини? Ви можете зробити це, позначивши її у своєму коментарі. Все, що вам потрібно – це додати знак @ або + й почати вводити її ім’я або адресу електронної пошти. Документи Google запропонують вам кілька варіантів на основі ваших контактів в Gmail. Після того, як ви відправите коментар, він повідомить про нього згадану вами людину, надіславши їй електронного листа.\nЯкщо ця людина ще не має спільного доступу до документу, вам буде запропоновано змінити його налаштування.\nЩоб додати виноску, помістіть курсор в ту частину документа, в якій вона повинна показуватись і виберіть «Вставити»>«Виноска». У полі, що з’явилось, введіть все, що ви хочете, і клікніть на документ в будь-якому місці, щоб вона збереглась.\nФункція «Знайти та замінити» в Google Docs працює як і у Microsoft Word. Щоб знайти щось конкретне у вашому документі, виберіть «Редагувати» в верхній панелі навігації та натисніть «Знайти й замінити» в нижній частині меню, що розкривається. Ви також можете ввести Command + F на клавіатурі Apple (або Ctrl + F на клавіатурі Windows), а потім клацнути значок «…» в полі, яке показується в правому верхньому куті документа Google.\nГоворячи про перегляд контенту… Ви коли-небудь хотіли бачити всі зміни, які ви (або хтось ще) внесли в Документ Google або ж взагалі повернутися до попередньої версії документа? Завдяки функції Історія версій це зробити легко.\nНеобхідно відкрити документ і перейти в меню «Файл»> «Історія версій». У правій частині екрана з’явиться панель, яка показує хто і коли вніс зміни. Для більш детального перегляду внесених змін поставте галочку навпроти Показати зміни під оглядовим списком.\nЩоб перейти до голосового введення тексту, відкрийте документ і виберіть «Інструменти» в меню у верхній частині сторінки. Виберіть Голосове введення з меню, що випадає. Коли ви будете готові вимовити текст, натисніть на мікрофон або натисніть Cmd + Shift + S (на Mac) або Ctrl + Shift + S (на ПК), щоб почати запис.\nХочете озвучити Google Docs на телефоні? Голосовий набір тексту працює тільки на комп’ютерах, але багато мобільні пристрої на iOS і Android мають вбудовані мікрофони, які можна використовувати з документом. На жаль цієї функції немає в українській версії Google Docs.\nGoogle Docs – це платформа для спільної роботи, а надбудова «UberConference» дозволяє проводити аудиоконференции прямо з робочого документа. Все, що вам потрібно зробити, це включити надбудову і запросити своїх колег. Коли вони погодяться, кожен зможе переглядати та редагувати документ, беручи участь в конференції.\nВідкрийте документ і виберіть «Додатки» в меню у верхній частині сторінки. Виберіть Встановити доповнення і знайдіть за запитом «UberConference».


