Проводи Тараса Шевченка в Орлі та в Києві. Похорон у Каневі | Рідна країна\tchrome\n22 травня 2016 о 08:37\n22 травня 2016 року відзначаємо 155-у річницю з дня перепоховання Тараса Шевченка.\nНаводимо уривок на цю тему з нещодавно перевиданої Фондом Миколи Томенка «Рідна країна» біографії Великого Кобзаря, написаної його товаришем Михайлом Чалим, яка востаннє видавалася у 1882 році. Інформація, зібрана у цій книзі, заслуговує на особливу увагу, адже Михайло Чалий познайомився з Тарасом Шевченком у 1859 році, неодноразово з ним зустрічався та листувався. Чалий допомагав Шевченку ща життя, а згодом брав активну участь у його перепохованні в Україні. Ось що він писав у своїй книзі з цього приводу. …Шевченко був кремезний, середній на зріст чоловік, міцного, майже залізного здоров'я; та пережиті ним страждання, як фізичні, так і моральні, а також і деякі зловживання приємностями, очевидно, не могли сприяти довголіттю. Природа не зносить насильства...\n...28 лютого вранці була заупокійна обідня. Храм був повний. Усі поєдналися по-братськи в одну печаль, в одне воздихання. Скорботні й пригнічені горем, наближалися до нього один за одним друзі, щоб над свіжим ще тілом покійного висловити його заслуги. Кожен і плакав, і радів, слухаючи публічну оцінку поета-людини.\nУ березневій книжці «Основи» за 1861 рік вміщено всі надгробні промови без змін, у тому порядку, в якому вони проголошувалися. Хай же нагадають вони кожному українцеві той сумний день, у який так одностайно, так шляхетно виражено і любов, і повагу до народного руського поета!\nГоворили промови: Куліш, Білозерський, Костомаров, Чубинський, Таволга, Хартахай, Курочкін, Южаков і Чужбинський. Залишили могилу о п'ятій годині.\nПрикметні заключні слова чудової промови Пантелеймона Олександровича Куліша: «Ти нам оставив один завіт, Тарасе, ти говорив своїй непорочній Музі:\nМи не лукавили з тобою, Ми просто йшли — у нас нема Зерна неправди за собою. [«Муза»]\nВеликий і святий завіт! Будь же, Тарасе, певен, що ми його соблюдемо і ніколи не звернемо з дороги. Коли ж не стане в нас снаги твоїм слідом простувати, коли не можна буде нам так, як ти, безтрепетно правду глаголати, то лучче ми мовчатимемо!»\nТа о леле! Ледь минуло якихось 10-12 років від дня смерті поета, як уже в того ж Куліша «непорочна Муза» Тарасова перетворилася на «п'яну Музу». Оратор прилюдно поклявся, що «не зверне з дороги» й звернув; обіцяв краще мовчати, аніж говорити неправду — і не додержав слова. Не по-лицарськи, земляче, поступлено!..\nТаким чином, малороси, великороси, поляки, чоловіки й жінки оплакали Шевченка. У надгробних промовах дано справедливу оцінку його діяльності; та цілком буде оцінений поет-художник лише тоді, коли на святій Русі засяє «сонце правди». Він був живою піснею, живою скорботою і плачем. Він босими ногами пройшов колючим терном; увесь гніт часу впав на його голову. Вийшовши з простого народу, він не відвертався від убозтва й сіряка, ні, він, навпаки, і нас обернув обличчям до народу й примусив полюбити його й співчувати його скорботі.\nДеякі докоряють поетові одноманітністю. Докір несправедливий. Його поезія була відгуком життя, одноманітного настільки, наскільки одноманітним було життя кріпацького люду. Кріпацьке горе завжди стояло в нього перед очима. Слова тихли на вустах, виривалися самі ридання:\nСкрізь неправда, де погляну...\nХмара сонце заступила — Я світа не бачу!\n26 лютого о 12 годині дня у Київській 2-й гімназії одержано телеграму від п. Каменецького, який сповіщав інспектора про смерть поета. Звістка про цю сумну подію поширилася містом зі швидкістю електрики. Учнівська молодь заворушилася.\nСтуденти спільно з вільними від занять гімназистами відслужили в університетській церкві панахиду. Того ж дня у деяких містах Малоросії та Галичини пам'ять народного поета вшановано більш або менш урочистими виявами співчуття до великої втрати всієї України. Із висловленнями того ж співчуття до редакції «Основи» зі всіх усюд Росії надіслано безліч листів та віршів, з яких лише невелику частину надруковано на сторінках журналу.\nУ самий день смерті поета всі, хто був увечері на панахиді, зібралися до його друга й душоприказника М. М. Лазаревського, де тоді ж було розпочато підписку на увічнення пам'яті Шевченка й вирішено:\n1. Перевезти його тіло в Україну згідно з його поетичним\nМене на Вкраїні... І\n2. Поставити на його могилі пам'ятник.\n4. Утримувати одного чи кількох стипендіатів в університетах:\nкиївському, харківському, в одеському ліцеї і в Академії мистецтв.\n5. Видати найкращим чином його твори.\n6. Призначити премію за найкращий життєпис поета українською мовою і найкращий критичний розгляд його творів.\n8. Відвідувати щорічно комусь із найближчих друзів покійника\nУсі ці прекрасні наміри близьких Шевченкові осіб через нестачу матеріальних засобів залишилися нездійсненими й навряд чи колись будуть здійснені.\nЗдавалося, що за дружної участі всіх, хто знав поета, увічнити його пам'ять не складе великих труднощів, зібравши більш-менш чималу суму; та ось минуло вже більше 20 років і над самотньою могилою Тараса догниває дерев'яний хрест...\nНа сороковий день скону поета перед відправленням труни в Україну, земляки знову зібралися до могили попрощатися; після панахиди знову виголошувалися промови.\nУсі приготування до цієї далекої й останньої мандрівки Тараса на батьківщину були зроблені завчасно дбайливим другом його М. М. Лазаревським.\nТруну викопали з землі, вклали в іншу, цинову, й поставили на спеціальний ресорний повіз. Г. М. Честахівський та О. М. Лазаревський зголосилися супроводжувати її. Усі українці, що мали змогу бути присутніми 26 квітня на могилі Шевченка, з'явилися туди рано-вранці. Чорна труна вивищувалася на запряженому четвериком повозі.\nКоли всі присутні хилилися під тягарем зосередженої зажури, раптом заговорив Куліш: «Що ж се ти, батьку Тарасе, од'їзжаєш на Вкраїну без червоної китайки, заслуги козацької? Чим же нижчий ти од козацьких лицарів? Ні один вільний козак не сходив з цього світу без сеї остатньої честі».\nІ труну накрили червоною китайкою, яка швидко потемніла під мокрим дощовим снігом, ніби знаменуючи, що не красною була життєва боротьба народного співця нашого й не радісною була смерть на чужині.\nПісля другого слова Куліша жалобний поїзд рушив зі Смоленського кладовища через Васильєвський острів, Адміралтейську площу і Невський проспект до станції Ніколаєвської залізниці.\nПісля урочистої зустрічі труни Шевченка у Москві поїзд дістався Орла. «2-го травня о 12-й годині ночі було привезене тіло Шевченка. Повіз із труною поставлено було у дворі під дашком серед порожніх фурманських возів, на купі гною, Другого дня о 10-й годині полковий священик камчатського полку у присутності Ф. Лазаревського, гімназистів, почесного куратора, директора, вчителів і багатьох інших відслужив панахиду й поїзд рушив далі. За заставою знову відслужили панахиду у присутності народного натовпу. Один вінок із труни був розірваний присутніми, другий узято на пам'ять до гімназії. Провівши тіло, багато хто з присутніх разом із начальством і учнями пішли до гімназії й ще раз відслужили панахиду з оголошенням підписки на училище в пам'ять Шевченка» (Із нотаток [П. І. ] Якушкіна).\nПісля доволі скромної зустрічі тіла Шевченка в Ніжині поїзд прибув до Києва й спинився в Никільській слобідці понад Дніпром в очікуванні на дозвіл місцевої влади.\nТільки-но в місті стало відомо, що з Петербурга привезли Шевченка, як численні шанувальники поета, переважно учнівська молодь — студенти й гімназисти — подалися за Дніпро назустріч поетові. Декотрі з них зарані приготували промови та вірші. У шляхетному пориві юнацького захоплення гарячі голови, не чекаючи дозволу духовної та світської влади, хотіли везти труну містом просто до університетської церкви й, імовірно, вони й здійснили б свій намір, коли б не трапилися тут люди стриманіші, яким після тривалих і доволі голосних дебатів із крикунами вдалося зупинити жалобний похід до одержання дозволу перед самим Ланцюговим мостом.