Секс під час війни: як зберегти контакт із партнером? – DIVOCHE.MEDIA\nвід divoche.media | Чер 20, 2022 | Статті, Здоров'я, Ментальне здоров'я\nТема сексу і сексуальності точно є живою та актуальною і під час війни, але торкатись її якось соромно, бо «не до цього зараз». «Але вона турбує, і ми продовжуємо отримувати запити від наших клієнтів про суттєве зниження сексуального бажання або навпаки підвищене; відчуття відрази від сексу після перегляду фотографій із Бучі, Ірпеня та інших деокупованих міст», – говорить Анна Могильник — психотерапевтка реєстру Європейської Асоціації Психотерапії, кризова консультантка Служби турботи про психічне здоров’я БФ «Право на захист».\nЩо відбувається у сексі й чи є це нормальним?\nНа фізіологічному рівні тривалий стрес впливає на ендокринну систему, а саме на вироблення гормонів. Рівень гормонів стресу — адреналіну і кортизолу — підвищується, а рівень статевих гормонів (тестостерон, естроген) і гормонів, які відповідають за задоволення життям, переживання щастя (дофамін, серотонін), знижується. Чому так?\nПостійний перегляд новин, фотографій із місць подій, розмови на тему війни спричиняють викид адреналіну, навіть якщо ми не перебуваємо в зоні бойових дій. Вироблення адреналіну на постійному рівні стимулює наднирники, а вони своєю чергою виробляють гормон стресу — кортизол.\nСам кортизол природно є дуже важливим для нас, бо готує до реакцій бий, біжи, завмри. У разі небезпеки ми переходимо у стан «бойової готовності» і маємо змогу захищатись і рятуватись. Але якщо він виробляється в нашому організмі протягом тривалого періоду, з’являється хронічний стрес: порушується сон, травлення, настають періоди апатії.\n«Зі мною відбувається щось таке, що я не розумію і не можу контролювати. Тіло наче не належить мені. Я не можу його контролювати. Я не можу контролювати свої тілесні реакції та через це відчуваю розгубленість і розпач».\nОрганізм переходить у режим «потрібно вижити», а це своєю чергою призводить до несвідомого вибору: я маю або витримувати стрес, виживати — і тоді кортизол мені в помічники, або ж виробляти статеві гормони і розмножуватись. Звісно, виживання на першому місці.\nТому в період хронічного стресу кортизол применшує вироблення тестостерону та естрогену, що відповідають за сексуальне бажання. Як наслідок — знижується лібідо (= статеве/сексуальне бажання).\nПаралельно знижується вироблення гормонів дофаміну й серотоніну, і ми можемо на деякий час втрачати здатність отримувати задоволення від життя. Ніщо не радує: ані перегляд улюбленого кіно, ані хобі, ані сексуальні переживання. Все начебто втрачає смак життя і сенс.\nВодночас це може викликати:\nЗниження сексуального бажання і бажання статевих стосунків;\nВідчуття болю під час сексу у жінок, бо знижується рівень естрогену, який відповідає за зволоження під час статевого акту;\nЗатримання або навіть призупинення менструального циклу;\nЗникнення ранкової ерекції у чоловіків або взагалі відсутність ерекції, складність з еякуляцією.\nЯк наслідок може руйнуватися образ себе: я — сексуальна жінка, я — сексуальний чоловік. Виникають сумніви щодо цього, і це впливає на прояв себе у сексуальній сфері.\nНа психологічному рівні під час хронічного стресу тема сексуальності виходить за межі сексу і трансформується у бажання проявляти й отримувати турботу, ніжність. Ми все більше прагнемо емоційної близькості та контакту.\nСекс набуває інших форм — більше хочеться поцілунків, теплих обіймів, потримати одне одного за руку, ніжно доторкнутись.\nІнший бік — це підвищене лібідо. Наше тіло добре пам’ятає те, як можна отримати розрядку і задоволення через секс. Спрацьовує знайомий ланцюжок реакцій: я відчуваю сильну фізичну й емоційну напругу — секс є добрим способом позбутись неї та розслабити тіло. І, коли я це знаю про себе, сексуальне бажання посилюється. Але окрім цього за гіперсексуальністю слід шукати і психологічні потреби, які потребують визнання і задоволення. Коли ми їх віднаходимо, то маємо шанс знайти інші способи їх забезпечити. Особливо коли неможливо реалізувати секс тут і зараз.\nОдна з таких потреб — це потреба у контролі. Коли багато хаосу навкруги, важливим стає повернення собі контролю там, де я можу це зробити. У сексі «я знаю, як зробити так, щоб партнер/партнерка отримав/ла оргазм, я це міг/могла і можу, я це контролюю». Але це вже не про близькість, а про використання сексу і партнера для того, щоб довести собі щось через секс.\nПастка в тому, що такий «секс для доказів» приносить лише короткочасне задоволення і заспокоєння, але не наповнює. У наведеному прикладі альтернативою є пошук інших способів повернення контролю собі. А секс залишити для задоволення, приємних відчуттів і переживання близькості одне з одним.\nПсихолог-сексолог Тетяна Славіна окремо виділяє ще один внутрішній конфлікт — це провина того, хто бажає: «там люди гинуть, а я тут усе про секс та про свої бажання. То я хочу його, то не хочу, кому це потрібно зараз».\nТут варто досліджувати персональну історію, особисті переконання щодо сексу, які людина наслідувала зі свого роду. Що є «правильним», а що «неправильним» у сексуальному житті, що припустимо, а що ні. Що твердіші такі переконання, то сильніше вони впливатимуть на рівень провини.\nЦе природно, що ми можемо хотіти сексу, а можемо не хотіти. Від цього ніхто не стає поганим/ою для партнера. І добре, коли ми можемо про це говорити разом. Але якщо з’являється багато сорому за своє бажання, ми починаємо засуджувати себе за нього і закриваємось ізсередини.\nСюди ж можна зарахувати і внутрішню заборону на радість, задоволення, на життя. Тут так само вмикаються захисні механізми психіки задля того, щоб регулювати наші сексуальні реакції — гальмувати їх не тільки в реальності, а навіть у фантазіях. І як наслідок, люди можуть думати, що вони не хочуть сексу. Але вони хочуть, просто зупиняють себе.\nЩе один аспект — це втрата чутливості внаслідок перегляду фотографій, новин про насильство. Особливо це стосується людей із підвищеною чутливістю. Такі люди часто відчувають біль потерпілих, наче свій. Можуть ідентифікувати себе із жертвами насильства, переживаючи увесь жах події у своїх фантазіях як свій власний досвід. У таких випадках психіка «вимикає» почуття, щоб позбутись інтенсивності переживань. Краще нічого не відчувати, ніж знов торкатись того болю, відрази. Але водночас ми втрачаємо здатність відчувати і приємні почуття — радість, задоволення, ніжність — і починаємо закриватись від емоційно близьких стосунків, які в нас є.\nЯк допомагати собі та партнеру/ці?\nВідновлюй чутливість свого тіла\nПривносьте у стосунки більше тілесного (без статевого акту) контакту, а саме: дотики, обійми, можливість тримати одне одного за руки, гладити по волоссю, шиї, спині. Такий несексуальний, тілесний контакт стає надзвичайно важливим зараз.\nБезпечний контакт із тілом його оживляє і запускає вже інший стан у «тут і тепер». Нагадуйте собі: «Я у безпечному місці. Поруч зі мною теплі люди, моя близька людина. Я можу жити, відчувати і бути в контакті зі своїм партнером». Одним із завдань також є розрив зв’язку-асоціації «секс = насильство» і посилення досвіду, де «секс — це ніжність, близькість, чуттєвість і чутливість».\nСтан «я живий/жива», «я відчуваю» допомагає відновлювати чуттєвість тіла, чуттєвість до свого партнера/ки. І ось тут уже може з’являтись бажання близькості.\nСексуальність, секс — це не тільки про статевий акт, а ще і про ніжність у будь-яких проявах у контакті з партнером, а також із собою. Це також і про формування стосунків зі своїм тілом, дбайливе і турботливе ставлення до нього, знати, що є приємним для нього, а що ні. Дозволяти собі отримувати приємні відчуття, відчувати приємне збудження.\nУ разі підвищеного лібідо розвертайтесь до близькості\nЧастіше за все, якщо в одного з партнерів підвищене бажання, то в іншого знижене. Це спричиняє основний конфлікт у парі. І головним тут є відновлення контакту, близькості й діалогу.\nВажливо створити простір, у якому партнери могли б відверто говорити про свої страхи, сумніви, бажання і небажання, про свої потреби. Не через вимагання і претензії, а через бажання почути одне одного.\nЯкщо не хочеться сексу, то також відверто говорити про це і сміливо казати «Ні». Не хотіти сексу так само нормально, як і хотіти його. Кожен має право на свої почуття, потреби, і вони є важливими. Має значення, в який спосіб і в якій формі ми виражаємо своє небажання і будуємо діалог із партнером.\nВажливо говорити про свої почуття, а не про те, яким є партнер.\nПочинати варто із фраз:\n«Для мене було б важливо…»\n«Мені приємно, коли ти…»\n«Я розумію, що для тебе важливо… і заразом я відчуваю/для мене також є важливим… І тому хочу запропонувати…»\n«Коли ти говориш зі мною так…, я відчуваю….»\n«Коли ти так робиш, мені сумно/болісно/радісно…»\nКорисним є поставити одне одному запитання і разом поміркувати над відповідями:\n1) Що ми цінуємо в кожному з нас і в нашій парі?\n2) Що є важливим для кожного з нас?\n3) Які особисті потреби задовольняються в нашому сексуальному житті, а які ні?\n4) Які є ресурси у нашої пари?\n5) У чому є розбіжності? З якими страхами, сумнівами зустрічаємось?\n6) Що може бути рішенням?\n7) Яких нових домовленостей ми можемо досягти, які допоможуть подолати ці розбіжності й віднайти нові способи побудови гармонійних стосунків одне з одним?\nКоли ми відтворюємо такий діалог, то налаштовуємося одне на одного і маємо нагоду отримати новий спільний досвід.\nЦе також допомагає зрозуміти і визнати, що так, як було раніше, вже не буде. І ми разом маємо знайти нові шляхи для побудови нової спільної реальності.\n«Психолог на зв’язку» – телеграм-канал від «Право на захист», який допомагає проживати війну. Записатися на безплатну кризову консультацію або поговорити про батьківство можна тут.