НАШІ ГРОШІ – Зоолохічний куточок\n11.09.2013 // 305 Переглядів\nЛуцьку пощастило – тут обіцяють збудувати зоопарк європейського рівня за європейські гроші. Тільки-от тендер провели дуже вже по-українськи…\nЛуцький зоокуточок найближчим часом збираються реконструювати під справжній зоопарк: створити ведмеже та лев’яче містечка, облаштувати необхідну інфраструктуру для відвідувачів. Більшу частину необхідних для цього коштів, 15 млн грн., Луцьк отримає від Єврокомісії у рамках проекту з розвитку транскордонного природного туризму. Решту фінансування місто шукає самостійно.\nНаприкінці червня виконком Луцької міськради оголосив тендер і у серпні конкурсна комісія провела розкриття пропозицій. Упритул до очікуваної вартості запропонувало ціну ПП «ПМК №19» – 23,5 млн грн. Другий учасник, ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536», зголошувався виконати роботи майже за 22 мільйони. Найдешевшою виявилася пропозиція ПАТ «Рембудуправління-Вишків-АТ» – близько 19 мільйонів.\nФірму, яка облагородила відомий замок Любарта, вважають недостойною для будівництва зоопарку.\nНа перший погляд, здавалося б, перемогу мав отримати «Вишків». Загалом фірма на тендерному полі не нова – за останні п’ять років, згідно з даними «Вісника державних закупівель», компанія виграла зо два десятки тендерів загальною вартістю близько 67 мільйонів. У самому Луцьку вона реставрувала замок Любарта, який усі українці бачили на 200-гривенній купюрі.\nОднак «Вишкову» святкувати перемогу не довелося. Пропозицію фірми відхилили через невідповідно оформлений та неповний пакет документів, а також лист від управління капбудівництва Луцької міської ради. Останнє нещодавно замовило «Вишкову» реконструкцію приміщення в міській лікарні для встановлення ангіографа. І от за два дні до винесення вироку по відхиленню це управління вирішило сповістити виконком, що фірма не може здати роботи у встановлені терміни через невідповідність кваліфікації працівників.\nПісля цього питання про освоєння зоопаркових грошей Євросоюзу для мерії вже не стояло. Тендерний комітет 5 вересня акцептував дорожчу на три мільйони пропозицію «Луцьксантехмонтажу».\nЦя фірма добре відома читачам «Наших Грошей» як один з найбільших будівельних підрядників на Волині – 381 млн грн. на тендерах за п’ять років.\nАле головна фішка в іншому.\nОсновним власником фірми «Луцьксантехмонтажу» є Віктор Чорнуха, член виконавчого комітету Луцької міської ради. Того самого виконкому, котрий, нагадаємо, і проводив тендер на зоопарк.\nЗ цього приводу Олександр Міщенко, який представляє інтереси «Рембудуправління-Вишків-АТ», заявив «Нашим Грошам»: на фірмі переконані, що їхню пропозицію не відхилили, а просто викинули.\nЩо ж до листа від управління капбудівництва про некомпетентність працівників «Вишкова», то його Мніщенко взагалі назвав «обманом». Бо про невідповідність кваліфікації своїх робітників уперше дізналися з цього ж протоколу відхилення, а роботи в лікарні на момент подачі документів не могли завершити тому, що спочатку необхідно було усунути деякі зауваження і встановити саме обладнання. Тому за згодою сторін строки перенесли на кінець літа. На підтвердження чого Міщенко й надав нам копію додаткової угоди з управлінням капбудівництва.\nСвітлана Горай погодилась пояснити «Нашим Грошам» свою позицію.\nСекретар тендерної комісії переконує – причини для відхилення не надумані. Представник фірми справді телефонував їй за консультацією, але пакет документів учасник все одно підготував неповний і з відхиленням від затвердженої форми. Принциповість і скрупульозність до формального боку справи Горай пояснює тим, що кошти європейські і копії всіх пропозицій подаються на Єврокомісію.\nА те, що тендер у результаті виграла посадова особа замовника торгів, пані Горай корупцією не вважає: «Ми звертали на це увагу, але це сьогодні найбільш потужне підприємство, яке реально це може виконати… Вони багато торгів так само виграють і в нашому управлінні капітального будівництва … і вони кошти свої вкладають. Я навіть не знаю в чому його можна звинуватити».\nІ додає – тиску на тендерний комітет не було.\nЩо ж до відхиленого «Вишкова», то його Горай називає збитковим підприємством: «В пропозиції подали нам свої звіти станом на 1 липня і показали там збитки. Ну як ви собі уявляєте – проект на 23 мільйони а підприємство, яке претендує на переможця, показує майже мільйон збитків?»\nА заразом нагадує – місто саме досі винне компанії близько мільйона за вже виконані роботи в лікарні.\nА поки фірма чекає реакції правоохоронців, за інформацією Мніщенка, вже через два дні, 13 вересня, виконком планує офіційно укласти угоду з фірмою члена виконкому Чорнухи.\nМешканцям Луцька натомість лишається тільки сподіватися, що за всіма цими тендерними перипетіями не постраждає сам зоопарк.