\nПо дозвіл до генерал-губернатора вирушили Варфоломій Григорович Шевченко як родич покійного та законовчитель 2-ї гімназії II. Г. Лебединцев. Кн[язь]Васильчиков спрямував їх до митрополита, щоб той вказав церкву для встановлення труни. Владика вказав на найближчу до Дніпра церкву Різдва Христового, а князь зі свого боку поклав на о [тця]Петра відповідальність за те, щоб у церкві не виголошувалося жодних промов.\nВнаслідок такого розпорядження «властей предержащих», студенти випрягли коней і на собі повезли тлінні останки поета через усе подільське шосе до самої церкви. Коли жалобний похід рушив від шлагбаума до Ланцюгового мосту, з труною порівнялася карета чернігівського архієпископа Філарета, який їхав із візитом до митрополита Арсенія і який незадовго перед тим виявив п. Тризні своє бажання познайомитися з Шевченком.\nПобачивши з вікна своєї карети таке незвичайне видовище, він звелів візникові випередити процесію; той чимдуж погнав коней, порушивши таким чином обов'язкові для проїзду мостом правила. Мостові вартівники несамовито зарепетували: «Легше, ристю!», а молодь почала й собі погукувати навздогін Владиці, який мчав не оглядаючись — геть від мертвої людини, з якою він бажав познайомитися ближче за її життя...\nПротягом усього Києво-Подільського шосе кортеж часто зупинявся, на повіз вибиралися оратори й читали свої промови; коли ж запас красномовства вичерпався то дехто виголошував свої твори двічі або тричі.\nПоклавши згідно з поетичним заповітом небіжчика перевезти його тіло на батьківщину, петербурзька громада все-таки остаточно не розв'язала питання, де саме поховати його багатостраждальні кістки.\nВід дня поховання поета на Смоленському кладовищі й до відправлення труни в Україну з приводу цього невирішеного питання провадилося жваве листування між петербурзькими та київськими друзями поета: одні наполягали на тому, що нашому славному і Кобзареві найбільше личить лежати у метрополії українських міст — у Києві, причому місцем поховання називали то Оскольдову [Аскольдову]могилу, то Щекавику [Щекавицю], — понад самою кручею святих гір київських, звідки видно Дніпро-Славутич й усе Задніпров'я.\nНа могилі поета збиралися тимчасово поставити височенний дубовий хрест, щоби його бачили здалека всі прочани, хто іде та їде з-за Дніпра, і щоби, побачивши хреста, молилися вони за душу Тарасову.\nІнші, ймовірно, для ліпшої шани, бажали поховати «мужицького поета» на цвинтарі Видубецького монастиря, поміж генералами та іменитими купцями з їхніми огрядними дружинами.\nІнші, нарешті, згідно із заповітом енергійно боронили думку —поховати тіло Шевченка в Каневі, на тому самому місці, яке вибране поетом за життя для будівництва власного дому — на Чернечій горі, за три версти від міста. Присутній при останніх хвилинах життя Шевченка Грицько Честоховський [Честахівський]заявив, що на поставлене ним вмирущому запитання: де поховати його? — він відповів: «У Каневі!».\nНе відаючи до прибуття Честахівського у Київ з тілом поета про його останню волю, названий брат його Варфоломій, поступаючись перед наполегливими вимогами студентів, вирішив поховати Тараса на Щекавиці. В очікуванні прибуття труни вирито могилу й заготовлено хреста; та після перемовин з Лазаревським і Чеетахівськйм, які супроводжували тіло поета, усе це покинули.\n7 травня була неділя. Попри дощову негоду до Рождественської церкви зібралося народу кілька тисяч. О [тець]Петро відслужив заупокійну відправу. Склався досить злагоджений хор півчих із числа шанувальників Кобзаря, який замовк навіки. Згідно з розпорядженням князя промов не було зовсім.\nПід час панахиди поміж народом просунулася дама в глибокій жалобі, поклала на труну поета терновий вінок і відійшла: красномовніше за надмогильні промови виразила вона те, що почував кожен із нас, проводжаючи поета-страдника в могилу...\nЖалобний похід у супроводі великого натовпу потягся по шосе до Ланцюгового мосту, за яким через великий розлив Дніпра стояли тоді пароплави; на одному з них і відбув наш Тарас своє плавання до тихого пристановища...\nТруну для належного порядку супроводжували чини поліції. Похід часто зупинявся для виголошення промов, яких, щоправда, через невелику ширину шосе, майже ніхто не чув, окрім студентів і гімназистів, які везли на собі труну. Найкращі з надгробних промов, що, на жаль, не збереглися, були виголошені на мості навпроти фортеці студентами: Стояновим, Антоновичем і Драгомановим.\nПотім неподалік від пароплава, що вже стояв під парами, на високій Дніпровій кручі жалобний кортеж зупинився востаннє. На повіз вийшов інспектор 2-ї гімназії М. К. Ч[али]й і виголосив наступне надгробне слово: «Думки та почуття, що хвилюють душу кожного з нас у цю хвилину, не потребують багато слів для вираження. Предмет їх занадто ясно уявляється нашій свідомості: ми стоїмо над труною нашого славного співця.\nГоре наше надто велике, щоб висловити його словами, й надто сильне, щоб побільшувати жалібними покликами. Хоч би як сильно говорили ми про огром нашої втрати, ми не скажемо нічого, про що стократ потужніше й красномовніше не промовляло б до нас безсмертне ім'я Тараса Шевченка.\nСлава цього імені не вмре серед нащадків. Воно житиме в народі довго-довго й зникне хіба лише з останнім звуком малоросійської пісні, а народна пісня не вмирає. Не вмруть разом із нею й твори нашого народного поета! У них, як у фокусі, поєднались, з одного боку, вся краса, вся потуга й усе багатство української мови, а з другого — глибоке почуття й енергія характеру, властива малоруському племені; в них —. природний чар і простота народних пісень — поряд із високою художністю творів, які належать до періоду вищої цивілізації.\nІ дивовижна сила генія! Закинутий долею у темне царство кріпацького побуту, що вбиває в зародку будь-який прояв таланту, будь-який порив до розумового розвитку, поет тяжкими зусиллями вибивається на світ Божий, самоуком надолужує недостатність освіти, і, сам позбавлений зразків, залишає нащадкам зразки незрівнянні.\nТа навряд чи довколишня цивілізація й уривками набуті знання принесли багато користі його своєрідному генієві: принаймні спроби його творів, предмети яких вимагали ерудиції, не вдавалися йому; це не його поле. Тому-то він так легко полишав освічене середовище й переносився душею у немудрий побут селянина, тому-то він з таким жалем оглядався на його минуле — славне, неповоротне.\nСфера його таланту — народне життя. Життям своїм так само, як і поезією, він явив найдосконаліше уособлення свого народу: він плоть од плоті його, кістка од костей його! Душа його уболівала не за теперішні тільки страждання кріпацького люду; в його серці громадилося горе за Україну минулих віків. Він пережив і відчув усю нескінченну низку лихоліть: гноблення, вбивств, грабунків, пожеж.\nОбдарований од природи тонкою вразливістю, він так живо відчував минулі знегоди своєї батьківщини, як багато хто з нас навряд чи відчуває нинішні.\nА що сказати про ті перлини його поезії, в яких він такими яскравими барвами малює українську природу? Зачарований її незайманими чарами, він одпочивав душею від тяжких вражень рідної старовини, та не надовго: цей ясний промінь радості, що раптово осяяв похмуру ніч його печалі, зблиснув ніби для того, щоб Ще яскравіше відтінити страшну картину народних злиднів.\nВеликим є значення нашого поета й у житті, й у літературі південно-руській.\nПопередники Шевченка, пародіюючи мову й народність нашу, не тільки не сприяли розвиткові молодої української словесності, а й своїм передражнюванням тільки допомагали нашим недругам знущатися з народних звичаїв та своєрідності народного характеру, понижуючи нащадка славного козацтва на ступінь ідіота. Антагоністи нашої національності, які за своїм суспільним і становим статусом звикли дивитися на простолюд як на свою робочу силу, доходили інколи до того, що, подібно до американських плантаторів, відкидали в цьому обдарованому племені, — яке багатством пам'яток народної поезії відчутно довело свою здатність до духовного зросту в майбутньому,— відкидали, кажу, будь-яку здатність до вищого розумового розвитку. Хай простить їм Бог таку кривду! Тут —. коло труни нашого славного поета-художника, вихованого й викоханого народом під журливі звуки української пісні, — хай буде покладено край цим несправедливим обмовам!