Co komu do tego? - Олександр Горобець / ЛІГА.Блоги - LIGA\nЯк і кого кохають генії...\nУсе в цій непростій історії розпочалося з одного телефонного дзвінка. Обізвався з Вінниці мій письменницький батько Микола Рябий – автор понад сорока романів та повістей, здебільшого широких епічних, людинознавчих, історичних полотен, щирий побратим з студентської пори Василя Шкляра. Той, котрий прославився ще за радянських часів, створивши і опублікувавши в журналі 1989 року (!) роман «Ще не вмерла Україна» про безсмертний подвиг героїв Крут, упорядкував мандрівний щоденник Павла Халебського „Україна — земля козаків“ про подорож „православного патріарха Антиохійського і Всього Сходу Макарія ІІІ з Халеба до Московії й на зворотному шляху через Русь-Україну за урядування христолюбивого й хороброго гетьмана Богдана Хмельницького.\n- Колись із Григором Тютюнником ми йшли по Києву, холодні й голодні, а в кишені не було ні гроша, - казав Микола Олександрович. - І так було щемко на душі. Ось Григір і каже: «Якщо тут, на Печерську, не зустрінемо нікого з наших, зайдемо до Ліни Василівни Костенко. Вона добра і щира душа нас приютить, дасть зігрітися". – Рябий передихнув. – Ось я пишу про цей візит до нашої геніальної поетеси, а вже забув, як тоді вулиця звалася на якій вона мешкала. Допоможи з’ясувати…\nЗ Інтернетом, електронною мапою, даними Вікіпедії за декілька хвилин усе встановили, і Рябий продовжив десь там творити. Але вже за добу-другу, заледве не серед ночі, знову висвітився знайомий номер телефону.\n-А скажи-но, козаче, від твого Джурина (моя родинна колиска на Вінниччині, колишній райцентр, а в сиву старовину - фортеця Чурилів – О.Г.) до Клекотини далеко?\n-Дванадцять-тринадцять кілометрів, - кажу.\n- А ти чув про такого чоловіка саме родом з Клекотини над річкою Мурафою – Аркадія Захаровича Добровольського? Твого славетного земляка. Людину, неабияк якою захоплювалася й, либонь, кохала сама Ліна Василівна. З якою вона створювала поспіль сценарій на кіностудії імені Довженка...\nПо-правді кажучи, не знав, що відповісти. Аркадій Доброволський з Клекотини? Не міг одразу нічого пригадати.\nЯ з шістнадцяти літ – на рік раніше звичайного закінчив середню школу, працював у Шаргородській районній газеті. Клекотина – це одне з сіл Мурафського конгломерату, зона дії тамтешнього костьолу Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії, який споруджено ще 1624 року. Мешкають там здебільшого представники римсько-католицької віри. Окрім нього над Мурафою-рікою до святого Храму стрімкими вулицями прив’язані ще два села – сама, власне, Муруфа й Слобода Мурафська. Загалом, це поселення - немовби невеличка Варшава чи маленьке Мехіко. Здебільшого багатодітні сім’ї, бо в поляків суворе табу на аборти. Села не міліють, а, здається, розширюються не зважаючи на загальну урбанізацію.\nЯ тут часту бував, що називається "пасся" на різноманітну житейську інформацію для газети, знав багатьох-багатьох із мешканців цих приворожливих поселень. А ось про Аркадія Добровольського, здається, не чув нічого, хоча потрібно позгадувати, погортати журналістські блокноти….\nЗАМІТКИ НА ПОЛЯХ : Подільські села Клекотина та Мурафа для мене, як альма-матер рожевощокого газетярства. Мабуть, сімнадцятилітнім хлопчаком я прибився вранці до контори колгоспу імені Леніна села Клекотини, щоб застати там голову колгоспу. Правив у цій окрузі, здається, колишній фронтовий розвідник, на смачне прізвище Сметана. Невисокого зросту, мало примітний дядько у фуфайці, кирзових чоботях, і неодмінно напідпитку. В редакції запланували, що в святковий жовтневий номер на 7 листопада він мав розповідати про те, як у їхньому господарстві виростили найвищий у районі урожай цукрових буряків. Мені ж доручалося поговорити з товаришем Сметаною, допомогти йому написати ту програмну реляцію.\nУ колгоспі голови правління я не розшукав. Конторські молодиці утаємничено шепнули, що цієї пори його можна віднайти лише в центрі містечка Мурафи. Або в Соні, або в Гені…\nПоруч із віковічним Мурафським костьолом ліпилися скособочені єврейські мазанки. Історія свідчить, що за переписом початку двадцятих років минулого століття тут мешкала величезна, понад дві тисячі осіб, колонія євреїв, котра ще в середньовіччя прибилася звідкілясь із Бессарабії. Нині, зазначу, в Мурафі немає жодної єврейської сім’ї! А ось у кінці шістдесятих, про які розповідаю, вони тільки починали роз’їжджатися по світу. І найбільш помітним пристанищем для чоловіків з довколишньої округи були скособочені халупи шинкарок Соні та Гені. Мужики в повноводій річці, яка стрімко котилася до Дністра, ловили рибу, носили сюди в обмін на випивку. Так що тут майже цілодобово була свіжо смажена закуска до самогону. Ось осінній ранок тут і починав потрібний мені Сметана.\nДотепні місцеві жінки, які заледве не щодоби проклинали пристаркуватих гендлярок з сивухою, сплели навіть таку веселу примовку про ті мужицькі приюти:\nТо до Соні, то до Гені\nТри рублі нема в кишені…\nВ одній із задимлених забігайлівок я й надибав уже добряче захмелілого товариша Сметану. Він, прикрикнувши на гамір у тісненькій халупі під загрозливо висячим сволоком, вислухав мене, а тоді гукнув:\n- Гєня, ану, налий кореспонденту з вершком…\nЦе був величезний, давно немитий, заслинений 250-граомовий стакан, повний самогону. З ним у мене й понині асоціюються і Мурафа, і Клекотина…\nА ще з авторитетним і мудрим ксьондзем Хоміцьким.\nУ Шаргородському районі вирощувалося найбільше цукрових буряків в Україні. Вони займали щорічно не менше десяти тисяч гектарів. І в дощовий рік це була ціла проблема зі збиранням і вивезенням урожаю на переробні підприємства. Техніки ж бо ніякої. Тільки старезні, ще з тридцятих років випуску «Універсали» і «Фордзони», зате єдині машини, які навіть у дощ можуть підкопувати три рядки коренів одразу. Але їх потім потрібно вирвати вручну з землі, знести, скидати на купи. За погоди почистити, мішками і вилами накидати на авто, вивезти на кагатне поле цукрозаводу. Справжнє колгоспне пекло…\nДощової осені частина врожаю обов’язково залишалася в полі під снігом.\nОднієї сквирної осені, новий перший секретар райкому партії Василь Довгань, пішов на хитрість. Він таємно послав свого гінця до ксьондза Хоміцького у Мурафський костьол. Це був вельми поважний чоловік в католицькому світі, здається, доктор богослов’я, попросив святого отця закликати від свого імені громаду врятувати врожай. Канонік свою недільну проповідь з костьольного амвона присвятив цій проблемі, і заявив, що він завтра – буде сонце чи негідь - бере дощовик, резинові чоботи і йде рвати буряки за трактором.\nУсі люди у колгоспних селах – Клекотині, Мурафі (тоді вона звалася Ждановим), у Слободі Мурафській – від малого до великого вийшли в поле. Бо ж отче (в просторіччі воно звучало, пригадую, як «ойче») там! За тиждень тутешні колгоспи зібрали до корінчика весь урожай цукрових буряків. Першими в «цукровому Донбасі», як звалася тоді Віннччина. Я про це писав у районці. Цю інформацію передрукували обласні і республіканські газети…\nКоли з Вікіпедії я дізнався, хто це такий, усе життя у моєму помешканні перевернулося догори дном. І ось чому. Аркадій Захарович Добровольський – український письменник, філософ, кіносценарист, перекладач з англійської (здійснив українцізацію романів Джона Голсуорсі, Алана Сілітоу для журналу "Всесвіт"), творів із польської та французької мов. Мій земляк не співавтор, як дехто пише, у тому числі подібне помилково вказується і в Вікіпедії, а саме АВТОР (!) сценарію до знаменитої в СРСР культової музичної кінострічки "Трактористи».\nХто ж не знає цього шедевру агітпропу кінця тридцятих років минулого століття, який вийшов після жахливого Голодомору в Україні! Фільм, як відомо, на київській кіностудії зніме "заїжджий" режисер Іван Пирьєв і, відтак, стане назавжди знаменитим кіномитцем. "Трактористи" на десятиліття прославлять його дружину, сибірячку за походженням, артистку Марину Ладиніну, яка зіграє роль хохлушки, бригадира трактористів Мар’яни Бажан. З екранів у російську славу Мельпомени, бо на повен голос заспіває з екрану пісню «Три танкісти», котра тут же стане візитівкою всієї бурхливої мілітаризації, артист Микола Крючков. Він відобразить зі сценарію роль демобілізованого танкіста, старшини Клима Ярка. Вперше на екранах з’явиться і ввійде в історію кіно Борис Андрєєв, котрий відтворить задуманого Аркадієм Добровольським, неотесаного сільського здоров’яка Назара Думку.\nВи ж погляньте, вслухайтесь у мелодію цих романтичних українських імен та прізвищ героїв села. У них духмяна, фольклорна душа нашого древнього подільсько-мурафського роду. Звичайно ж, жахливо зрусифікована. Аркадій Захарович Добровольський зобразить директора МТС Кирила Петровича (його зіграє Степан Каюков), скопіювавши діяльного свого батько. Адже старший Добровольський, Захар Іванович, у вінницькій Клекотині тридцятих років працював директором машино-тракторної станції.\nЗвичайно, тут можна говорити про етичність теми одразу після жорстокого знищення комуністичним режимом українського селянства, про слизьке лакування колгоспної дійсності на фоні жахливих трагедій часу, коли вже запускалася кривава січкарня Сталіна, але іншого кремлівський агітпроп і не допустив би до знімального майданчика. До екрпану допускаються лише фільми типу "Вєсьолих ребьят". Тому ми можемо тут говорити лише про вміння молодого автора, адже Добровольському було лише двадцять п’ять – двадцять шість літ, створити сценічний твір на задану тему. Або писати так, як вимагали з Кремля, або ніяк...\nВи, напевне, можете запитати, чому ж тоді всі провідні творці фільму удостояться найвищої державної нагороди – Сталінської премії, персонально превеликої уваги самого вождя народів, а головної людини з якої починалися витоки культового художньо-музичного твору – сценариста, в одній кінопробі прізвище пропишуть, а в рештах ні? Можливо тому, що він українець, а його народ ще зовсім недавно «вчили» жити по-радянськи голодом, мільйонами смертей, загороджувальними загонами? Хіба можна було юного українця возвеличувати так, та ще й публічно!?\nСправді, народившись 1911 року у Клекотині, Аркадій Добровольський з юних літ проявив неабиякий хист до літератури. Працюючи на цукровому заводі, біля випарних апаратів, уночі записував вірші, які начебто самі прилітали до його. Друкував їх у журналах і газетах. Восени 1931-го, у двадцять років, став студентом літературно-лінгвістичного факультету Київського інституту народної освіти. Але не надовго, позаяк не було за що жити, належало йти працювати. Саме цієї пори його гукають на Перший Вседонецький з’їзд письменників і літгуртківців. Тоді ж підготував до публікації книжку поезій "Квітнуть жита", збірку оповідань "Подільські аргонавти". Аркадій трудиться у Будинку літераторів у Києві, потім – у сценарному відділі Київської кіностудії.\nСаме кіностудія у 1934-му стає фактично центром всього літерературно-мистецького життя України, оскільки у червні цього року Київ набуває статусу столиці України. Працюючи цієї пори тут, цілком ймовірно, що Аркадій Добровольський зустрічається, або й знайомиться з Михайлом Булгаковим, котрий 1934-го написав сценарій до кінофільму "Ревізор" за М. Гоголем і замало не щодня відвідував кіностудію. Дружби поміж ними, звісно, не могло бути ніякої, позаяк різниця в віці все таки складала двадцять років, а потім Булкаков - відвертий українофоб. Усе це, як на мене, сповна проявилося в його творах, і насамперед у "Білій гвардії", яку любив почитувати вусатий Сталін. Сам же Аркадій у сценарному відділі Кіностудії пише сценарій «Полюшко-поле», який незабаром перетвориться в натурні зйомки першого радянського музичного шедевру "Трактористи"-танкісти, так, мабуть, буде точніше назвати його. Бо ж тодішня радянська воєнщина, як і нинішня московітська путінівщина, без мілітаризації всього способу життя народу дихати ніколи не можуть. Це їхня родима пляма!\nІ ось, коли під степовим селом Гур’ївка на Миколаївщині ще тривали зйомки картини, молодший лейтенант управління Держбезпеки Гольдфарб і сержант Лейбович, 15 січня 1937-го, зненацька заарештували Добровольського на квартирі у приятеля Аркадія – Євгенія Помєщикова, з яким молодий подолянин трудився у сценарному відділі Київської кіностудії.\nДобровольського звинуватили у контрреволюційній націоналістичній та терористичній діяльності. На допитах під впливом «фізичних методів» молодий чоловік змушений був визнати свою вину, аби не стати калікою на все життя.