\nПоезія Шевченка залунала високою піснею на увесь слов'янський світ, переконала у здатності українця до найвищого поетичного розвитку навіть і тих, що, маючи вуха чути, не чують, маючи очі бачити, не бачать. Муза нашого Кобзаря піднесла народ у власних очах його, той православний народ, який, під гнітом кріпосницької неволі, перестав був мати себе за Боже створіння. Поезія Шевченка завоювала нам право літературного громадянства, гучно піднісши й свій голос у сім'ї слов'янських народностей.\nОсь у чому полягає велике значення й нев'януча слава нашого незабутнього Тараса Григоровича!\nМир прахові твоєму, наш добрий друже! Ти здійснив своє покликання, не зрадивши власних чесних переконань до останньої хвилини. Ти дожив до радісного дня 19 лютого — до дня звільнення улюбленого тобою народу, що вступив віднині у новий, кращий період свого існування, про який так солодко марилося змученій на панщині жниці у твоєму прекрасному «Сні» — і ти спокійно закрив очі.\nСтоличні земляки наші провели тебе теплим, дружньо прощальним словом. Напучений благословенням народу, ти здійснив свою останню мандрівку на батьківщину: тут тебе оточують рідні, які сподівалися пожити з тобою після тривалої розлуки, прихистити й\nвідігріти тебе від холоду північних зим, примирити тебе на схилку днів твоїх із життям і з людьми після жорстоких випробовувань, посланих тобі долею, — і закрити скорботні твої очі.\nГотував тобі названий брат твій непишне житло на вибраному тобою місці, на високій кручі дніпровській, серед твого улюбленого народу. Ми всі чекали на тебе, сподівалися почути нову пісню свого любого Кобзаря\nПро Січ, про могили, Коли яку насипали, Кого положили, Про старину — про те диво, Що було, минуло...\nІ ось, широко й пишно розлився наречений брат твій Дніпро. Встала й весна, чорну землю Сонну розбудила, Уквітчала ЇЇ рястом, Барвінком покрила, А на полі жайворонок, Соловейко в гаї...\nТа не відгукнеться вже своєю піснею наш поет на дружній привіт своєї неньки-України:\nЗаснули думи, серце спить — Навіки заснуло...».\nДорогі останки поета проводжали до Канева, крім рідних братів, сестри й родини Варфоломія Шевченка, старий приятель І. М. Сошенко, Сошиха й Чалиха, десятків зо два студентів і гімназистів, та полтавський знайомий небіжчика Забіла, який віз на пароплаві заповітну пляшчину тернівки, що вціліла від рясних узливань під час останнього перебування поета в Полтавській губернії фатального 1847 року. Із цієї пляшечки передбачалося вихилити по чарці на могилі Тараса й пом'янути спочилого вічним сном українського батька, та, леле! Через необережність Забіли пляшка розбилася й дорогоцінна волога розлилася палубою.\nЧерез повінь пароплав не зміг пристати до самого берега, а мусив зупинитися на чималій відстані від нього. Вивантажити дорогоцінну ношу коштувало чималих зусиль: треба було нести цинову труну, стоячи майже до пояса у воді й ступаючи грузьким дном, що виявилося зовсім неможливим. Малий плоскодонний баркас не міг утримати ваги, а великий дуб Став би на мілині. Після тривалих суперечок і балачок придумано нарешті такий спосіб вивантаження: дістали звичайний драбинястий віз, спустили на нього з пароплава труну й запряглися, замість коней, і старі, й молоді, та й потягли його до берега.\nНа березі небіжчика зустріло місцеве духівництво, труну поставили на мари й, за значного напливу городян, урочисто внесли до соборної церкви. Сюди ж з Михайлової гори прибув човном і пристрасний шанувальник поета М. О. Максимович.\nВідправивши панахиду в день прибуття труни, друзі поета вирушили на Чернечу гору вибирати місце для могили. Звернулися було до канівських міщан по допомогу — викопати яму, та вони, з підмови поляка М-ського, заправили таку несусвітню плату, що розпорядники похорон вирішили самі з допомогою студентів викопати яму своєму славному Кобзарю. Під дощем і низькими хмарами шляхетні юнаки палко взялися до справи і яма була готова.\n10 травня при численному напливі народу з міських передмість і навколишніх сіл було відправлено заупокійну обідню протоієреєм Мацкевичем соборно. Після панахиди ним же виголошене надгробне слово, яке ми тут і вміщуємо:\n«Тако да просвітиться світ ваш пред чоловіки, яко да видят ваша добрая діла і прославять Отця вашого іже на небесах.\nМат., гл. 5.\nЗгадуване тут світло буває різне: одне ховається під спудом і скніє в невідомості, друге являється світові — й блискавка з громом миттєво ширяє з кінця в кінець піднебесної, потім гасне. Та є світло, що подібно до світила небесного, заяснівши раз, не вгасає ніколи. Яке ж це світло, про яке говорить Господь і яке має просвітитися пред чоловіци? Це світло чисте, непідробне, не привид, а світло істинне, що — коли не тут, на землі, то там — за гробом засяє, подібно небесному світилу в світі замогильному, де світло людей, які жили на цьому світі, зрівнюється зі світлом світил небесних: іна слава сонцю, іна слава місяцеві, іна слава зіркам...\nОсь, братіє християне, перед нами світило, що світило всій Малоросії, перед нами Тарас Шевченко!\nТори канівські, луги й доли українські! Ви бачите перед собою освіченого, рідного вам мужа, який любив Україну й був коханий нею навзаєм. Від північної столиці Росії й до нашого невеличкого містечка — чий прах несуть? Кого проводжають так далеко й з такою шаною? Чи мужа, що йому притаманні воєнні доблесті, чи урядовця, який уславився на полі суспільної діяльності, діючи потугою влади й закону? Ні, братіє, це Тарас Шевченко! Хто тут не знає його? Він якийсь час був воїном, але рядовим; він не був і цивільним урядовцем; та ім'я його відоме цілому краю, та діла його славетні: його Славний розум, його живі, ніким не загоджувані думки й почуття, що ними пройняті його твори, глибоко запали у серця та душі співвітчизників.\nТи, прадавній Бористене, що красуєшся сивими хвилями своїми, Дніпре! Ти, кому судилося нарешті на хребтах своїх хвиль принести до нас прах Шевченка, — скажи ти нам про мужа цього, дорогого кожному українцеві Кобзаря! Був час, коли Україну нашу мали за край, недосяжний для піднесених почуттів і думок; та Шевченко довів, що ця, забута Для народної освіти країна має таке ж серце, таку ж душу, приступну для всього високого й прекрасного.\nТак, у Бозі спочилий брате! Світло твоє просвітилося перед чоловіци, і чоловіци побачили добрі справи твої й прославили Отця, іже на небесах. Пройдуть віки, й віддалені нащадки синів Малоросії побачать і дізнаються, хто був Тарас Шевченко!\nХоч би якими непишними були зовнішні обставини життя покійника, нинішня його популярність у народі все-таки озивається славою мирською; світло, що просвітило його перед людьми, усе-таки світло цього, земного Світу. Що ж із ним тепер там? Там потрібне інше: віра й діла благочестя християнського. Виходить, усі труди, зусилля й подвиги наші — там, у замогильному житті, ні до чого?\nНі, братіє, у тому-то й полягають діла благочестя християнського, коли людина прикрашається честю, не дбаючи про неї, здобуває славу, не спокушаючися нею. Сей у Бозі спочилий муж не шукав честі й не спокушався славою, це між іншим видно й із того, що при труні його не лежать ні ордени, ні інші відзнаки заслуг та багатства, і головне, він був добрий і побожний, був істинний християнин, який поклав душу свою за друга своя. Упокій, Господи, душу спочилого!