\nУ цих методах "зізнання" він уже мав певний досвід. У березні 1934 року спецслужби «попрацювали» відповідно над Добровольським, поламавши ребра і порахувавши зуби, готуючи до процесу над його улюбленим автором Миколою Кіндратовичем Вороним, чию поезію Аркадій шанував, як і театрознавчі книги. Для нього, починаючого сценариста, це були своєрідні підручники. Вороного тоді звинувачували в "контрреволюційному трубадурстві", доказували що він є "ідеологом української національної буржуазії". І двадцяти трьохлітній літератор добре знав, що енкеведисти вчепилися до письменника, як вовки до ягняти, врятувати його не можна.\nЗрозуміло ж, у титри фільму замість Добровольського було вписано прізвище іншої людини - Євгена Помєщікова, який, як стверджують очевидці, лише вичитував сторінки тексту вслід за автором - Добровольським. Що й казати, повезло товаришу, як курці біля крупорушки…\nА ось трибунал Київського військового округу 10 квітня 1937 року виніс нещадний вирок: Аркадія Добровольського засуджено на сім років ув’язнення і на п’ять років позбавлення у політичних правах. Як же ж міг каторжанин бути представленим у титрах кінофільму, який першим мав переглянути, оцінити товариш Сталін?\nПочалося для бранця життя, як колюча нива.\nПокарання відбував у тресті «Дальбуд». Це район Верхньої Колими. Гадаю цим усе сказано. Опинився, як на морі без весла. Полетіли роки, немовби осіннє листя з дерева. Після завершення строку покути, свобода для нього тільки снилася: А. Добровольський знову засуджений до десяти років (!) позбавлення волі. Підстава — вірш «Мудрий Кролик», у якому прозорливі беріївці вбачали прозорий натяк на культ особи товариша Сталіна. В Україну Аркадій Захарович повертається лише 1959 року. За цей час фільм «Трактористи» десятки разів обійде всі без винятку кіноекрани СРСР. Без імені справжнього сценариста. Відтак, було в автора кінотвору стільки творчого щастя, як у курки, котра вивела каченя. Вартові режиму геть відлучили його від творчості, намагалися стерти у порошок... Слава Богу, вижив…\nЗ іншого кореня виростало не менш примітне гілля моєї оповіді, так би сказати, жіноча її віть. Під Києвом біля Дніпра-Славутича, 19 березня 1930 року, народилося дівча – Ліна Костенко. У родині вчителів-інтелігентів. Батько її був справжній поліглот - володів дванадцятьма (!) іноземними мовами. Он який потужний інтелектуальний заряд родини в оцінці ваги і значення слова. Це, як бачимо, сповна проявилося в індивідуальній генетиці дочки. А коли з-під її пера з’являться зрілі, небесної чистоти і свіжості вірші, усі зрозуміють – над Україною зійшла нова незбагненна поетична зоря.\nЛіна Василівна опиняється на навчанні у Московському літературному інституті імені Горького. Молода і хороша, як ягідка. Тут її життям і натхненням стає молодий польський прозаїк Єжи-Ян Пахльовський.\nЦе ж дійсно так важливо знайти у житті свою щасливу половинку. Але в державі-тюрмі всі закони спрямовані лише на жорстоке покарання, катування людей. Залізний порядок можна підтримувати тільки в країні-казармі…\n15 лютого 1947 року в СРСР з’явився драконівський Указ Президії Верховної Ради «Про заборону шлюбів між громадянами СРСР та іноземцями». Цим документом союзи з іноземцями були суворо заборонені, а укладені раніше - визнані недійсними. Покарання за порушення цього регламенту совкової зони — кримінальний строк, відповідно до знаменитої статті 58-ім - за «антирадянську агітацію», під якою мався на увазі сам факт укладення шлюбу, співжиття або навіть роман з іноземцем. У бажаючих поєднатися офіційно з представниками інших країн та змінити громадянство, себто, відмова від радянського громадянства, розглядалася як зрада Батьківщини ...\nЗа дикунських часів правління Микити Хрущова за роман з іноземцем звільняли з роботи, перешкоджали новому працевлаштуванню і висилали з «вовчим білетом» у віддалені райони Сибіру як нероб. Самі ж шлюби розцінювалися як «зрада», засуджувалися в радянській пресі і на «зборах громадськості» за місцем роботи і мешкання.\nПодібного безглуздя не міг уникнути ніхто. Влада до запитів людей була глуха, як пень осиковий. На згадку про це чарівне московське кохання київської поетеси Ліни Костенко і варшавського письменника Єжи-Яна Пахльовського дві сусідні країни – Польща та Україна отримали виняткову за емоційною і почуттєвою проникністю, журливу пісню – "Спогад". За пронизливий крик болю її ще називають – "Поїзд у Варшаву". Слова Ліни Костенко, музика Володимира Вирменича:\nПоїзд із Варшави спогади навіяв,\nЯ ж на Україні згадую тебе.\nТи співав для мене пісню вечорами: |(2)\nCo komu do tego, ze my tak kohamy! |\nІншого цілую, а бринить сльозами: |(2)\nІ минають роки, роки за роками... |(2)\nДочка Ліни Костенко та покійного польського письменника-мореніста Єжи-Яна Пахльовського – Оксана Пахльовська – український письменник, як і мати - лауреат Національної премії імені Т. Г. Шевченка (2010 рік), удостоєна за книгу "Ave, Evropa!"; доктор філологічних наук, професор; мешкає і трудиться в Італії: викладає україністику в римському університеті. Виховує доньку Ярославу.\n(Картинка з нинішнього життя. Вівторок, 2 травня 1995 року. Рим. 13 годин 25 хвилин. /Деталі уточнюю зі збереженої мною програми «Офіційного візиту Л. Кучми до Італійської республіки»/.\nОсь-ось президент України Л. Кучма має від’їжджати від «Гранд Отелю» до Президентського палацу Квірінало для зустрічі з президентом Італійської республіки Оскаром Луїджі Скальфаро. Ми, група українських журналістів, які прибули в літерному літаку з Києва для висвітлення візиту глави держав, сидимо в мікроавтобусі, готові приєднатися до колони супроводу. Двері напіввідчинені. Звідти долітає свіжий вітерець і гомін вулиці.\nВраз через двері з вулиці привітне, українське: «Доброго дня! Ви з Києва?»\nПеред нами виринає прехороша, мила пані, світло русяве, злегка закучерявлене волосся, благородна, привітна усмішка. Сама чарівність…\n- Українці… Кияни, - почулося у відповідь.\n- А які ж ви видання представляєте, дозвольте дізнатися? – запитує вона.\nНа мить виникає пауза. Всі переглянулися.\n-«Независимось» - зично поруч зі мною вигукує її головний редактор Володимир Кулеба. – «Правда України», - каже ж він, глянувши скоса на мене.\n- Українське радіо,- чути далі. – «Урядовий кур’єр»… «Україна молода»…\n- «Всєукрінскіє відомості» - з-під вусиків видавив Олександр Швець…\n- «Зєркало нєдєлі» - каже Юлія Мостова.\n- «Киевские ведомости» - мовить Лариса Івшина.\nВидно, що мила пані біля дверей ледь помітно комизить губи.\n- А яку ж ви газету читаєте? – враз її запитує хтось.\n- «Українську газету», - сказала вона.\nВсі у відповідь дружно й голосно зареготали. Мабуть, тому, що це було видання, котре тоді ледь-ледь животіло. Навряд чи хто з присутніх журналістів брав його до рук. А ось мені воно вже траплялася неодноразово, хоча з‘являлося рідко, бо редагована мною «Правди України» розміщалася у видавництві «Преса України» і мені, як головному редактору, всі видання, котрі друкувалися в цехах "Преси…", клали на стіл у порядку етикету. Подібним привілеєм міг користуватися і головред «Независимости» Володя Кулєба. «Українська газета» була виданням, котре тоді вперше в Україні після стількох років замовчування, жорстокого переслідування за подібне, широко розповідало про ОУН-УПА, про Бандеру і жовто-блакитний прапор. Воскрешала імена справжніх борців за незалежність суверенної України. А ось переважна більшість журналістів, які були в президентському пулі Кучми, різко не сприймали цієї тематики. Вони були тоді ще з совєцкім ухилом і разговарівалі ісключітєльно по-моксовські…\nКоли гамір стих, усі враз помітили, що чарівної молодої жінки біля дверей немає. Мабуть, образилася. І тут, здається, Михайло Сорока, головред «Урядового кур’єру», враз знайшовся:\n-Хлопці-дівчата, так це ж, здається, Оксана Пахльовська, дочка Ліни Костенко…\nУсі в одну мить кинулися в двері. Зчинився гамір і тиснява. Коли вискочили на асфальт, дивної співбесідниці ніде не було видно: наче розчинилася в гаморі дня. Довкруги метушилося багато різного люду під теплим сонцем древнього Риму. Ніхто навіть не запам’ятав, як вона була зодягнена. Ми бепомічно озиралися, стенали плечима: така несподіванка. В цей час пролунала команда від італійських водіїв: «Йодєм, andare!» )\nВідтак, на перехресті шістдесятих, у сценарному відділі Київської кіностудії імені Олександра Довженка зустрілися і волею долі стали спільно працювати над новим сценарієм про поетів фронтової пори Аркадій Добровольський та Ліна Костенко. Він – умудрений досвідом складних років боротьби з комуністичним людиноненависницьким режимом. На цьому шляху мав досвід понад двадцять одного року каторжних робіт. Ледве не половина від усього прожитого. Але не ображений на весь білий світ. Не драпучий, як кіт. З доброю, щирою душею, з м’яким серцем. Просто принциповий, непідкупний і гордий. Українець з великої букви.\nУ своїй блискучій книзі «Найбільше диво – життя. Спогади», трактаті про свою і сподвижників боротьби за волю й незалежність України, велет бунтарського духу, засновник Української Гельсінської групи Микола Руденко напише і про Аркадія Добровольського. Він так і скаже, що «Серед колишніх в’язнів особливу симпатію викликав у мене Аркадій Добровольський, із яким я познайомився в Будинку творчості письменників в Ірпені…» Микола Данилович підкреслить: «Аркадій Добровольський був витончено інтелігентною людиною…», «Аркадій любив грати в більярд із Миколою Лукашем…»\nА далі в його книзі ціла картина цих стосунків, характеристик подільського сценариста «Трактористів»:\n«Микола був добрим більярдистом, а Аркадій Добровольський прийшов звідти, де замість більярдних куль уживали свинцевих. Однак за більярдним столом він виявляв не тільки настирливість, а й уміння, тож був гідним суперником визнаного майстра. Що більше я придивлявся до цієї людини, то більше вона мені подобалася. Енергійний, із правильними рисами обличчя, провівши в сталінських концтаборах двадцять два роки (тут би доречно виставити аж три окличних знаки), видавався, однак, порівняно молодим, вродливим, навіть сивина не торкнулася його волосся. Чарівність його образу доповнювали тактовність, широка ерудиція та культура. Не дивно, що в нього закохувалися молоді жінки. Закохалася в нього й наша нині видатна поетеса Ліна Костенко. Вони навіть пробували створити сім’ю — чому це не вийшло, не нам судити.\nНе знаю чому, але я не наважувався розпитувати Аркадія про пережите в концтаборах. Може, тому, що мені було відомо: він епілептик. Одного разу серед ночі після чергового нападу епілепсії мені довелося везти його з Ірпеня до Києва. То було жахливе видовисько. Добре уявляю, що нерви Ліни Костенко не були пристосовані до таких потрясінь. Потім я ходив до нього в лікарню, і він щоразу вибачався, що завдав мені клопоту. Я з великим смутком слухав ці недоречні благання пробачити його слабкість. Дивлячись на Аркадія, я бачив цілу прірву людських страждань — де вже було розпитувати про пережите в концтаборах. І без розпитувань легко було уявити ті пекельні умови, які з цієї веселої, жвавої, витончено культурної людини зробили інваліда. Адже епілептиком він повернувся з концтаборів. Власне, з ним сталося те ж саме, що з Достоєвським, але той провів на каторзі лише шість років, а страхіття «Записок з мертвого дому», якими він свого часу вжахнув людство, і близько не можуть дорівнятися до того, що довелося зазнати в’язням сталінських «мертвих домів»…»\nПовернувшись із навчання у Москві і прийшовши працювати у сценарний відділ кіностудії імені Довженка, Ліна Костенко привернула увагу всього чоловічого цеху української літератури й мистецтва. Вражаюча і прикметна поетеса, майстер блискотливої думки, променистого слова, а ще навдивовижу показна просто як жінка. Неперевершеною вродою, антуражем, шаленою принадною креативністю. У неї по вуха був закоханий Василь Симоненко. Зовсім ще жовторотий стосовно неї, бо аж на цілих п’ять літ молодший, але ж, відомо, серцю не накажеш.\nІ це, знаєте, зовсім не мій дослідницький висновок, таке стверджував найближчий друг Василя Симоненка, його університетський однокурсник, а потім справжня творча тінь поета – відомий український красномовець Микола Сом.\nІз Миколою Даниловичем ми поспіль понад п’ять літ працювали на кафедрі журналістики університету «Україна», і коли він з’являвся у виші, то це завжди було справжнє свято. Слово в нього таке, що як скаже, немов реп’ях прилипає: запам’ятаєш назавжди. Якось він поїхав виступати до Чернігівської жіночої колонії суворого режиму. Годину чарує зал, другу, третю: читає вірші, розповідає свої поетичні байки, гуморески, повідує бувальщини, молодиці геть мліють, аж ногами тупотять, не відпускають зі сцени. А тут всі почали співати його пречудову пісню «Без вітру не родить жито…» Але в тюрмі, відомо, понад усе розпорядок доби, та ще й за суворого режиму установи. Підходить до мікрофону начальник коллонії і каже: «Гражданін Сом! Ви нам всєм очєнь понравілісь, потому оставайтесь у нас навсєгда…»\nТак ось гражданін Сом з приводу того, як відбувалися події на кіностудії імені Довженка, де там стали працювати мій клекотинський земляк Аркадій Добровольський та Ліна Костенко, одному з київських видань два роки тому, повідував так:\n- У молодості вона була красива і розумна. Кучерявенька. За нею впадали всі відомі в літературі чоловіки, але Костенко вміло тримала потрібну дистанцію…\nВисновок Миколи Сома тут такий: «Думаю, Ліна Василівна була музою для багатьох. Чарівна, горда, дуже вродлива жінка. Та ще й кебетлива…»\nА ось що казав покійний уже Микола Данилович Сом стосовно стосунків відомої поетеси з Аркадієм Добровольським:\n"…у Києві Ліна жила з кіносценаристом Аркадієм Добровольським. Він на дев’ятнадцять років старшим від неї був. Непогана людина, але вічно п’яний. Він їй допоміг написати сценарій фільму "Перевірте свої годинники". Що їх єднало — не знаю. Напевно, талановитий був. Як усі поети, бідний. Мабуть, відгорів ще давно.\nГотували разом фільм "Перевірте свої годинники" — про українських поетів, загиблих у Другій світовій війні. На екрани не вийшов. Його так переробила цензура, що Костенко відмовилася від авторства. (Більше щодо цього читайте тут.)\nЄ ще один погляд на ті події з ретроспективи нинішніх днів.\nПід Києвом у Кончі-Озерній, на шикарній дачі мешкає, мабуть, найстарший з вітчизняних письменників, 92-літній Олександр Сизоненко. Розповідали друзі-журналісти, що на самому вході до помешкання мій тезка виставив великий свій портрет, де він зображений з Петром Симоненком. Так би сказати, в обнімку з вождем…\nА найбільшою домашньою гордістю господаря є те, що його часто дім відвідували Л. Кучма і колишній посол Росії в Україні В. Черномирдін і господар про це має неодмінно розповісти своїм гостям. Це його велика гордість…\nЦей чоловік на початку шістдесятих також працював у сценарному відділі Кіностудії імені Олександра Довженка. З ним поруч трудилися Аркадій Добровольський і Ліна Костенко. Якщо почитати його статтю «Зоря і хрест Ліни Костенко», опубліковану до діамантового ювілею авторки геніального поетичного роману «Маруся Чурай», то там заледве не через абзац відверте зізнання в любові. Звичайно ж, як до поетеси. Але з огляду на те про що говорив Микола Сом, що всі чоловіки кіностудії шістдесятих років на розпір відкрили свої серця перед чарами цієї надзвичайної жінки, то, можливо, стріли Амура літали і попри серце полум’яного комуніста. Я, приміром, інакше ніяк не можу оцінити це, особливо після слів товариша Сизозенка про стосунки Ліни Костенко та Аркадія Добровольського, якому, як мені здається, він просто по-чоловічому заздрив.\n"…Вийшла заміж за Аркадія Добровольського, який одсидів двадцять п’ять років у таборах. Нащо він їй? У нього вибиті очі й зуби. Мабуть, зі співчуття. Вони вдвох написали сценарій "Перевірте свої годинники", бо і його прізвище було, але Добровольським там і не пахло. Її був текст. Сценарій – про трьох поетів: Миколу Булаєнка і ще двох, які загинули 1944 року під час прориву Південного фронту. На студії п’ять режисерів поміняли, вони й угробили фільм. Назвали - "Кто вернется, долюбит".\nЛіна приїхала розгнівана, як фурія: "Та це для якогось кафешантана, а я писала про трагедію війни!" Зачіска розкішна, вона сама висока, струнка, на каблучках. Як рубонула на художній раді: "Я знімаю своє прізвище!" – і тут же написала заяву…"\nЯк бачите, довжелезне життя змотав чоловік, а виходить так і не зрозумів, що люблять не за очі, не за зуби, а за серце і душу. А що коли це просто ревнощі? Які живуть і донині…\nНа початку цієї розповіді я мимохіть замітив, що після дзвінка Миколи Рябого з запитанням про те, чи знаю, що геніальна українська поетеса Ліна Костенко була заміжня за моїм земляком, подолянином Аркадієм Добровольським, я написав, що життя в моєму домі тут же перемінилося. Справді, всі домашні налаштували свої Інтернет ґаджети на ці корінні прізвища і прикипіли до пошукових систем. І вже за кілька годин мені доповіли: в Аркадія Добровольського, либонь, є син Максим, 1954 року народження. Було відомо, що, принаймні, 2006 року він працював перекладачем у київському видавництві «Софія».\nМаксим Аркадійович справді мешкає на Печерську, вже пенсіонер. Я тут же зв’язався з ним по телефону. Останнім часом працював перекладачем літератури у видавництві «Софія». Володіє англійською та польською мовами. У Клекотині, рідному селі батька, бував лише малюком. Смутно пам’ятає ту сторону. В свідомості зберігся лише костьол на пригірку, хоча, здається, з рідних ніхто до нього не ходив. Його мати, росіянка Олена Орєхова лікар за фахом – дружина Аркадія Захаровича, померла вісім років тому. За Аркадія Добровольського вийшла заміж на Колимі. Але батько марив Україною, кликав сім’ю в його рідні краї. Вони й приїхали втрьох.\nНа моє запитання, що збереглося з батькових речей, здається, дещо невпевнено Максим Аркадійович відповів: «Либонь, друкарська машинка…»\nА знімки Аркадія Захаровича є?\n«Десь були альбоми. Мабуть, щось можна буде відшукати…»\nЗа цими другорядними уточненнями я все готував головне запитання. Ходив із дріб’язком, як кіт довкола гарячої каші. Нарешті спромігся: "Подекуди пишуть, що Аркадій Захарович жив із Ліною Костенко. Це правда?»\nМаксим Аркадійович спокійно і ввічливо відповів: "Ні, це вигадки. Вони просто співпрацювали над одним кіносценарієм. Це була творча дружба…"\nЄ ще одна людина, яка добре посвячена у деталі стосунків життя мого земляка, у хитросплетіння долі подвижника Аркадія Добровольського і великої поетеси, а також і дружини письменника - Олени Орєхової. Йдеться про директора Клекотинської середньої школи Світлану Сергіївну Томчук. Саме вона організувала в навчальному закладі кімнату-музей пам’яті великого борця за незалежність і суверенітет України, літератора і філософа. Така функціонує у селі над Мурафою-рікою ось уже п’ятнадцять років.\nСвітлана Сергіївна, наповнюючи музей спогадами, експонатами, зустрічалася і з Ліною Костенко, і з Оленою Орєховою. Багато знає цікавих деталей цих непростих, іноді дивних взаємовідносин. З її розповідей стало зрозуміло, що поет жив якийсь час так, начебто не міг вирішити, до якого берега йому пристати. Але було це зовсім недовго. Якби оцінювати з висоти нинішнього життя, то лише, напевне, якусь мить. Тому, що незабаром Ліна Василівна знайшла своє щастя в любові з чоловіком, якого покохала назавжди. Стала його дружиною. Він заради неї покинув усе – роботу, сім’ю. Це був Василь Васильович Цвіркунов, відомий кінознавець, великий організатор вітчизняного кіновиробництва. 1969-го у них народився син Василь. Нині він мешкає у США, за фахом - програміст.\nЯ ж написав цю щиру й небайдужу статтю лише для того, щоб підкреслити: на моєму солов’їному Поділлі є достойні чоловіки, яких буває поважають і кохають геніальні жінки. І, власне, сo komu do tego?\nКоли на багатьох Інтернет ресурсах відшуміла читацькими шлягерами моя вище представлена публікація, вечірній телефон якось обізвався примітною українсько-білоруською говіркою мого давнього друга студентсько-журналістської пори Михайла Шведа. Мешкає він у Ріпках Чернігівської області, в районі, де найбільші мисливські вгіддя в Україні, а територію його омивають Дніпро і чи не найчистіша річка Європи - повноводий Сож.\nВ один із перших днів нашого знайомства в університеті, ми якось вийшли з Михайлом із жовтого корпусу вузу, де містився факультет журналістки, і мали прямувати на інші заняття до червоностінного приміщення, тут рудовусий мій одногрупник і каже:\n-Давай тут пЄрАйдєм, так буде швидше?\n-Що зробимо? – начебто байдуже уточняв я.\n-ПЄрАйдем вулицю, - повторив він свою пропозицію.\nЯ зрозумів: ця дивна вербальна еквілібристика назавжди - всотано з молоком матері. Хоча на письмі всі слова викладає бездоганною українською. Це показав і нещодавно зданий твір творчого конкурсу, який складають на журфаці. Просто пуповина Михайла зарита за два кроки від білоруського кордону, через річечку з красивою назвою Каганець перейти і там уже мешкають сябри, тут, власне, й криється розгадка цих діалектних коктейлів. А ще він уряди-годи підскубував мене тим, що я ні разу в житті не бачив, як квітує льон. Чарівна, неповторно зваблива квітка Полісся. Предковічна годувальниця, одягальниця наша. Це ж, неодноразово акцентував, таке неймовірне диво, ліпоти якого словами не поцінувати. Тільки потрібно особисто спізнати, власним світосприйманням оцінити. Тим часом, я знайшов в енциклопедіях, що в червнево-липневу пору квітоношення поля льону бувають небесно-синього, а то й фіолетового кольору. Просто фантастика!\nОсь подивуватися цьому феєричному чуду ми й поїхали з Мишком аж поза Нові Яриловичі, що на самому толі умовному кордонні з Білорусією. Від траси пішки чимчикували дорогою, яка походила на морський піщаний берег моря, немовби дюни, йшли до його села, щоб потрапити в обійми великої рідні. Почалися частування студентів-журналістів ледве не в кожному сільському дворі, бо тоді побачити живого університетського журналіста була замало не подібно, як космонавта. Позаяк тієї пори в Україні лише два університети – Київський та Львівський випускали таких фахівців. По двадцять п’ять осіб зі стаціонару та по 75 – з заочного навчання кожен. Одне слово, дипломи «акул» пера і мікрофона отримували лише двісті (!) фахівців на 52 мільйони громадян республіки. Оце, скажу вам, була ціна спеціалісту! А не те, що нині, коли, приміром, чомусь Національний авіаційний університет лише на денну форму навчання набирає таких шістдесят студентів. А ще ж у Києві подібних фахівців готують Інститут журналістики Національного університету імені Т.Г. Шевченка, університет імені Драгоманова, університет «Україна», міжнародний університет, кафедри й факультети журналістики створені ледве не в кожному виші обласних центрів. Явний, ніким не контрольований пербір.\nМи, звичайно ж, ганебно проспали свої два досвітки, в які збиралися сходити за село, де до сходу золотої діжі, всього лише з пів години – не більше, поки вона сповна не викотиться з-за горизонту, від краю до краю буяло безбереге феєричне море квітучого льону, переходячи на видноколі в кольори неба, чашечки цієї луб’яної культури відтак закривалися до наступного світання, і я заледве не плачучи повертався без польових вражень до Києва: третього дня у нас передбачався надзвичайно складний іспит у професора української мови Марії Устимівни Каранської. Його пропускати – означало благословити свій добровільний виліт з університету. Так я проґавив через наливку й пиво свою квіткову феєрію на Поліссі.\n-А ти ж пригадай, - казав мені в трубку тепер Михайло, - що тебе просив уточнити Мукомела. Забув? Здається на другому курсі було. Хіба це не Добровольського стосувалося?\nЯ щодуху помчав у село, де в моєму помешканні зберігається архів давніх публікацій і ще не розроблених тем. Для того, аби віднайти таку тонку деталь у своїх старих записниках, потрібно бути надзвичайно організованою, навіть педантичною людиною. Я ж у молоді журналістські роки здебільшого покладався на свою міцну пам'ять. Особливо ж за умови підготовки критичного матеріалу. Коли починаєш усе почуте занотовувати, люди мимоволі закриваються, начебто німіють і ніяких фактів, прізвищ, цифр не викладають під запис. Тому я завжди картинно закладу руки до кишень, чи за спину, зодягну на обличчя маску байдужої до всього людини і знічев’я задаю запитання по темі, наче мене деталі не цікавлять. Спвбесідники помічають, що журналіст начебто нічого не записує, розкриваються, стають відвертими. Тільки так можна зібрати фактаж. А при цьому понад усе тренується пам'ять.\nОсь так, мабуть, було й тоді, коли 1974-го викладач кафедри журналістики університету імені Тараса Шевченка Олександр Гнатович Мукомела, дізнавшись, що я родом з Шаргородського району Вінниччини, справді просив мене розвідати щось у Клекотині. Я все запам’ятав, нічого не вніс до записника. Однак точно пригадую, що тоді їздив до Мурафи, зустрічався з моїм односельцем Володимиром Паршаком, він трудився агрономом клекотинського колгоспу. Але ніяких відомостей Мукомелі я не привіз. Напевне тому, що як розповідає директор школи Світлана Сергіївна, після смерті Аркадія Захаровича Добровольського на початку літа 1969-го, згодом померла й його мати. Захара Івановича не було вже давно. Близької рідні в Добровольських теж не залишилося. А 1974-ий – час особливого лютування КДБ. Ще тривали судові процеси, які розпочалися двома роками раніше у Києві та Львові проти Івана та Надії Світличних, Василя Стуса, Євгена Сверстюка, Івана Дзюби, В’ячеслава Чорновола, Ірини та Ігоря Калинців і багатьох-багатьох інших. Люди були залякані. Не всі навіть наважувалися говорити про репресованих…\nДо напрямку подібних думок, через сорок з лишком літ після подій мене підштовхує те, що про Олександра Мукомелу Вікіпедія, зверніть увагу, пише таке:\n"В останнє десятиліття О. Г. Мукомела також багато часу віддав відновленню пам'яті журналістів, репресованих за роки радянської влади"…\nТреба доповнити це резюме: не лише журналістів, а й письменників, сценаристів, перекладачів, ким насправді був мій славний земляк.\nБільше того, я звернув увагу, що все написане про А.З. Добровольського в історичних довідках, енциклопедіях, проспектах – копію тексту, який написав про Аркадія Захаровича наш добрий університецький викладач Олександр Мукомила, який відійшов в інші світи 2009 року.\nПродовження розповідей про Аркадія Добровольського – десятиліттями замовчуваного владою московською, за тим і українською, відомого нашого письменника, поета, перекладача та кіносценариста читайте в статтях – «Жінка, перед якою Аркадій Добровольський став навколішки...», «Гулагівська одісея творця культових радянських кінострічок», а також у розділі «Посилання», на його персональній сторінці в української Вікіпедії – тут.\nТеги: Ліна Костенко, Аркадій Добровольський, Василь Симоненко, Ян-Єже Пахльовській\nСуд по делу Порошенко, оружие для Украины, перенос столицы из-за экологии: новости недели 238095\nГенерал теней. Подлинная история Василия Бурбы (текст уже у вас на почте) 173347\nЗеленский – внешней разведке: Настало время наступательных действий ЛІГА.Новости 145453\nОфис президента отреагировал на начало эвакуации части персонала посольства США ЛІГА.Новости 40703