\nТа, братіє! Чи є чоловік без гріха? Хто ж загладить гріхи його й виправить його помилки? Ані мундир солдата, ані видалення його з рідної домівки не допоможуть йому там. Є для цього тільки один засіб: молитва за небіжчика. Ви, хто нині навколо цієї труни, брати і друзі покійного, моліться за нього! Помолиться, звичайно, й уся Малоросія, якій він був такий дорогий. Коли б можливо було для пас, хто проповідує в храмі цім, цієї хвилини піднести свій голос так, щоби почула нас уся Україна, обох берегів Дніпра, — то сотні тисяч людей викликали б ми на молитву за покійника цього, раба Божого Тарасія; да вселить його Господь у місці злачнім, у місці спокійнім, де немає ні болісті, ні печалі, ні зітхання...\nТак, у Бозі спочилий брате, прагнення серця твого здійснилося: ти бажав жити в Каневі — ось і житимеш тут поки світу сонця. Благоговій же до града нашого, Україно: у нас спочиває прах Тараса Шевченка! Тут, на одній з найвищих гір дніпровських, упокоїться прах його і, як на горі Голгофі, що її видно всьому Єрусалимові та Юдеї, подібно до хреста Господнього, піднесеться хрест, якого буде видно й із цього, й із того берега нашого славного Дніпра. Амінь».\n... слава Шевченка, справедливо ним заслужена, виривається чистою й світлою з їхніх брудних рук і проникає в усі шари суспільства, навіть у простолюд, так люблений поетом, як їм не любити нічого в світі. Більшої слави Шевченко не бажав... та й чи буває більша слава?..\n(1816, м.Петербург, Росія – 1895) – український та російський архітектор, син Вікентія Беретті. Участник проектування Володимирського собору в Києві. За проектами Олександра Беретті збудовано 23 будівлі в ряді міст України. За проектами його батька Вікентія Беретті (14.06.1781 – 1842) в Києві збудовані будівлі Київського університету, обсерваторії і інституту благородних дівиць (нині Жовтневий палац). Зелена піна лісу молодого Дрімотно плеще, як на морі шум. Блакитні тіні впали на дорогу, Заворожили мудрі бджоли ум. Стоять дуби замислено і строго. Тут — перейшовши молодий самум — Собі поставлю келію убогу, Щільник пахучий для останніх дум. (Максим Рильський)\nСьогодні у Києві представлять «Віртуальний архів Тараса Шевченка»\nНавпроти сцени на Майдані Незалежності в Києві встановили дерев'яну статую Тараса Шевченка\n11–29 квітня 2017\n27 квітня 1816 року народився видатний архітектор Олександр Беретті\n27 квітня 2017 о 00:06\nПерепис населення в Україні коштуватиме мільярд гривень\n26 квітня 2017 о 15:22\n26 квітня 2017 о 10:53\n26 квітня 2017 о 08:19\n26 квітня 2017 о 00:04


ПІРСИНГ ВУХ. КОЛИ ПРОКОЛЮВАТИ ВУХА? | ЛОР Клініка Київ - лікуємо та оперуємо\nПІРСИНГ ВУХ. КОЛИ ПРОКОЛЮВАТИ ВУХА?\nПроколювання вух дітям та дорослим - це один з видів пірсингу, мистецтва прикрашати тіло проколами в різних місцях.\nСережки - мрія дівчаток з раннього віку. Для того, щоб їх носити, потрібно проколоти вуха. Проколювання вух дитині - це особливий процес.\nВчені, які намагаються визначити вік, в якому така процедура завдавала б мінімальної шкоди організму, поки не дійшли до однозначних висновків. Деякі радять проколоти вушка до півтора року, щоб дитина не пам'ятала болю від цього процесу. Є прихильники того, що потрібно чекати, поки дівчинка сама прийме рішення носити сережки. Також варто врахувати, що після 11 років збільшується ризик виникнення келоїдних рубців на місці проколу. Ще варто подумати про те, що маленька дитина не здатна контролювати свої рухи і може зачепити сережку і травмуватися, а в рухливих іграх й зовсім порвати мочку вуха.\nДе можна проколювати вухо?\nВушна раковина - зосередження рефлекторних зон. Тобто, торкнувшись через незнання важливої точки, можна порушити роботу того чи іншого органу. Тому краще вибрати місце для проколу рівно в центрі мочки, або ж на 0,5 мм вище. Тут немає хряща, прокол робиться легко і практично без болю.\nУ сімдесяті роки вченими були розроблені карти вуха з проекціями органів і вийшло, що вухо умовно є зародком з головою на мочці і тілом, згорнутим по завитку вуха. На мочку приходяться очі, піднебіння, щелепи, язик, зона внутрішнього вуха та мигдалини.\nНеврологи ж вважають, що якщо при проколюванні була порушена будь-яка діюча точка, це не вплине на погіршення стану здоров'я. Просто зачеплена точка вже не буде впливати на орган, з яким вона була пов'язана.\nПротипоказання до проколювання вух:\n• наявність серйозних хронічних захворювань (шкірні захворювання, цукровий діабет, вушні запалення, захворювання крові і т.д.);\n• схильність до утворення келоїдів;\n• погано гояться рани;\n• нещодавно перенесене (не менше 2-х тижнів) інфекційне захворювання;\n• серйозно ослаблена імунна система;\n• алергія на нікелеві сплави (біле золото, дешеві сплави, біжутерія).\nКоли Ви і Ваша дитина прийняли рішення про прокол вух, слід ще подумати над такими моментами:\n• місце проколу;\n• метод (інструмент) проколювання;\n• які сережки використовувати;\n• як доглядати за вухами після проколювання.\nІнструмент для проколу\nПрокол мочки вуха, найчастіше, виконується пістолетом. Слід зазначити, що переважна більшість професійних майстрів пірсингу не визнають пістолети в принципі. Замість цього вони користуються голками або катетерами.\nГолка обережно прорізає шкіру і плоть, тоді як пістолет грубо її розриває. Крім цього, «зброя» абсолютно некерована: вона робить прокол, підкоряючись не руці людини, а під впливом різко вистрілюючої пружини.\nЯкщо Ви хочете зробити прокол самі, купіть стерильну голку для пірсингу. Вона порожня всередині, тому, коли ви проколете нею вухо, зможете потім легко всунути в нього сережку. Голка повинна бути більшою за діаметром, ніж ніжка сережки, яку Ви плануєте носити. Не діліться голками з іншими людьми, щоб не поширювати інфекції.\nЯкі сережки краще вибрати?\nНе менш ретельно вибирайте сережки - перші прикраси маленької принцеси повинні відрізнятися максимальною легкістю, простотою дизайну (щоб менше зачіплювалися), із заокругленими дужками (краще прокручуються в місці проколу) та надійним замком.\nВідразу відмовтеся від срібних сережок: після проколу відбувається окислення металу при контакті з кров'ю. В результаті утворюється оксид, який заважає загоєнню ранки, що часто призводить до запального процесу.\nДля будь-якого виду проколів найкращими прикрасами є вироби з хірургічного імплантаційного титану і його різновидів; PTFE - політетрафторетилен, він же тефлон - є самим гіпоалергенним матеріалом для імплантацій та пірсингу. У тефлоні немає компонентів, які виділяють шкідливі або алергенні речовини.\nБезпосередньо перед самою процедурою проколювання вух потрібно вимити дитині голову, так як брудне волосся - небезпечний фактор, який може стати причиною появи запалення.\nПерші два тижні після проколювання вух потрібно 4 рази на день обробляти область проколів антисептиком та загоючою маззю. В якості першого краще використовувати хлоргексидин, мірамістин або інший антисептик, що не містить спирту, який, звичайно, захищає ранку від мікробів та інфекцій, але також нагороджує її хімічним опіком. Це стосується й зеленки з йодом. Вони, до речі, крім того, що травмують шкіру, ще змінюють колір прикрас та викликають окислювальні процеси. Перекисом водню можна користуватися, тільки якщо ранка кровоточить.\nЩоб сережка не вросла в шкіру її потрібно регулярно прокручувати.\nЗабезпечте безперервне носіння сережок впродовж декількох (2-4) місяців після процедури проколювання вух. Зняти й поміняти їх можна буде тільки після повного формування каналу.\nПотрібно буде дотримуватися елементарних правил гігієни: впродовж цілого місяця після того, як дитині проколи вуха, їй не можна буде купатися в громадських водоймах (в тому числі басейнах), користуватися чужими рушниками та мобільними телефонами.\nЯкщо у вашої дівчинки довге волосся, робіть їй високу зачіску - хвостик, косичку або гульку, щоб волосся не чіплялося за сережки й не заносило в ранки бактерії. Пам'ятайте, що будь-які маніпуляції з волоссям повинні бути максимально делікатними і не зачіпати вух.\nПравильний догляд за проколотими вухами дитини - це гарантія швидкого і безболісного загоєння отворів. Саме від нього залежить, чи не загнояться вони, чи не заподіють шкоди її здоров'ю.