ОБОЛОНСЬКІ ОЗЕРА — НОВІ СМІТТЄВІ ПОЛІГОНИ - Довкілля - dt.ua\nОБОЛОНСЬКІ ОЗЕРА — НОВІ СМІТТЄВІ ПОЛІГОНИ\nДіти війни: як Росія залучає українську молодь із тимчасово окупованих територій до терористичної діяльності Події останнього року в окремих районах Донецької та Луганської областей чітко вказують на те, що, крім...\n«...Над чорно-зеленою смердючою водоймою клубочився молочно-білий їдкий туман. На березі, куди не кинь оком, виднілися купи гниючих відходів та сліди від дикунських «оргій»...\n«...Над чорно-зеленою смердючою водоймою клубочився молочно-білий їдкий туман. На березі, куди не кинь оком, виднілися купи гниючих відходів та сліди від дикунських «оргій». Пожовклі миршавенькі водяні рослини ледь чутно шелестіли...» Ну що, здогадалися, що це? Ні, зовсім не уривок із науково-фантастичного роману з описом інопланетних пейзажів. І навіть не футуристичний прогноз картини нашого земного ландшафту. Наразі це просто авторська замальовка на тему «Живописні пейзажі оболонських озер Опечень восени (і не тільки)».\nТой, хто хоч би раз за останні кілька років бував на Оболоні, певно, назве північний правобережний район одним із найперспективніших. Ще б пак! Чого варті лише відомі на весь Київ «Оболонські Липки» на березі затоки Оболонь, де сам мер обіцяв придбати собі житло! Але, як не сумно це констатувати, то лише золота обгортка червивого горіха. Доказ тому — жалюгідний стан прекрасних колись куточків природи — оболонських озер, зокрема озер Опечень (Кирилівського, Вербного, Йорданського та ін.).\n«Купатися та ловити рибу заборонено! Вода забруднена!» — застерігає табличка, встановлена працівниками санепідемстанції на березі Кирилівського озера. Та, власне, купатися й рибалити без небезпеки для життя в усіх оболонських озерах можна лише умовно. Навіть попри те, що їх (озер) наразі менше, ніж було колись, більш облаштованими та чистими вони не стали. Але, незважаючи на заборони, люди тут рибалять і купаються. Звичайно, не масово, але стабільно... Важко це уявити, позаяк від одного лише запаху, який долинав від тріщин в кризі чи ще не замерзлих ділянок озера, мене почало нудити.\nСаме на занедбаних просторах пустирів навколо оболонських озер та в самих озерах найчастіше знаходять небіжчиків, іноді навіть розчленовані тіла. Влітку навколо озер часто живуть бомжі. Іноді через єдину іскру з їхніх багать вигоряють цілі гектари зелених насаджень. Працівники пожежної охорони лише руками розводять. Винних, як завше, немає — штрафувати ж нікого. Дивно, що і Київське комунальне об’єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд» крізь пальці дивиться на такі факти, що повторюються з року в рік.\nДо озер часто спускаються гуртки любителів «кайфу», аби «пихнути», «нюхнути» або «ширнутися» подалі від людських очей. Час від часу на березі можна знайти порожні гаманці. Певно, недарма злочинці всіх видів обрали ці занедбані території своїм прихистком, бо тут — кричи не кричи — ніхто тобі не допоможе. Бо кого ще може занести в ці дикі хащі, перетворені на новітні сміттєві полігони? За свідченням очевидців, в деяких місцях сміття привозять і скидають вантажівками і понині. Уже навіть добрячу колію наїздили. Дійсно: нащо платити за утилізацію, коли можна «на шару»?..\nНайбільше вражає «живописний» пейзаж на березі озерця поблизу Оболонського РУВС та Північного вузлу «Київенерго». Складається таке враження, що з усіх усюд сюди хтось методично звалює все, що коли-небудь створювалося людиною. Чого тут тільки немає: і каркаси газових плит, і розбиті старі ліжка, і автомобільні шини, і будматеріали і, певна річ, скільки завгодно банального побутового сміття. Хтось навіть прикотив сюди величезну котушку для кабеля: так вона і стирчить посеред дерев (до речі, як не крути, «скотити» її могли тільки з-за бетонного РУВСівського паркану. Інший варіант — її скинуто з повітря, бо ніяким іншим чином до її теперішнього місцезнаходження дістатися не можна). Із західного боку озера до нього вливається річечка Сирець і якийсь канал, завширшки метрів зо три, який (знову ж таки, за свідченням очевидців) тягнеться аж із заводу залізобетонних конструкцій. Хтозна, які хімічні сполуки несе цей потік до озера...\nФотографуючи озерні «визначні місця» неподалік від Оболонського РУВС, зустрічаю на березі чоловіка похилого віку, який гуляє разом із внучкою. «Ви з газети?» — питає він. — «Так» — відповідаю я.\nПробалакали ми з ним десь із півгодини. І хоч я сам корінний оболонець, та з тієї розмови дізнався багато нового про оболонські озера. І про п’ятдесят тонн мазуту, що колись вилилися в це озеро, і про стічну трубу, яка зливає в Кирилівське із заводу залізобетонних конструкцій бруд, і про гаражі, що понабудовували на схилах кожного озера без антизсувних та фільтраційних споруд (бензин, мастило та просто бруд з усієї України, накопичений під крилами авто, рікою ллються до озер, адже кожен господар дбає про чистоту своєї машини), і про «суботники», що колись тут проводилися і в яких мій співрозмовник особисто брав участь (щороку скошували очерет, прибирали сміття, були навіть штрафні санкції до злісних забруднювачів та засмічувачів). Але такий стан справ тривав недовго, та й давно це було.\nПоблизу берега помічаю чимало вмерзлої в кригу риби. «Дивно, — думаю, — в такій забрудненій воді ще й риба є». Мій співрозмовник перехоплює мій погляд. «От бачите, — каже він, — немає навіть кому і отвори в кризі поробити аби не померла риба від недостачі кисню. Зате влітку охочих порибалити вистачає». І це попри заборону санепідемстанції, адже їсти всім хочеться. Наприкінці нашої розмови погляд падає на восьмирічну дівчинку. І знову мій співрозмовник ніби читає мої думки. «Скоро вже нашим дітям та онукам не буде де гуляти та відпочивати», — з сумом в голосі каже він. І я не можу з цим не погодитись.\nРушаю далі, до гаражів. Тут сміття також чимало. А ще більше автомобільного та домашнього непотрібу — певно, автовласники влаштували собі тут щось на кшталт складів. Навіть облаштували імпровізовану загорожу із зварених докупи частин кузовів старих автомобілів. Де ще можна тримати цей непотріб? На балконі — шкода приміщення захламлювати, а в гаражі стільки місця немає — де тоді ставити машину?\nБагато хто хвилюється через сильну забрудненість нашого Дніпра. Але те забруднення у порівнянні зі станом оболонських озер не можна назвати таким вже й великим (якщо розглядати питому частку забрудненої та непридатної до використання води). Інакше, як екологічною катастрофою міського масштабу це не назвеш. І найприкріше те, що ця катастрофа поки що всіми ігнорується (!). Попри всю мою повагу до голови Оболонської РДА Миколи Товкача, не думаю, що він колись був у описаних вище місцях. Сумніваюся, що його підлеглі, звітуючи про виконану роботу, возили його на оболонські озера.\nДуже хотілось би, щоб мене почули. Навіть не тільки і не стільки наші можновладці, скільки корінні оболонці, яким небайдужа доля нашого району. Адже скільки користі могли б принести акції на кшталт «суботників» із благоустрою оболонських озер!\nПевна річ, благоустрій—це півбіди. Руками волонтерів воду не відфільтруєш і дно не вичистиш... Але початок міг би бути дуже непоганим.


Еліт ліга: Динамо U-15 у меншості перемагає в Маріуполі. Читайте на UKR.NET\nЕліт ліга: Динамо U-15 у меншості перемагає в Маріуполі\nУ першому стиковому матчі Еліт ліги ДЮФЛУ у віковій категорії U-15 київське Динамо зустрілося у гостях з Маріуполем. Поєдинок завершився перемогою Динамо — 2:1.\nНагадаємо, біло-сині посіли перше місце у своїй групі на другому етапі, у той час як маріупольці фінішували четвертими.\nДинамівці розпочали з місця в кар’єр і відкрили рахунок вже на другій хвилині зустрічі. Після вертикального пасу Кирила Осипенка від центральної лінії Владислав Калин опинився сам-на-сам з голкіпером та впевнено переграв його ударом у ближній кут — 0:1. Господарі ж поля використали свій чи не єдиний момент у першому таймі. Вже у компенсований до першої 35-хвилинки час після прострілу з лівого флангу на дальню стійку Артем Марчук розстріляв ворота ударом впритул без шансів для голкіпера — 1:1.\nНа початку другого тайму ситуація для команди Олексія Дроценка ще більш ускладнилась, коли арбітр показав жовту картку за симуляцію Матвію Пономаренку, а переглянувши свої записи зрозумів, що це попередження для Матвія стало другим у грі. Так біло-сині залишилися у меншості.\nСуркіс рятує Динамо. Фото fcdynamo.kiev.ua.\nОднак це тільки підбадьорило киян і за п’ять хвилин вони повели в рахунку. Автором гольової передачі став голкіпер Динамо В’ячеслав Суркіс, який вибив м’яча з власного штрафного на чужу половину поля, на форварда Олександра Шевченка. Той прийняв на лінії штрафного, хитнув захисника та потужно пробив повз голкіпера — 1:2.\nДонецький Шахтар на виїзді здобув впевнену перемогу над ДЮСШ-11 Чорноморець — 2:0. За гірників забивали Головачев та Будко.\nУФК-Карпати та ДАФ Дніпро зіграли в результативну нічию — 2:2. Доля переможця протистояння визначиться 12-го червня у Дніпрі.\nУ ще одному матчі плей-оф футболісти ДВУФК мінімально переграли ДЮСШ-26 — 1:0. У киян перед домашнім поєдинком залишаються непогані шанси на вікторію.\nМаріуполь — Динамо (Київ) — 1:2 (відео)\nДЮСШ-11 Чорноморець (Одеса) — Шахтар (Донецьк) — 0:2\nУФК-Карпати (Львів) — ДАФ Дніпро — 2:2\nДВУФК (Дніпро) — ДЮСШ-26 (Київ) — 1:0 (відео)\nМатчі-відповіді пройдуть 12 червня на полях команд, вказаних другими.\nЕліт ліга: Шахтар, Карпати й ДВУФК виграли, Динамо U-17 не змогло


У Каневі проведено моніторинг чисельності безпритульних тварин » ПРОВІНЦІЯ - Інформаційно-аналітичне видання\nЯк інформують у Черкаському прес-клубі, в Каневі, де вже понад 2 роки системно стерилізують та вакцинують проти сказу безпритульних тварин, було проведено моніторинг їх чисельності за світовою методикою, що впроваджується в Україні міжнародною платформою Animal-id.info.\n- Ми зробили наступний логічний крок – після впровадження гуманної практики зниження кількості безпритульних тварин – провести моніторинг їх чисельності, - констатує міський голова м. Канів Ігор Ренькас.\n- Система моніторингу включає набір ІТ-рішень, направлених на ефективну роботу з регулювання чисельності безпритульних тварин, обліку та контролю за господарськими тваринами, - зазначає засновник та президент міжнародного проекту Animal-id.info Віктор Копач.\n- Сьогодні рішення Animal-id.info успішно використовуються організаціями зі всього світу, впроваджено десятки офіційних муніципальних реєстрів тварин в різних містах країн СНД. І ми сподіваємося, що Канів, який вже почав впроваджувати ефективну практику стосовно вирішення проблеми безпритульних тварин, зможе робити це ще більш дієво, скориставшись нашими рекомендаціями. Наприклад, дані підрахунку у Каневі тварин на вулицях міста виявили 22,6 % потенційно власницьких собак. Цей показник вказує на те, що у місті є впливова частка власників собак, які випускають своїх домашніх улюбленців на прогулянку без догляду – і саме такі собаки, сприяють росту популяції собак, якщо вони не стерилізовані. Саме тому надзвичайно важливо сприяти тому, щоб домашні тварини не знаходилися на вулиці без нагляду власників.