Співробітникам шведської компанії вживляють підшкірні мікрочіпи - Ліга Інженерів України\nОпубліковано engineer в 9 Квітня , 2017\nВже багато років ходять розмови про те, що незабаром людям почнуть імплантувати мікрочіпи, що значно спрощують їх життя. Схоже, що керівництво шведкою компанії Epicenter всерйоз спантеличилось цим питанням і дійсно почало вживляти своїм співробітникам крихітні підшкірні чіпи. Добровільну процедуру пройшли вже близько 150 осіб, і їхня кількість продовжує з кожним днем збільшуватись. Дійсно, хто ж у здоровому глузді відмовиться від того, щоб хоча б на трохи стати кіборгом? ))\nEpicenter – це своєрідний хаб, розташований в Стокгольмі, під дахом якого працюють більше ста різних маленьких компаній і стартапів. Підшкірні імплантати розміром з рисове зернятко дозволяють співробітникам відкривати закриті двері, користуватися принтерами, купувати продукти і напої в місцевих торгових автоматах і виконувати безліч інших операцій. Погодьтеся, дуже зручно завжди мати ключ від офісу або карту VISA всередині свого тіла. А імплантат вживляють між великим і вказівним пальцями руки, що дозволяє вам одним лише її помахом вирішувати цілий ряд питань.\nКрім усього іншого, підшкірні імплантати вирішують також і питання безпеки. Пластикову ключ-карту можна втратити або передати іншій людині. А ось з імплантатом все не так просто. Витягти його з руки співробітника з мінімальним збитком зможе лише кваліфікований лікар. Сьогодні електронні імплантати зустрічаються в нашому житті все частіше. Взяти хоча б кардіостимулятори, які використовують тисячі людей по всьому світі – подібні пристрої куди важливіші, ніж вживлений чіп для покупки газованої води.\nСтворено 3D-принтер з можливістю віртуального моніторингу друку в реальному часі


"Кольорові" моря: Чорне, Біле, Жовте і Червоне...\n27 березня ми святкуємо особливий день, коли гра перетворюється у справжнє життя ...\n“Життя театр, а всі ми в нім - актори“ /В. Шекспір/ Театр…\nЗлови зв'язок з Землею. 30 березня Година Землі 2019\nПротягом 10 років ми гуртом вимикаємо світло на Годину Землі… і продовжуємо…\nКнижкова виставка "Науковий доробок Кучерявого Володимира Панасовича"\nУ зв’язку з проведенням Міжнародної науково-практичної конференції "Сучасний стан і перспективи розвитку…\n... wonderful blue planet - the house of all mankind ... / ... чудесна блакитна планета — будинок всього людства ...\n20 березня відзначають свято під назвою День Землі. Дату проведення свята обрали…\nЛелека – живий символ України\nІ не дивуйтеся, що випав сніг:). "Лелеки прилетіли — на крилах снігу…\nКоролева української поезії XX століття. Вірші великої поетеси у виконанні відомих українців\n"В цей день народилась душа, совість і розум України!З Днем Народження, Ліно…\nЛісотехніки вкотре взяли участь у флешмобі з виконання Державного гімну України\n11 березня на головній площі Львова відбувся уже традиційний флешмоб – спільне виконання…\nУкраїнський доброволець - взірець патріотизму\nДобровольці... Ті, хто стали солдатами, тому що того вимагав борг – боронити рідну…\n"Наша воля, наша слава не вмре, не загине!" Сьогодні день пам’яті Романа Шухевича\nРоман Шухевич завдяки своїй винятковій мужності, відвазі і героїзму став символом незламності…\nКалендар знаменних та пам’ятних дат. Березень - 2019\nМоря нашої планети часом мають дуже цікаві назви, зміст яких не завжди зрозумілий з першого разу. Звичайно, є моря, які названі на честь своїх першовідкривачів або за аналогією з прилеглими регіонами суші, і в цьому випадку все зрозуміло. А є у Світовому океані моря, в назві яких присутня колірна характеристика.\nЧорне море, Руське море (лат.Rucenum mare; болг.Черно море, груз.შავი ზღვა, абх.Амшын Еиқәа, рос.Чёрное мо́ре, рум.Marea Neagră, крим.Qara deñiz, тур.Karadeniz) — море між Європою та Західною Азією (проходить водна межа між Європою і Малою Азією). Сполучене протокою Босфор із Мармуровим морем. Площа 422 тис. км², найбільша глибина до 2 245 м (на південь від Ялти), солоність 17-18 ‰. Нижче глибини 150 м органічне життя відсутнє (сірководень). Розвинене рибальство (ставрида, скумбрія, тюлька, кефаль, бички, шпрот, осетрові, камбала, хамса, судак, креветки). Чорне море — важливий район транспортних перевезень: зерно, залізна руда, металопрокат, боксити, непродовольчі товари особистого вжитку. Один з найбільших курортних регіонів Євразії.\nХіба воно не чорне? Воно небесно-блакитне, то зеленувате, фіолетове, рожеве. Але болгари його звуть – Чорно море, італійці – Маре Нэро, французи – Заходів Нуар, англійці – Блек Сі, німці – Шварце Меєр, туркки «Кара-Деніз» – і все це значить «Чорне море». Чорне море не завжди так похмуро називалося. В різні часи воно мало назви: «Скіфське», «Негостинне море», «Синє море» і ще безліч варіантів. Але вже на середньовічних картах можна зустріти сучасну назву моря, походження якого має кілька версій. Так чому ж Чорне море називають чорним?\nВиявляється версій про походження назви нашого Чорного моря кілька, і основними вважаються дві. Першу висунув давньогрецький географ та історик Страбон, що жив у I столітті до н. е. На його думку, Чорним назвали море грецькі колоністи, яких тут колись неприємно вразили шторми, тумани, невідомі дикі береги, населені ворожими скіфами і таврами… І вони дали суворого незнайомцю відповідне ім’я – Понтос Аксейнос – «море негостинне», або «чорне». Потім, примостившись берега, поріднившись з морем добрих і світлих казок, греки стали називати його Понтос Эвксейнос – «гостинне море». Але перше ім’я не забулося, як перша любов…\nВерсія друга. У I тисячолітті до н. е., задовго до появи тут необережних на мову грецьких колоністів, на східних і північних берегах Азовського моря жили індійські племена – меоти, сінди й інші, які і дали назву сусіднього моря – Темарун, що означає буквально «чорне море». Це вийшло в результаті чисто візуального порівняння кольору поверхні двох морів, іменованих нині Азовським і Чорним. З гористих берегів Кавказу останнє здається спостерігачеві більш темним, в чому можна переконатися і зараз. А раз темне – значить, чорне. Меотів на берегах згаданих морів змінили скіфи, які повністю погодилися з такою характеристикою Чорного моря. І прозвали його по-своєму – Ахшаэна, тобто «темне, чорне».\nЄ й інші версії. Наприклад, одна з них свідчить, що море так назвали за те, що після шторму на його берегах залишається чорний мул. Але це не зовсім так, іл насправді не чорний, а сірий. Хоча… хто його знає, як все це бачилося в давнину…\nКрім того, існує ще одна гіпотеза походження назви «Чорне море», висунута сучасними гідрологами. Справа в тому, що будь-які металеві предмети, ті ж якоря кораблів, опущені на деяку чорноморську глибину, піднімаються на поверхню почорнілими під дією знаходиться в глибинах моря сірководню. Це властивість напевно було помічено ще з давніх-давен і, безперечно, могло послужити закріпленням за морем ось такого дивного назви.\nВзагалі ж море здатне приймати найрізноманітніші кольори і відтінки. Скажімо, в лютому-березні можна виявити, що вода біля чорноморських берегів не блакитна, як зазвичай, а бура. Ця колірна метаморфоза – явище вже біологічного характеру, і викликається воно масовим розмноженням найдрібніших одноклітинних водоростей. Починається цвітіння води, як кажуть у народі.\nТаке от дивне море.\nБіле море (рос.Белое море) — внутрішнєшельфовемореПівнічного Льодовитого океану, у європейській Арктиці між Кольським півостровом (Святий Ніс) та півостровом Канін (Канін ніс). Глибоко вдається в материковий суходол. Площа акваторії — 90,8 тис. км², глибини до 340 м. Об'єм води 4,4 тис. км³. Високі припливи.\nЗ етимологією назви цього моря все не так просто, як може здатися на перший погляд. Одна з версій заснована на тому, що білим море назвали слов'янські народи з причини того, що більшу частину року воно покрите льодом і снігом, на відміну від інших більш теплих морів. За іншою версією, біле означає «світле» або «священне» і також пов'язане зі слов'янськими народами, що жили на його берегах.\nА ось згідно з третьою версією, Білим море назвали за аналогією з Егейським морем. Коли на ці землі прийшли християнські паломники, вони дали цьому морю назву Біле, як південні слов'яни називали і досі називають Егейське море. В підтвердження цієї версії наводяться й інші приклади південних назв Російської Півночі. Як би там не було, назви «Біле море» закріпилося за цим морем на картах XVI століття.\nЖовте море (Гуангай) — частина Тихого океану, між Китаєм і Кореєю; охоплює Західно-Корейську затоку; високі припливи; рибальство. Площа — 416 тис. км²; средня глибина — 38 м; середній об'єм води — 16 тис. км³; найбільша глибина 106 м.\nЖовте море отримало свою назву за кольором води – вона дійсно має жовтий відтінок. А вся справа в річках, які впадають у це море і несуть з собою масу зваженого матеріалу. Головна з них – Хуанхе, яка в перекладі з китайського звучить як «Жовта річка». Саме вона приносить в море основну масу розчинених домішок.\nУ середній течії річка перетинає Хуанхе Лісове плато, регіон складений добре розчинної осадовою гірською породою – лесом. Лес як раз і має той самий світло-жовтий відтінок, який набувають води річки Хуанхе, а за нею і море, в яке він впадає.\nЧервоне море (араб.البحر الأحمر Bahr el-Ahmar) — частина Індійського океану, між Африкою і Аравійським півостровом; Баб-ель-Мандебською протокою й Аденською затокою сполучене з океаном. На півночі має Синайський півострів, затоку Акаба і Суецьку затоку (з якої прямує Суецький канал). Червоне море — найсолоніше море Світового океану. У 1 літрі води тут міститься 41 г солей (у відкритому океані 34 г, в Чорному морі 18, в Балтійському всього 5 грамів солей на літр води). Особливість Червоного моря полягає в тому, що в нього не впадає жодна річка, а річки зазвичай несуть з собою мул і пісок, істотно знижуючи прозорість морської води. Тому вода в Червоному морі кристально чиста.\nЧервоне море дуже молоде. Його формування почалося близько 25 мільйонів років назад коли в земній корі з’явилася тріщина і утворився Східно-африканський розлом. Під дією відцентрової сили із-за обертання Землі Африканська континентальна плита відокремилася від Аравійської і їх поворот з утворенням «спіралі», що закручується на північний схід, і між ними в земній корі утворився провал, який поступово впродовж тисячоліть заповнювався морською водою.\nЯкщо з Жовтим морем все однозначно, то щодо Червоного моря є кілька версій, що пояснюють його назву. Одна з них, за аналогією з Чорним морем, вказує на його південне розташування, тобто червоний означає не сам колір води, а вказує на частину світу. Згідно іншої версії, червоним море назвали мандрівники з-за того, що під час сезонного розмноження водоростей воно набуває цегляно-червоний відтінок. Ця назва закріпилася за морем ще за часів Античності і згадується в працях грецьких істориків з II століття до нашої ери. Згідно з найбільш поширеною теорією, біологічною, колір моря визначили ціанобактерії, що містять надлишок червоного пігменту фікоеритрина і здатних викликати масове цвітіння води. Однак це природне явище трапляється настільки рідко, що змушує розглядати й інші версії, наприклад геологічну. Дійсно, на деяких ділянках берегової лінії близько до моря підступають скелі червонуватого кольору.\nДжерело (Режим доступу): https://xn----7sbnbacaxoeehuadkjsh3b6fzj4f.xn--j1amh/nature/riznobarvni-morja.html\nМатеріал підготовлено 29.10.2018р.


Моґеріні занепокоєна порушенням прав людини і нарощуванням військ у Криму\n16 березня 2015, 13:09\nВерховний представник ЄС із закордонних справ вкотре висловлює глибоке занепокоєння продовженням нарощування військової присутності в Криму і погіршенням ситуації з правами людини, зокрема в питанні свободи слова і переслідування осіб, що належать до меншин. Про це йдеться в заяві Федеріки Моґеріні до річниці анексії українського Криму Росією.\nЗа її словами, ЄС закликає надати міжнародним правозахисникам повний і вільний доступ до території всієї України, у тому числі Криму і Севастополя.\nМоґеріні наголошує, що Європейський союз залишається прихильним суверенітету і територіальній цілісності України.\n«Європейський союз не визнає і продовжує засуджувати цей акт порушення міжнародного права», – йдеться в заяві.\nЯк заявила верховний представник ЄС, незаконна анексія Криму і Севастополя Росією є прямим викликом міжнародній безпеці, «з серйозними наслідками для міжнародного правопорядку, що захищає єдність і суверенітет всіх держав».\n«Європейський союз залишається відданим повній реалізації політики невизнання, зокрема й через обмежувальні заходи», – йдеться в заяві Моґеріні.\nУ Сімферополі сьогодні почалися святкові заходи до річниці анексії Криму Росією.


Свято у Сереховичах - відкрито два соціальні об’єкти\n3 вересня 2017 року, здійснив робочий візит на терени Старовижівщини голова облдержадміністрації Володимир Гунчик. Саме у неділю громада с. Сереховичі взялася урочисто відкривати два надважливих для села об’єкти інфраструктури – дошкільну установу та пункт екстреної медичної допомоги. На урочистостях були присутні Народний депутат Верховної Ради України Степан Івахів, голова районної державної адміністрації Анатолій Бринчук, голова районної ради Юрій Кудацький, Сереховичівський сільський голова Ростислав Шиманський, окремі керівники підприємств, установ і організацій області та району.\nВолодимир Гунчик же, користуючись нагодою, оглянув приміщення та експонати тамтешнього краєзнавчого музею та поспілкувався із представниками місцевого самоврядування району.\nЯскравий «Промінчик» – дитяча втіха…\nСтаровижівщина зустріла рясним дощем. Одначе щойно коло приміщення нового дитячого садка «Промінчик» стали збиратися гості, батьки, дітвора та селяни, природа змилостивилася й дощ стих. Отож урочисту мить ніщо не затьмарювало.\nЩе до початку свята приміщення садка освятили священики двох церков, які діють у Сереховичах. Далі ж уся громада, навіть наймолодші, поклавши руку на серце співали головну пісню держави – Гімн України. Піднесений настрій громади цілком виправданий, адже садочок у селі був більше ніж потрібен. Заледве встигли будівельники завершити роботи, як групи в установі вже було повністю заповнено. Будували заклад, залучивши кошти усіх бюджетів: і районного, і місцевого. Левова ж частка коштів – із субвенції з державного бюджету на соціально-економічний розвиток територій.\nРозділити радість із громадою прибули поважні гості, котрі безпосередньо долучилися до процесу появи закладу у Сереховичах, узявши «на себе» організаційні моменти, – голова облдержадміністрації Володимир Гунчик та народний депутат України Степан Івахів. Прибули також і голова Старовижівської райдержадміністрації Анатолій Бринчук та почесний житель села Андрій Бондарчук.\n– Пам’ятаю, як уперше до села приїхав Володимир Гунчик, – поділився враженнями Сереховичівський сільський голова Ростислав Шиманський. – Оглянув той бардак, який був, і сказав: садочок у селі реально зробити. Окрім того, саме ОДА взяла на себе всю паперову роботу – готувала документи.\nЗа давньою українською традицією поважних гостей, котрі фактично дали життя «Промінчику», почастували хлібом. Далі – слово для вітання та короткого виступу.\n– Дуже приємно, що сьогодні відкриваємо садок, який став результатом об’єднання зусиль влади, ініціативи громади та доброї волі народного депутата, – наголосив голова облдержадміністрації. – Така консолідація зусиль – важлива. Невеликий крок зроблено – відкрито черговий садок у селі. Але це крок до розбудови держави. Бо насправді держава розпочинається отут, у поліському селі!\nДати життя сільському музею…\nНе планував попередньо, але відвідав Володимир Гунчик сереховичівський краєзнавчий музей. З відповідною пропозицією по завершенні урочистостей у садочку звернувся до Володимира Гунчика відомий волинянин, уродженець Сереховичів Андрій Бондарчук.\nУ храмі сільського краєзнавства небагато експонатів, але більшість автентичних та цінних: картини, рушники, старовинний національний одяг, книги, предмети побуту тощо. Одначе приміщення не опалюється. Одну зиму воно пережило, але чи витримає наступну – питання.\n– Хтось рахував, скільки потрібно коштів? – поцікавився Володимир Петрович, оглянувши приміщення та експонати. – Ні? Тоді таю тиждень на підрахунки та напрацювання специфікації. Потрібні батареї, котел, вікна замінити, двері.\nОкрім того, заклад варто огородити. Голова облдержадміністрації наголосив: звернеться до лісівників із проханням підтримати сільську музейну справу.\n– Музей потрібно облаштувати, – підсумував Володимир Гунчик. – Мине ще десять – п’ятнадцять років і дітки, які сьогодні були в садочку, і не знатимуть, що то за речі і як їх використовували. А традиції рідного краю треба берегти. Тому моє завдання для тутешньої влади – до зими зробити.\nНе проїдання ресурсу, а врятовані життя…\nПродовженням свята у Сереховичах стало відкриття пункту екстреної медичної допомоги. З такої нагоди коло приміщення місцевої амбулаторії, де й відкрито пункт, зібралося чимало місцевого люду.\nПодія – більше ніж знакова, адже досі у районі діяла одна бригада ЕМД. Відтепер рятуватиме життя ще одна. Окрім того, за словами начальника управління охорони здоров’я облдержадміністрації Ігоря Ващенюка, сереховичівська амбулаторія – у проекті Світового банку. Частину обладнання тамтешні медики вже отримали. Згодом надійде чергова партія для лабораторії.\n– Багато дебатів було довкола цього медичного закладу, але не з уст громади, а з уст місцевих політиків, – зауважив голова облдержадміністрації. – Казали, вбиваємо освіту. Обіцяли винести представників виконавчої влади з кріслами… І що? Маємо гарний заклад! Раніше було проїдання ресурсу, а тепер реально врятовані життя.\nОкрім того, народний депутат Степан Івахів пообіцяв місцевому люду допомогти придбати реанімобіль.