Балога: Лідери «Батьківщини» мають заявити про вихід з коаліції\nНинішня коаліція в парламенті сформована на базі «Батьківщини». Перші особи в державі (спікер парламенту та прем’єр) представляють саме цю політичну силу. І у зв’язку з тим, що йдуть не публічні торги щодо посилення, чи переформатування коаліції, саме «Батьківщина» повинна цей процес зупинити. Про це заявив лідер Єдиного Центру, народний депутат України Віктор Балога.\nНа засіданні виконкому Ужгородської міської ради зареєстрували Самоооброну.\nНа Закарпатті оприлюднено попередні результати виборів голів населених пунктів\nУ неділю, 25 травня, в 11 населених пунктах Закарпатської області обирали голів сільських та селищних голів.\nВідбулося призначення голови Рахівської РДА (ФОТО)\nУ понеділок, 26 травня, голова Закарпатської обласної державної адміністрації Валерій Лунченко привітав новопризначеного керівника Рахівської районної державної адміністрації – Ірину Вербіцьку.\nУ закарпатському штабі Порошенка оприлюднили попередні результати виборів в розрізі області\nУ голосуванні на виборах президента України на Закарпатті взяло участь 50,93% виборців (484 890 виборців).\nДень голосування проходив без особливих ексцесів, - штаби кандидатів\nВ Ужгородському прес-клубі у рамках виборчої доби відбулося засідання на тему «Відповідальний день для закарпатського політикуму: як працюють штаби кандидатів по області». Із журналістами зустрілися представників штабів кандидатів П.Порошенка, Ю.Тимошенка, С.Тігіпка та О.Тягнибока.\nУ Міжгір'ї видавали по 4 бюлетні\nНа виборчому окрузі №71, у Міжгір’ї на дільниці № 234 (ЗОШ №2) спостерігачем було повторно зареєстровано те ж порушення. Члени ДВК видавали по чотири бюлетні (2 за вибори президента та 2 за вибори селищного голови).\n"Свобода" повідомила про явку виборців станом на 15.00\nІнформація про голосування в районах Закарпаття станом на 14.00\nВ Ужгороді на 13.30 проголосувало 33,82%\nЯвка виборців станом на 13.30 по місту Ужгород (дані Ужгородському міськвиконкому) становить 33,82%.\nУ Виноградові інформацію про "відловлювання" призовників на виборчих дільницях назвали дурницями\nДеякі інтернет-видання оприлюднили інформацію, нібито під час голосування 25 травня військовозобов’язаних, які уникають мобілізації, відловлюватимуть представники військкомату.\nЯвка виборців на 12.00 на Закарпатті склала 16,87 %\nЯвка виборців на 12.00 годину на Закарпатті склала 16,87 % від загальної кількості виборців.\nНа Закарпатті у «день тиші» продовжувалась агітація - ОПОРА (ФОТО)\nНа Закарпатті 24 травня, у "день тиші", спостерігачі ОПОРИ масово фіксували агітацію кандидатів на пост Президента України.\nПід Мукачевом відбулася спецоперація СБУ з пострілами (ФОТО)\nБлизько 11.20 на трасі Київ-Чоп при в'їзді в Мукачево з боку Ужгорода працівники СБУ (за попередніми даними спецпідрозділ "Альфа") затримали невідомих. Як розповідають очевидці, було чутно постріли, які були ймовірно попереджувальними вгору.\nУ Хусті на 12.00 явка - 21%\nУ місті Хуст явка виборців станом на 12.00 годину становить 21%.\nНа 12.00 на Воловеччині явка - 27%, на Свалявщині - 22%\nУ Воловецькому районі станом на 12:00 проголосували 27% виборців, у Свалявському район - 22%.\nСтаном на 11.00 проголосувало 8,8% закарпатців\n25 травня 2014 року кількість громадян, що голосуватимуть за місцем перебування, становить 1,3% (у 2010 році – 1,2%, 2012 р. – 1,7 % ).\nДень Виборів. Сюжет М-Студіо станом на 10:30 (ВІДЕО)\nНа Закарпатті перенесено строки відмобілізації призваних військовослужбовців\nНа Закарпатті військкомати отримали розпорядження начальника Генерального штабу Збройних сил України щодо перенесення термінів відмобілізування в Закарпатській області до особливого розпорядження. Основна причина - вибори Президента України.\nНа Берегівщині та Виноградівщині проголосувало 7% виборців, на Міжгірщині - 9%\nСтаном на 11.00 на територіальному виборчому окрузі №74, який об'єднує Берегівщину та Виноградівщину, проголосувало 7% виборців.\nСторінка 157 з 613


Era-Audit :: Послуги\nМи не хотіли на цій сторінці розповідати про те, що таке аудиторські та інші послуги. Якщо Ви зайшли на цю сторінку, значить Ви обізнані зі змістом даних послуг і тому...\nНайважливішим завданням, яке ставить перед собою наша Компанія – є надання якісних, професійних послуг висококваліфікованими фахівцями.\nБез якісного надання послуг неможливо досягти головних цілей – процвітання та розвиток Компаній наших клієнтів та нашої Компанії. Тому, перед нашою професійною командою стоїть завдання надання послуг на високому рівні, які є надійною допомогою при прийнятті рішень компаніями-партнерами.\nЯкість послуг - це відповідність наданих послуг встановленим стандартам. Стандарти, їхня реальна форма і зміст є критерієм якості послуг. Критерій оцінки якості наданої послуги для клієнта - це ступінь його обізнаності, тобто відповідність отриманого та очікуваного. Для прийняття правильних, ефективних, інколи нестандартних рішень, що призведуть в майбутньому до хорошого (позитивного) результату, компаніям необхінда незалежна, зважена, професійна думка, яка є якісною послугою наших фахівців.\nМи пропонуємо великий спектр якісних послуг: аудиторські, юридичні, бухгалтерські, консалтингові, які на даному етапі є необхідністю для грамотного ведення бізнесових процесів. Адже, бухгалтерський облік та управлінський облік це процеси, що динамічно розвиваються. Ми компанія, яка підставить вам надійне плече у цих стрімких процесах руху.


Адамове яблуко: корисні властивості і протипоказання | Все про фітотерапію\nАдамове яблуко, також відоме як маклюра, китайський апельсин або лжеапельсин являє підвид тутових рослин і є близькою родичкою їстівної шовковиці. Втім на відміну від неї адамове яблуко не підходить для внутрішнього вживання. В основному ця рослина використовується як корм для шовкопряда, однак його плоди можна нерідко знайти в овочевих рядах наших ринків.\nІ нехай адамові яблука можна їсти, з них виходять відмінні лікарські засоби, здатні впоратися з багатьма хворобами. Про те, як використовувати цей дивовижний фрукт і які хвороби ним лікують, ви зможете дізнатися з нашої статті.\nОпис адамова яблука\nМаклюра оранжева являє собою досить велике дерево до двадцяти метрів заввишки до одного метра в ширину. Воно володіє густою кроною з яскраво-зеленим листям і в основному поширена в середній Азії.\nСаме адамове яблуко являє собою великий, круглий зморшкуватий плід розміром з апельсин. Плід покритий блідо-зеленої зморшкуватою шкіркою, з якої вилазять чорно-сірі волоски. Всередині фрукта знаходиться в’язке речовина зеленуватого кольору, пахне огірками, і сіруваті насіння.\nНа жаль, точний склад даного плоду не відомий офіційній медицині в силу недостатньої кількості досліджень, присвячених адамову яблуку. Втім, згідно з тих нечисленних досліджень, що були проведені, достовірно відомо, що за складом плід маклюри схожий з плодами шовковиці містить такі корисні речовини:\nНайбільший відсоток складу фрукта припадає на цукру, тритерпенові спирти, ефіри та жирні кислоти. Крім них, фрукт містить величезну кількість лимонної кислоти (близько 13%) і пектинів (близько 10%). Втім, найбільш цінними з даних компонентів, звичайно ж, є флавоноїдні сполуки. Ці речовини становлять потужні антиоксиданти, схожі по ефекту з вітаміном Р. Найбільший відсоток вмісту цих сполук припадає на кемпферол і ізофлавон.\nЗа рахунок свого складу, адамове яблуко володіє безліччю корисних властивостей. Так, флавинойдные з’єднання і пектини являють собою потужні антиоксиданти, здатні нейтралізувати вплив канцерогенів на тканини. А в купе з тритерпеновими спиртами, надають загальнозміцнюючу дію на організм, адамове яблуко здатне служити в якості профілактичного засобу проти раку.\nКрім цього, ефірні олії, що містяться у фрукті, відмінно справляються з вірусами і бактеріями, пектини покращують травлення, а жирні кислоти зміцнюють серцево-судинну систему.\nЗа рахунок цих властивостей адамове яблуко часто використовується при лікуванні онкологічних захворювань, зокрема, раку шкіри. Втім, використовувати його можна і при інших шкірних захворюваннях, начебто екземи, дерматиту або виразкових хвороб шкірного покриву. Допомагає фрукт і при ревматизмі, подагрі, варикозі, радикуліті і навіть при міжхребцевої грижі. Ну і, звичайно ж, адамове яблуко можна використовувати для зміцнення імунітету або як антисептичний засіб.\nЯк ми вже говорили, адамове яблуко неймовірно корисний фрукт і володіє безліччю лікувальних властивостей. Використовувати його можна для при лікуванні таких хвороб і недуг:\nОстеохондрозі і відкладеннях солей;\nРевматизмі і радикуліті;\nМозолях і п’яткових шпори;\nБолях в суглобах і сильних ударах;\nПодагрі й поліартриті;\nВарикозі і інших захворюваннях вен;\nГіпертонії, застуді, екземі;\nПорушення обміну речовин, зниження імунітету;\nАденомі простати, мастопатії, міоми;\nВегетосудинної дистонії, частковому паралічі після інсультів.\nУ першу чергу варто відзначити, що плоди маклюри непридатні для вживання в їжу. Незважаючи на всі корисні речовини, що містяться у фрукті, він являє собою реальну небезпеку при вживанні його в сирому вигляді. Замість цього, рослини готують мазі, настої, настоянки та відвари. У більшості випадків вони застосовуються зовнішньо.\nПри вживанні ж лікарських засобів необхідно дотримуватися правильного дозування, інакше можна отруїтися. Нижче наведено кілька простих і ефективних рецептів з плодів рослини.\nМасляний настій з плодів рослини є відмінним засобом для розтирань і лікувального масажу. Це лікарський засіб добре допомагає при шкірних захворюваннях начебто дерматиту або екземи, а також може бути використано для лікування ревматизму і грижі хребців. Крім цього, його можна використовувати для лікування отитів і синуситів, а також захворювань вуха.\nМасляний настій готується за наступною схемою:\nБеремо два плоди рослини, ретельно миємо їх і трохи підсушуємо;\nНарізаємо адамові яблука дрібними кубиками;\nЗаповнюємо отриманим сировиною літрову банку і заливаємо її доверху рослинним маслом. Тут підійде будь-який вид масла;\nЗберігаємо банку в темному місці при кімнатній температурі протягом трьох — чотирьох тижнів;\nЧас від часу збовтуємо банку, щоб корисні речовини краще розподілилися в маслі;\nЯк тільки настій буде готовий, його слід процідити.\nВикористовувати подібний масляний настій слід виключно як зовнішній засіб. Він просто не підходить для внутрішнього вживання і може призвести до серйозного отруєння.\nНастоянка з адамова яблука являє собою універсальний засіб для лікування багатьох хвороб. Використовувати її можна як для внутрішнього застосування, так і в якості засобу для розтирання або мазі. Для настоянки підходять тільки стиглі плоди, зібрані в період з жовтня до листопада (чим спелее, тим краще). Вам також знадобиться чистий медичний спирт, міцність якого повинна бути не нижче 96%. Це важливо, тому що нам потрібно вбити патогенні мікроорганізми, якими кишить плід.\nПриготувати настойку можна за наступним рецептом:\nЗбираємо стиглі плоди маклюри, миємо їх і висушуємо до тих пір, поки молочний сік, що покриває фрукт, не підсохне;\nПодрібнюємо або пропускаємо через м’ясорубку половину кілограма фруктів;\nОтриману кашку заливаємо половиною літра медичного спирту. Не варто турбуватися про міцності спирту. Як тільки настоянка буде готова, її температура впаде до 55%;\nОтриману суміш кладемо в скляний посуд таким чином, щоб вона доходила до кришки, після чого щільно закорковуємо її. Надлишок повітря в посудині знизить якість лікарського засобу;\nСтавимо посудину в темне і прохолодне місце, і залишаємо його там на рік. Якщо ви плануєте використовувати настоянку виключно як зовнішній засіб, то буде достатньо і двох місяців;\nЧерез рік проціджуємо і вживаємо її.\nВживаємо настоянку по три краплі на добу, поступово збільшуючи дозу. Максимальна допустима кількість крапель — десять, три рази в день.\nВажливо відзначити, що настоянка є сильнодіючим лікарським речовиною і її вживання доцільно виключно при тяжких захворюваннях. Перед прийомом обов’язково проконсультуйтеся з лікарем.\nДля тих, хто не готовий чекати рік, щоб отримати дієві ліки, або для тих, хто хоче більш м’який засіб, існує настоянка з листя маклюри. Незважаючи на те, що вона не володіє тим же лікувальним потенціалом, що і настоянка з плодів, вона здатна впоратися з грижами, шпорами, ревматизм або остеохондрозом. А при прийомі всередину, з неї виходить відмінний засіб для лікування застуди. Крім цього, замість спирту можна використовувати просту горілку, яку набагато легше дістати.\nПриготувати цей лікарський засіб можна за наступним рецептом:\nБеремо пучок листя або молодих гілочок і ретельно подрібнюємо їх;\nЗаливаємо сировину горілкою в співвідношенні один до п’яти;\nЗакорковуємо ємність з майбутньою настоянкою і ставимо її в темне і прохолодне місце;\nПісля закінчення цього терміну проціджуємо отриману настоянку. Перед використанням розбавляємо настоянку горілкою в співвідношенні один до одного.\nВ основному цей рецепт використовується як засіб для розтирання, втім, його можна вживати всередину. П’ють її один раз на день, по дві краплі, розведених у чайній ложці води.\nМабуть самим популярним рецептом на основі плодів цієї рослини є мазі. Її можна використовувати як для розтирань, так і в якості дієвого компресу. Мазь можна використовувати для лікування шкірних захворювань начебто дерматиту, екземи і навіть легких форм раку шкіри. Крім цього вона справляється і з запаленням лімфатичних вузлів, гайморитом, грижами, п’ят шпорами і аденомою простати. Є два способи приготування такої мазі, обидва з яких представлені далі.\nМазь на основі вже готової спиртової настоянки відрізняється більш потужним ефектом. Втім, готується вона довше. Ка ми говорили, для її приготування необхідно чекати три місяці. Сама мазь готується наступним чином:\nГотуємо спиртову настоянку з фруктів рослини (рецепт представлений вище);\nБеремо 500 г жирової основи. Для цих цілей підійде рослинний жир, вершкове масло, тваринний смалець, синтомициновая мазь або навіть дитячий крем;\nЗмішуємо жирову основу з 250 мл готової настоянки;\nРетельно перемішуємо компоненти, поки вони не стануть однорідними;\nВикористовуємо мазь за призначенням.\nМазь з адамова яблука і смальцю трохи поступається мазі на основі настойки. Втім, вона швидше в приготуванні і відрізняється більш м’яким ефектом на організм. Приготувати її можна за наступним рецептом:\nРозтоплюємо смалець і заливаємо його на дно скляної банки. Шар смальцю має становити близько 1 — 1.5 сантиметрів;\nМоєму плоди маклюри, сушимо їх і дрібно нарізаємо. Нарізані плоди рослини укладаємо поверх смальцю в шар товщиною близько 1 — 1.5 сантиметрів;\nЗаповнюємо банку чергуючи шари до тих пір, поки не досягнемо горлечка. Тут важливо, щоб останній шар обов’язково складався з смальцю і між кришкою і смальцем не було повітряної пробки;\nЗапечатуємо банку і залишаємо нудитися в духовці або на водяній бані протягом доби.\nКрім компресів існує кілька способів використання отриманих мазей. При лікуванні геморою можна зліпити невелику свічку з грудки охолодженого ліки. При мастопатії роблять компрес з капустяним листом, який тримають на хворому місці протягом цілої ночі.\nНезважаючи на всі свої чудові властивості, плоди рослини, а також препарати з неї мають ряд протипоказань. Так, вживання лікарських засобів на основі рослини протипоказано наступним особам:\nМають алергію на компоненти рослини;\nВарто також відзначити, що Адамове яблуко є дуже токсичним фруктом і, при попаданні всередину або недотримання правильного дозування, що може викликати оніміння ротовій порожнині, нудоту, пронос і сильні головні болі. При прояві перших симптомів отруєння слід терміново звернутися до лікаря.\nУ період вживання препаратів на основі маклюри, слід уникати вживання алкоголю та антибіотиків. Це може викликати непередбачувані реакції в організмі і закінчитися сильною інтоксикацією організму.