Легкий настрій: 5 романтичних суконь | LIGHT\nОднотонне або в квіточку, з оборками чи зі спущеною лінією плеча, що облягає або схоже на парашут, – романтичне плаття – головна річ цього літа.\nНіжна партія для побачень і кіно під відкритим небом. Нудотність нейтралізують асиметричний крій, рвані краї і продумано дисонуючі аксесуари.\nГіпертрофований обсяг, що поєднує романтику і інтелектуальну моду, вписується в полярні сценарії – від світського рауту до дачного неділі.\nІноді шепіт голосніше крику, а спущена лінія плеча, дбайливо розкриває ключиці, сексуальніше глибокого декольте і розрізу до стегна. Свіжо виглядає поєднання з мінімалістичний взуттям і відсутністю прикрас.\nІнструкція по застосуванню: лаконічний дизайн в дусі легендарних американців, неочевидний, але неодмінно цілісний колір і грубуваті аксесуари з іншої опери – наприклад, пляжні шльопанці і чокер.\nПринадність – в банальному прочитанні: троянди, оборки, що шарудять пишні спідниці і по-італійськи помітні прикраси створені одне для одного.\nмода, романтика, стиль, сукні, тренд переглядів: 639


Віртуальні локальні мережі VLAN —\nВіртуальні локальні мережі VLAN\nВіртуальна мережа являє собою комутовану мережу, в якій виконано логічне сегментування по виконуваним функціям, використовуваних додатків або за належністю користувачів до певного відділу, незалежно від їх фізичного розташування комп’ютерів. Кожен порт комутатора може бути включений у віртуальну мережу. Всі порти, включені в одну віртуальну мережу, беруть широкомовні повідомлення у її межах, в той час як порти, в неї не включені, цих повідомлень не приймають. Розрізняються три способи реалізації віртуальних мереж, які можуть бути використані для включення портів комутаторів у віртуальну мережу: з центральним портом, статичний і динамічний.\nСтатична віртуальна мережа (static VLAN) являє собою сукупність портів комутатора, статично об’єднаних у віртуальну мережу. Ці порти підтримують визначену конфігурацію до тих пір, поки вона не буде змінено адміністратором. Хоча для внесення змін статичні віртуальні мережі вимагають втручання адміністратора, до їх достоїнств можна віднести високий рівень безпеки, легкість конфігурування і можливість безпосереднього спостереження за роботою мережі.\nДинамічні віртуальні мережі (dynamic VLAN) являють собою логічне об’єднання портів комутатора, які можуть автоматично визначати своє розташування у віртуальній мережі. Функціонування динамічної віртуальної мережі ґрунтується на МАС — адресах, на логічної адресації або на типі протоколу пакетів даних. Основними перевагами такого підходу є зменшення об’єму робіт при додаванні нового користувача або при переїзді вже існуючого і централізоване повідомлення всіх користувачів при додаванні в мережу невпізнаного користувача. Основна робота в цьому випадку полягає у встановленні бази даних програмне забезпечення управління віртуальною мережею і в підтриманні її актуальності.\nВіртуальні мережі з угрупованням портів (port-based VLAN)\nУ цьому випадку адміністратор призначає кожен порт комутатора належить VLAN. Наприклад, порти 1-3 можуть бути призначені для VLAN відділу продажів, порти 4-6 для VLAN розробників і порти 7-9 для VLAN мережевого адміністрування. Комутатор визначає, до якого VLAN належить кожен пакет, враховуючи порт, до якого він прибув.\nКоли комп’ютер підключається до іншого порту комутатора, адміністратор мережі може просто перепризначувати новий порт для старого VLAN, до якого належав користувач. У цьому випадку мережеві зміни повністю прозорі для користувача і адміністратора не потрібно змінювати топологію мережі. Однак, цей метод має один істотний недолік, якщо концентратор підключений до порту комутатора, всі користувачі, підключені до нього повинні належати до того ж VLAN.\nОтже, таке рішення неприйнятне при використанні концентраторів або в мережах c потужними серверами, до яких звертається багато користувачів (сервер не вдасться включити в різні VLAN). Крім того, віртуальні мережі на основі портів не дозволяють вносити в мережу зміни досить простим шляхом, оскільки при кожному зміні потрібна фізична перемикання пристроїв.\nУ віртуальних мережах з угрупованням портів всі вузли віртуальної мережі підключені до одного і того ж інтерфейсу маршрутизатора. На малюнку показано сімейство користувачів віртуальної мережі, підключених до порту маршрутизатора. Таке підключення полегшує роботу адміністратора і підвищує ефективність роботи мережі, оскільки:\n1) у віртуальній мережі легко виконуються адміністративні дії;\n2) підвищується безпека при обміні інформацією між віртуальними мережами; пакети не «просочуються» в інші домени.\nУ найпростішому випадку пристрій, що має лише один мережний інтерфейс, може бути включено тільки в один VLAN. Для включення мережного пристрою в кілька VLAN воно повинно мати кілька мережних адаптерів.\nIEEE 802.1 Q стандарт в рамках специфікації port-based VLAN передбачає взаємодію з пристроями, що не підтримують інкапсуляцію 802.1 q. Згідно цієї специфікації, кожен тип фрэймов призначається різних VLAN. Спочатку всі порти комутатора належать VLAN з ідентифікатором мережі port VLAN ID (PVID).\nPVID має числове значення за умовчанням 1. Всі фрейми, які не мають мітки VLAN, які генеруються не підтримує VLAN пристроями, ідентифікуються як належні VLAN c PVID. Якщо кадр генерується пристроєм з підтримкою VLAN, то він містить тег VLAN, в якому прописаний VLAN ID (VID). Кожен порт комутатора може мати один або кілька VID. Коли кадр надходить на порт комутатора, він ідентифікується по його VID. Комутатор переглядає таблицю VLAN і пересилає кадр на порти, які мають той же VID.\nУ прикладі на малюнку кадр без тега, що надходить від пристрою на порту 0, ідентифікується як належить VLAN c PVID=1 і пересилається на порт 1, що має той же PVID. Якщо від пристрою на порту 1 надійде кадр з VID=2, він буде переданий на порти 0 і 3.\nВіртуальні мережі на основі MAC адреси (MAC address-based VLAN)\nНа основі MAC адреси (MAC address-based VLAN) — в цьому випадку приналежність до пакету VLAN визначається MAC адресою джерела або приймача. Кожен комутатор підтримує таблиці MAC адрес і їх співвідношення з VLAN. Ключова перевага цього методу полягає в тому, що не потрібно переконфігурація комутатора при перепідключенні користувачів до різних портів. Однак, привласнення MAC адрес VLAN може вимагати значних часових затрат, а також привласнення окремих MAC адрес кільком VLAN може бути непростим завданням. Це може бути істотним обмеженням для спільного використання ресурсів сервера між кількома VLAN. (Хоча MAC адресу теоретично може бути присвоєно безлічі VLAN, це може викликати серйозні проблеми з існуючою маршрутизацією і помилки, пов’язані з таблицями пересилання пакетів в комутаторі.)\nЯк правило, для створення такої мережі виробник обладнання передбачає наявність керуючого програмного забезпечення для управління мережею.\nВзаємодія між VLAN може здійснюватися 2-ма способами. У першому пристрій повинен бути встановлений додатковий мережевий адаптер і асоційований з іншою мережею. Цей спосіб неприйнятний при великій кількості пристроїв, що включаються в кілька VLAN. У другому випадку для об’єднання мереж використовується маршрутизатор. Однак у цьому випадку є обмеження. Маршрутизатор повинен мати окремий порт для кожної VLAN. При цьому не можна об’єднати мережі в одному сегменті, так як маршрутизатор працює на 3-му рівні моделі OSI.\nВіртуальні мережі мережевого рівня\nПри використанні іншого підходу комутатори мають для утворення віртуальної мережі розуміти який-небудь мережевий протокол. Такі комутатори називають комутатори 3-го рівня, так як вони поєднують функції комутації та маршрутизації. Кожна віртуальна мережа отримує певний мережевий адресу — як правило, IP або IPX.