Протести в Хабаровську. Як Кремль втрачає Далекий Схід — DSnews.ua\nПротести в Хабаровську. Як Кремль втрачає Далекий Схід\nПісля арешту губернатора Хабаровського краю в цьому регіоні почалися багатотисячні акції протесту\nЗа минулі вихідні в Хабаровському краї (РФ) пройшли три акції протесту проти арешту губернатора Сергія Фургала за обвинуваченням у скоєнні злочинів 15 років тому, в тому числі в організації замахів і вбивств ряду місцевих бізнесменів.\nЗатримання соратника Жириновського, який користується величезною популярністю в регіоні, незважаючи на минулі гріхи, як писала "ДС", — один з епізодів в історії масових арештів і обшуків у неблагонадійних (журналістів, правозахисників), які почалися практично відразу після "голосування" за путінські поправки до конституції, які дають йому ще більше влади, а головне – можливість залишитися в кріслі президента до 2036 р.\nФургал – один з кількох представників системної опозиції, які змогли відібрати губернаторство у "єдиноросів" і іже з ними.\nЗрозуміло, що зуб у Кремля на нього був давно. Поправки, спрямовані на забезпечення абсолютного самодержавства Путіна, лише запустили ланцюгову реакцію.\nВтім, і реальні, а не намальовані російським центрвиборчкомом результати, зафіксовані завдяки незалежним екзитполам, наочно проілюстрували загрозу для режиму.\nУ першу чергу — загрозу з регіонів. Її контури були зрозумілі вже після того, як дані соцопитування, проведеного "Левада-Центром", показали, що вперше за 20 років рейтинг Путіна нижче, ніж у губернаторів.\nЗагрозу цю, не знаючи інших методів, Кремль вирішив випалити напалмом. Першим пішов під зачистку Сергій Фургал.\nІ діючи без оглядки на наслідки, силовики не врахували, що лише погіршили ситуацію. Високі рейтинги місцевої влади очікувано трансформувалися в протестні акції.\nДосить численні. Якщо вже Хабаровське МВС повідомляло, що в одному з мітингів брали участь 10-12 тис. чоловік (за даними ЗМІ, 20-35 тис.), то справжня цифра набагато вища.\nЯк зазначає "Інформаційний опір", це найбільша політична акція за останні 10 років.\nПричому виступи проходять з чіткою антипутінською риторикою: "Путін – ОЗУ", "Москва, йди геть" і т. д.\nРосійські правоохоронці намагаються, якось погасити полум'я протестів, у тому числі затриманнями найбільш активних учасників.\nАле, мабуть, не дуже успішно, раз у Хабаровськ оперативно 12 липня приїхав з негласним візитом повпред Путіна в Далекосхідному федеральному окрузі Юрій Трутнєв.\nЗа даними "Комерсанта", емісар господаря Кремля провів зустрічі з керівництвом силових структур", а після — з "посадовими особами крайового уряду".\n"Російська газета" також наводить думку одного зі своїх джерел, який вважає, що Трутнєв в організації акцій протесту звинувачував безпосередньо чиновників.\nЩо цілком може бути правдою, оскільки розрив між Москвою і регіонами збільшується. Місцеві еліти стають усе сміливішими.\nЦе видно і з того, як звільнений Путіним з поста губернатора Чувашії Михайло Ігнатьєв (недавно і своєчасно помер нібито від серцево-судинної недостатності) подав до суду на президента РФ. І по численних акціях протесту в Ненецькому автономному окрузі проти планів щодо об'єднання НАО з Архангельської областю.\nНові безпрецедентні повноваження російського президента не стали для нього паличкою-виручалочкою. Принаймні, поки. Холодильник, що став помітно пустішим через санкції і коронакризу, усе ж мало-помалу почав брати верх над телевізором.\nНе сказати, що після даних про високий рейтинг губернаторів і низький – Путіна, були серйозні очікування майбутньої масштабної непокори на рівні регіонів, але прогнози про те, що саме помітно відставати від Москви Замкаддя стане головною причиною головного болю Путіна, звучали.\nТак, Москва і Санкт-Петербург, які, згідно экзитполу кампанії "Ні!", насправді проголосували проти поправок, а раніше бунтували – в підтримку журналіста Івана Голунова, під час виборів до Московської міськдуми.\nНаскільки це можна назвати бунтом, враховуючи наявну в РФ тенденцію швидко охолоджуватись?\nНу і, як не крути, Кремль не міг допустити того, щоб обидві столиці пішли проти нього. Щоб там були протестні настрої.\nСуб'єкти федерації – справа інша. Там свої царі, які вже втомилися від того, розжирілий центр регулярно\nІ те, що саме регіони були слабкою ланкою російської державності, було зрозуміло ще кілька років тому. З якими сторонами, зацікавленими у припиненні агресії РФ, слід щільно попрацювати.\n"ДС", зауважимо, ще в 2017 р. у матеріалі про призначення послом США в Москві Джона Хантсмана припускала, що дипломат, який має відповідний досвід роботи в Китаї, займеться, так би мовити, розгойдуванням регіонів – налагодженням зв'язків між Вашингтоном і елітами в областях, краях, автономних республіках. Дробити і без того роздроблені регіони.\nЯсна річ, що такого роду діяльність афішуватися не буде.\nАле не виключено: Хантсман цілком міг займатися нею до свого відходу з поста глави американської дипмісії заради повернення в крісло губернатора Юти (до речі, праймеріз Хантсман програв напередодні).\nПримітно, що в останній рік в Москві Хантсман під час зустрічі з представниками Американської торгової палати в РФ, що відбулася 28 березня, закликав американський бізнес продовжувати свою роботу в Росії, оскільки вона є «сполучною ланкою» у двосторонніх відносинах.\nНе можна не звернути уваги і на те, що, згідно з офіційними даними з Вашингтона, після призначення Хантсмана послом прямі американські інвестиції США в РФ виросли з $13,88 млрд (2017 р.) до $17,8 млрд до 2018 р. Хоча до цього демонстрували постійне падіння.\nПричому, якщо вірити цифрам ООН, дані з інвестицій США в 2017 р. відрізняються від офіційної статистики і США, і Росії.\nВ ООН повідомили, що інвестиції насправді досягли $39,1 млрд – це майже 9% від всіх американських інвестицій.\nРозходження в даних пояснюється тим, що американська компанія може вкладатися в російські проекти через своїх "дочок", наприклад, з реєстрацією в Нідерландах та Люксембурзі.\nПідтвердженням може служити і торішня доповідь аудиторсько-консалтингової компанії Ernst & Young, проведена у співпраці з Американською торговою палатою, згідно з якою Штати вийшли на перше місце в списку країн за кількістю інвестпроектів – приріст 74%. При цьому на Штати припали 16% всіх інвестпроектів РФ.\nА серед регіонів, що різко стали привабливими для іноземних інвесторів крім Москви і Пітера, фігурує і той же Приморський край, де в 2018 р. Кремль програв вибори губернатора.\nНе можна стверджувати, що існує зв'язок між приростом інвестицій і тим, що регіони починають йти проти Москви. Але тенденція характерна.\nЯк і те, що мотором протестів стала не опозиція, а до недавніх пір представники системи.


Лохину в теплиці найефективніше запилювали джмелі - AgroTimes\nОвочі-Ягоди-Сад 11 травня 2021, 19:22\nЛохину в теплиці найефективніше запилювали джмелі\nГрупа вчених з Північно-східного педагогічного університету міста Чанчунь (Китай) дослідила ефективність запилення лохини сорту Блюкроп в теплиці трьома видами комах: великим земляним джмелем Bombus Terrestris, бджолою східною (Apis cerana) і медоносною бджолою (Apis mellifera). Найбільша врожайність та розмір ягід був у рослин, запилених джмелем, йдеться у публікації на порталі Researchgate.\nРезультати показали, що тривалість щоденного відвідування квітів великим земляним джмелем була на 24 і 64 хвилини більше, ніж у бджіл A. cerana і A. mellifera, відповідно.\nВідкладення пилку на рильце за один візит B. terrestris виявилося в два і три рази вищою, ніж у A. cerana і A. mellifera, відповідно.\nВрожайність окремих рослин, що запилюються джмелями, збільшилася на 11,4% і 20,0% в порівнянні з рослинами, запилюють A. cerana і A. Mellifera.\nПри цьому кількість ягід першого сорту (діаметр >18 мм) досягло 50,8% в порівнянні з 32,9% і 22,5% для бджолиних груп A. cerana і A. mellifera.\nКрім того, урожай рослин, що запилюються B. Terrestris, був вищим і дозрівання настало на 3-4 дні раніше.\nВикористання джмелів для запилення рослин в теплиці – один із способів поліпшити якість врожаю, підвищити врожайність і скоротити трудомісткість, роблять висновок дослідники.\nЧитайте також: Запилена комахою квітка лохини утворює вдвічі більшу ягоду, ніж самозапильна\nзапилення джмелями Запилення лохини лохина в теплиці\nРуда осмія запилює в 10-50 разів ефективніше, ніж домашня бджола


Солом’яний бичок. Квитки в Київський академічний театр ляльок. Київ\nРежисер — постановник: Ю.І. Сікало, н.а. України\nРежисер: Д. Драпіковський\nХудожник — постановник: М. Данько\nАвтор п’єси: С. Ципін\nМузичне оформлення: народна музика\nСценічний варіант театру\nВ основі нашої вистави покладена однойменна класична українська народна казка. Фантастична історія про перші кроки Солом’яного Бичка, виготовленого добрими дбайливими руками самотніх Діда і Баби, стала основою для сучасної захоплюючої лялькової вистави.\nУ нашого Бичка дивовижна якість — перетворювати Ведмедя, Вовка і Лисицю з їх хижацькими якостями у добрих друзів.\nВся ця вистава розігрується акторами-лялькарями прийомами народного лубка в стилістиці «театрального чорного кабінету», що надає видовищу особливого шарму. Тому вистава «Солом’яний бичок» стала справжнім театральним святом, яке буде цікаво дивитись не тільки дітям, а й дорослим.


Коронавірус у Чернівцях - Спалах коронавірусу в Чернівецькій області — УНІАН\nКоронавірус 2 хв. 665\nОднією з причин спалахів в МОЗ називають відвідування церков в святкові дні.\nЛяшко зазначає, що з понеділка може бути аналітична інформація про ситуацію в області.\nЧитайте такожУ МОЗ назвали регіони, де минулої доби виявлено найбільшу кількість випадків COVID-19\n"Чернівецька, Івано-Франківська, Рівненська області - найбільший рівень захворюваності в нас. Це пов’язано саме з тим, що українці повернулись з країн ЄС. В першу чергу це повернення з Італії, і це дало нам певний сплеск захворюваності. Надалі в Чернівцях досить великий кластер був пов'язаний зі святкуванням Великодня. Коли були порушені певні карантинні заходи. Досить велика кількість хворих була саме серед тих, хто відвідував церкви свого часу", - додав він.\nНагадаємо, у Чернівецькій області протягом попередніх діб зафіксовано 72 нових випадки захворювання коронавірусом. Загальна кількість хворих в області - 2396 осіб. Крім того, в цій області запровадили адаптивний карантин. Зазначимо, саме в Чернівцях зафіксували перший випадок коронавірусу в Україні.


Відділ освіти Бродівської РДА Львівської області » Новини » Майстер-клас з виготовлення різдвяних символів-оберегів : солом'яних дідухів та «павуків»\nНа цей майстер-клас зібралися вчителі різних навчальних предметів, психологи, вихователі дошкільних навчальних закладів та керівники гуртків позашкільних установ. Учасники готувалися завчасу,адже влітку їм довелося зібрати колосся різних злаків: жита, пшениці, вівса, ячменю. Найбільше робочого матеріалу підготував директор Наквашанської ЗОШ І-ІІІст. Нагірняк Григорій Євгенович. Надіємося, що дідухи виготовлені власноруч педагогами, прикрасять їхні домівки та навчальні заклади під час зимових свят.\nАдже, дідух –це сакральний дух українського Різдва. Традиція дідуха сягає дохристиянських часів. Сама назва говорить про його символіку: дідух - дідів дух. Дід уособлює померлого пращура, який мав бути присутнім на свята та пошанованим. На Західній Україні поширений традиційний дідух – з трьома опорами. Він виготовлений за принципом календаря, тобто має чотири яруси, бо чотири пори року, кожен ярус – по три гілки, бо кожна пора року – це три місяці, а кожен місяць – це сплетені по чотири пучки з семи колосків, як дні у тижні.\nПрезентацію про традицію виготовлення дідухів підготувала методист РМК Дутчак Ірина Йосипівна, а Шушкевич Надія Дмитрівна наголосила , що збереження традицій українського народу є складовою формування патріотизму молодого покоління.


Лозова у роки Другої світової війни\nОновлено: 24 травня 2021\nУ роки Великої Вітчизняної війни місто Лозова, якому надавалося великого стратегічного значення, неодноразово ставало ареною жорстокого протистояння воюючих сторін і зазнало величезних руйнувань. Місто тричі було окуповане військами фашистської Німеччини.\nЗалізничний вокзал. З його приміщення починається знайомство з містом. З нього, власне, й бере свій початок місто Лозова. У грудні 1869 р. було відкрито рух на Курсько-Харково-Азовській залізниці і розпочато спорудження станції майбутньої Лозово-Севастопольської залізниці. Приміщення Лозівського вокзалу спочатку було дерев’яним, а через 20 років на його місці з’явилася одна з найкращих кам’яних будівель – окраса і гордість Південної залізниці. Ця прекрасна споруда, на жаль, не пережила війни. Вокзал був зруйнований у 1943 році під час авіаційних ударів. І втретє відроджений на дореволюційному фундаменті у 1951 році, причому за цей архітектурний проект група київських спеціалістів отримала республіканську премію.\nНа стіні вокзалу встановлено меморіальну дошку на честь Данила Романовича Єретика, молодшого командира 393-ї стрілецької дивізії, яка захищала від нацистів підступи до Лозової у вересні-жовтні 1941 р. Єретик Д.Р. після загибелі своїх товаришів, в оточенні ворожих солдат, не бажаючи здатися, підірвав гранатою себе і німців... Це перший Герой Радянського Союзу на Лозівщині.\nЗ пішохідного мосту можна побачити єдиний будинок, який зберігся за воєнних часів; його стіни посічені кулями і осколками снарядів. Поряд – колишній парк залізничників, біля якого нацисти, захопивши місто, влаштували парк автомобільної техніки. Сотні побитих німецьких машин знайшли на цьому місці бійці 270-ї стрілецької дивізії, коли наприкінці січня 1942 р. звільнили Лозову. Цю техніку можна побачити і на кадрах кінохроніки того часу.\nВодонапірна вежа, на якій вкарбована дата відновлення – 1944. У 1942-му році тут була така ж вежа, з якої вели спостереження бійці кутлінської дивізії, коли гітлерівці намагалися відбити місто. Ситуація була настільки складною, що командування навіть почало підготовку до підриву вокзалу. Але у критичний момент спостерігачі на вежі побачили радянські танки, які прийшли на допомогу кутлінцям.\nВулиця Бульвар Шевченка. Лютневі дні 1942-го були трагічними для сотень лозівчан. Коли нацисти почали свій контрнаступ, ослаблена у боях 270-та стрілецька дивізія не мала достатньо сили для відсічі. І її командир полковник Кутлін З.Ю. вирішив мобілізувати всіх чоловіків боєздатного віку з числа місцевого населення. Хлопців 1923-го року народження мобілізували і одразу ж зарахували до складу бойових підрозділів. Не маючи ніякого військового досвіду, вони майже всі загинули у перших же боях з ворогом. Лозівчанам, які стали на захист рідного міста у найскладніші дні і віддали за нього найціннішу жертву – своє життя – встановлено\nПам’ятний знак загиблим воїнам-ополченцям на головній вулиці у центрі міста. Поряд викарбувані імена всіх Героїв Радянського Союзу, життя і подвиги яких пов’язані з рідним містом.\nУ кількох кроках від цього місця знаходиться Меморіал Слави і Братська могила, де поховано бійців і офіцерів, які загинули, захищаючи місто у найзапекліших боях 1941-1943 років. Тут знайшли свій вічний спокій близько півтисячі визволителів, і ще донедавна більшість імен загиблих вважалися втраченими. Невідомі імена вдалося встановити співробітникам Лозівського краєзнавчого музею.\nЛозівський краєзнавчий музей функціонує з 1966 року. У першій половині 1990-х років він отримав нове приміщення і був повністю реконструйований. Один з експозиційних залів присвячений подіям Другої Світової війни. До уваги відвідувачів пропонуються документи, фотографії, особисті речі визволителів міста, воїнів чотирьох дивізій, що отримали найменування «Лозівських», лозівчан, які воювали на різних фронтах. Частина експозиції висвітлює життя в окупованому місті. Поряд з музеєм встановлено один з найвідоміших танків Другої Світової - Т-34. Одним з його конструкторів є наш земляк, Почесний громадянин міста, Микола Олексійович Кучеренко.\nНа виїзді з міста дамба перерізає так звану Заячу Балку – трагічне місце, пов’язане з війною. Саме тут нацисти розстрілювали євреїв і місцевих патріотів – учасників руху опору, які не скорилися ворогу і вели з ним боротьбу всіма можливими засобами. Жертвам нацизму встановлено Пам’ятний знак біля верхів’я Заячої Балки, ліворуч від міського Палацу культури. А праворуч знаходяться площа імені 35-ї гвардійської стрілецької дивізії і вхід до парку Перемоги, де також встановлено бюст фронтовика, першого директора Лозівського ковальсько-механічного заводу, заслуженого машинобудівника і Почесного громадянина міста Лозова Федора Гавриловича Супруна. Завод, яким він керував упродовж багатьох років, було збудовано на місці колишніх боїв – там знаходилися протитанковий рів і окопи радянської піхоти.\nПоряд з основним шляхопроводом знаходиться найстаріша будівля школи, де після звільнення міста був влаштований військовий госпіталь. Північна частина міста – Авилівка – була ареною жорстокого протистояння ворогу наприкінці лютого 1943 р. Саме тоді Гітлер виношував черговий план остаточної перемоги над Радянським Союзом, і невеликим епізодом у майбутній військовій операції мало стати третє захоплення стратегічної станції Лозова. У бій було кинуто свіжу есесівську дивізію. Але вона зненацька наштовхнулася на відчайдушний опір воїнів 58-ї стрілецької дивізії. Намагаючись затримати ворога, вони боролися за кожний дім і кожну вулицю. Тут загинуло понад шість сотень наших бійців.\nОстаточно Лозову було звільнено від фашистських загарбників 16 вересня 1943 року підрозділами п’яти дивізій 35-ої, 38-ої та 47-ої гвардійських стрілецьких та 244-ої і 262-ої авіаційних, які (крім 47-ої) отримали звання Лозівських.


Отримати дві заповітні смужки на тесті – мета кожної пари, яка вирішила стати батьками. Але для її досягнення одного бажання і прагнення у вигляді частої інтимної близькості, що в цій справі також важливо, часом недостатньо. Теоретичні знання «тонкощів зачаття» направлять зусилля майбутніх батьків в потрібне русло, і, сподіваємося, результат не змусить себе довго чекати. Отже, поїхали!\nУ зачатті дитини допоможе овуляція або теорія ймовірності?\nОвуляція – це передбачене матінкою-природою найважливіше явище в області репродуктології, яке надає можливість зародження нового життя як такої. Овуляція є частиною менструального циклу, в якій кожен місяць відбувається остаточне дозрівання однієї яйцеклітини і її вихід з фолікула яєчника з метою запліднення.\nМаксимальна тривалість життя зрілої яйцеклітини – 24 години, тому якщо протягом цього часу не відбудеться її запліднення сперматозоїдом, вона загине і під дією гормону прогестерону вийде з менструацією. Ось чому для «надійності» зачаття важливо здійснити під час овуляції (протягом цих 24 годин) повноцінний статевий акт з еякуляцією. Принаймні науково доведено, що ймовірність зачаття в день овуляції найвища і складає 33%.\nЦей факт зовсім не означає, що зачаття перед овуляцією неможливо. Так, ймовірність зачаття до овуляції нижче максимального значення, але вона збільшується з кожним днем до її настання. Наприклад, за 5 днів до виходу зрілої яйцеклітини вона становить лише 10%, за 2 дні до неї – вже 27%, в день же перед нею – 31%. Так що, досить високі шанси є і в цей період. А пояснюється це, знову-таки передбачливістю матінки-природи: життєздатність сперматозоїда в жіночому організмі, на відміну від яйцеклітини, може сягати від 2 до 7 днів. Тому результативним «потрапляння» сперматозоїдів може виявитися і за кілька днів до овуляції.\nЧи можливо зачаття після овуляції?\nЗачаття дитини після овуляції можливо, та ось ймовірність його невисока. Але все ж є й інші, більш оптимістичні думки щодо її достатності на наступний день після овуляції.\nЗачаття в день овуляції – ще 100% гарантія настання вагітності\nНа етапі планування дитини дуже важливо також розуміти, що собою представляє саме зачаття, і що «пряме попадання» сперматозоїдів в жіночий організм в період овуляції ще не може гарантувати результат, до якого ми йдемо. Зачаття – це сукупність процесів, запліднення в якому є лише першим з них, дійсно неможливим без овуляції.\nОтже, вагітність настане після проходження всіх етапів зачаття:\nЗапліднення яйцеклітини сперматозоїдом. Після їх злиття відбувається формування повного набору генетичної інформації, необхідної для розвитку дитини. Потім запліднена яйцеклітина шляхом внутрішнього дроблення розвивається і рухається до порожнини матки, де через кілька днів буде здійснено її імплантація. Саме з цього статевий акт ще зовсім не є моментом зачаття.\nПроникнення і впровадження заплідненої яйцеклітини в слизову порожнину матки. Перетворившись шляхом ділення в ембріон, маленький пухирець з клітин, через близько двох тижнів після запліднення, в процесі просування по матковій трубі він може загинути через непрохідності маткових труб на тлі ІПСШ, спайок, запалень або кріплення не в порожнині матки – позаматкова вагітність. Також загибель плода можлива і в разі, якщо він не зможе прикріпитися до матки. Але не будемо про погане, наш ембріон успішно прикріпився, починає розвиватися, а його оболонка виробляє гормон ХГЛ. Процес зачаття завершений і настає бажана вагітність.\nОзнаки зачаття після овуляції\nТаким чином, перші «сигнали» настання вагітності можуть з'явитися не раніше, ніж через 2-3 тижні після статевого акту. До них відносяться:\nтак зване «імплантаційне» кровотеча, що викликається прикріпленням ембріона в порожнину матки (короткочасно: одна година або день);\nапатія і підвищена стомлюваність;\nпідвищений апетит і ін\nЦі ознаки досить умовні і можуть бути викликані іншими обставинами (стреси, простудні та запальні захворювання і т.д.), тому визначити вагітність краще за допомогою тесту, робити який бажано після затримки або через 4-5 тижнів після статевого акту, який міг спричинити зачаття.\nІ нехай на вашому тесті скоріше будуть видні дві заповітні смужки!\nПізня імплантація ембріона