\nТісна інтеграція комутації і маршрутизації дуже зручна для побудови віртуальних мереж, так як в цьому випадку не потрібне введення додаткових полів кадри. До того ж адміністратор тільки одноразово визначає мережі, а не повторює цю роботу на канальному та мережному рівнях. Приналежність кінцевого вузла до тієї чи іншої віртуальної мережі в цьому випадку задається традиційним способом — з допомогою завдання мережевої адреси. Порти комутатора також отримують мережеві адреси, причому можуть підтримуватися нестандартні для класичних маршрутизаторів ситуації, коли один порт може мати кілька мережевих адрес, якщо через нього проходить трафік декількох віртуальних мереж, або кілька портів мають один і той же адресу мережі, якщо вони обслуговують одну і ту ж віртуальну мережу.\nПри передачі кадрів у межах однієї і тієї ж віртуальної мережі комутатори 3-го рівня працюють як класичні комутатори 2-го рівня, а при необхідності передачі кадру з однієї віртуальної мережі в іншу — як маршрутизатори. Рішення про маршрутизації зазвичай приймається традиційним способом — його робить кінцевий вузол, коли бачить на основі мережевих адрес джерела і призначення, що кадр потрібно відіслати в іншу мережу.\nОднак, використання мережевого протоколу для побудови віртуальних мереж обмежує область їх застосування тільки комутатори 3-го рівня і вузлами, що підтримують мережевий протокол. Звичайні комутатори не зможуть підтримувати такі віртуальні мережі і це є великим недоліком. За бортом також залишаються мережі на основі не маршрутизуються протоколів, в першу чергу мережі NetBIOS.\nВ рамках даних розрізняють мережі VLAN на базі підмереж, на базі протоколів, і на базі правил.\nВіртуальні мережі на базі підмереж\nВ якості прикладу такої організації VLAN можна привести мережу, де одна підмережа, скажімо класу C з адресацією 198.78.55.0/24 відповідає однієї VLAN, друга підмережа класу C 198.78.42.0/24 відповідає другий VLAN.\nНедолік даного способу полягає в тому, що якщо комутатор не підтримує кілька IP-підмереж на одному порту, для переміщення в іншу VLAN потрібна фізична перемикання робочої станції.\nВіртуальні мережі на базі мережевого протоколу\nВіртуальні ЛВС мережевого рівня дозволяють адміністратору зв’язати трафік для того або іншого протоколу відповідної віртуальної мережі. Точно таким же способом створюються широкомовні домени в мережах на основі маршрутизаторів. Протокол може бути заданий у формі IP-підмережі або мережного номера IPX. Можна, наприклад, об’єднати у віртуальну ЛВС всіх користувачів підмережі, яка була організована до використання комутаторів.\nВ якості прикладу можна привести мережу, де пристрої, що підтримують тільки IP протокол, перебувають у однієї VLAN, що підтримують тільки протокол IPX – у другій VLAN, і той і інший протокол — знаходяться в обох мережах.\nВіртуальні мережі на базі правил\nДля включення пристроїв до віртуальних ЛВС можна використовувати всі перераховані вище способи за умови їх підтримки комутаторами. Після того, як правила завантажені у всі комутатори, вони забезпечують організацію VLAN на основі заданих адміністратором критеріїв. Оскільки в таких мережах кадри постійно переглядаються на предмет відповідності заданим критеріям, приналежність користувача до віртуальних мереж може змінюватися в залежності від поточної діяльності користувачів.\nВіртуальні ЛОМ на основі правил використовують широкий набір критеріїв приналежності до мережі, включаючи всі перераховані вище варіанти: MAC-адреси, адреси мережевого рівня, тип протоколу і т. д. Можливо також використовувати будь-які комбінації критеріїв для створення правил, найбільш точно відповідають вашим завданням.\nЯкщо Вам сподобалася стаття, проголосуйте за неї\nГолосів. 7 Голосувати\nКороткий опис статті: комутатор 3 рівня Стаття присвячена віртуальних локальних мереж (Virtual Local Area Networks). У статті розглядається класифікація мереж VLAN, а так само способи побудови мереж VLAN, такі як мережі на базі підмереж, мережі на базі мережевого протоколу, мережі на базі правил, віртуальні мережі на базі MAC адреси.\nДжерело: Віртуальні локальні мережі VLAN\nКомутатори другого рівня\nКомутатор D-Link DGS-3620-52P 48ports PoE 1G 4-ports SFP+ L3\nКомутатори 2-го рівня . OmniLink, мережеве обладнання провідних\nОдяг Schoffel Switch 2 6260 (20 10493) за 624 грн. Купити Extreme-sport.


Серіал Бородач 2016 всі серії скачати безкоштовно\nШановний користувач рекомендуємо вам Зареєструватись! Користувачі сайту не бачуть реклами Головна » Файли » Фільми » СЕРІАЛИ\nСкачати Серіал Бородач 2016 всі серії\nРейтинг:5.0 - Оцінити -ВідмінноДобреНепоганоПоганоЖахливо Поділитися: Додана 2серія\nНазва: Бородач (2016)\nОригінал: Бородач на ТНТ онлайн\nРежисер: Заур Болотаєв\nУ ролях: Михайло Галустян, Деміс Карибів\nОлександр Бородач з усіх прагне влаштуватися на роботу. Але відповідальність це не про нього. Халатність, веселощі, безвідповідальність, дармоїдство, алкоголізм, клептоманія і навіть токсикоманія призводять до того, що більше трьох днів Бородач ніде на затримується, незважаючи на те, що він просто охоронець.\nЗ дівчатами у нього також не складаються стосунки, і найчастіше він просто їх домагається, що призводить до чергових проблем.\nВсі його нові починання приводять його в КПЗ поліцейської дільниці. Поліцейські давно вже звикли до його витівок, але не перестають дивуватися його витівок. Він кожен раз просить його зрозуміти і пробачити. А часом і бреше, за що його б'ють ... напоумити чи коли-небудь Бородач? Дивись перший новий комедійний серіал Бородач онлайн на ONFILLM.RU!\nДивитися онлайн Серіал Бородач 2016 всі серії Серіал Бородач 2016 всі серії скачати безкоштовно у форматі торрент\nСкачати (12.0Kb) 1\n5 Серіал Бородач 2016 всі серії Загальний розмір: 568.3 MB Загальні дані: Додано:20.01.2016, Переглядів:732, Категорія:СЕРІАЛИ Скачали: 65 раз Схожі СЕРІАЛИ: Бородач 1,2,3,4,5 серія HDRipСеріал Бородач 7 серія торрентПісня до серіалу Спитайте у осені/ Спросите у осениСеріал Люцифер 1-9 серія Рекомендуєм: Комментарі до файлу скачати торрент Серіал Бородач 2016 всі серії повна версія безкоштовно Увійдіть: Відправити


ДО ШКОЛИ ГОТОВІ: У БЕРЕЗІВСЬКІЙ ГРОМАДІ ПРОІНСПЕКТУВАЛИ ГОТОВНІСТЬ ШКІЛ ДО НАВЧАЛЬНОГО РОКУ | БЕРЕЗІВСЬКА СІЛЬСЬКА РАДА ЖИТОМИРСЬКИЙ РАЙОН ЖИТОМИРСЬКА ОБЛАСТЬ\n» Новини » ДО ШКОЛИ ГОТОВІ: У БЕРЕЗІВСЬКІЙ ГРОМАДІ ПРОІНСПЕКТУВАЛИ ГОТОВНІСТЬ ШКІЛ ДО НАВЧАЛЬНОГО РОКУ\nДО ШКОЛИ ГОТОВІ: У БЕРЕЗІВСЬКІЙ ГРОМАДІ ПРОІНСПЕКТУВАЛИ ГОТОВНІСТЬ ШКІЛ ДО НАВЧАЛЬНОГО РОКУ\nОсь і добігає кінця літо, а це означає, що для вчителів та школярів стартує новий навчальний сезон. Попереду багато нового і невідомого, позаду: для дітей — яскраві канікули; для вчителів та техперсоналу, окрім відпусток, — напружений етап підготовки класних приміщень до навчального року.\nЧи готові школи приймати учнів за парти, і в якому вигляді?, — з цією метою відбувся комісійний об’їзд усіх закладів освіти Березівської сільської ради. Заразом, комісія на чолі із завідуючою відділом освіти, молоді та спорту Аліною Забродською, у складі представників депутатського корпусу, старост та працівників відділу ЖКГ сільської ради ознайомилися із загальним станом шкіл та садочків, вивчили їх матеріально-технічну базу, і занотували потреби для подальшого аналізу та визначення пріоритетності у їх вирішенні.\nЯ не помилюсь, якщо скажу, що для переважної більшості з нас перше вересня асоціюється із першим осіннім ароматом повітря, наповненим довгоочікуваною ранковою прохолодою, і школою, в повітрі якої ще відчуваються лако-фарбові нотки, як відгомін літнього ремонту. І дійсно, абсолютно всі заклади освіти зустріли комісію яскравими насиченими кольорами пофарбованих стін, підлоги, дверей, майданчиків, тощо. У класах початкової школи вже вишикувалися в стовпчиках підручники, від різноманіття наочності розбігаються очі. Що тут скажеш, мило глянути, плідна праця на виду. Тож, без сумніву можна сказати, що навчальні заклади до нового навчального року готові!\nОднак, якщо говорити про загальний стан речей, то треба дивитися правді в очі — те, що отримали громади у спадок від районного відділу освіти, бажає бути набагато кращим. Аби заклади освіти відповідали всім сучасним вимогам, потрібні мільйонні фінансові вливання. І це не лише проблема наших закладів, такий стан освіти, на жаль, по всій Україні.\nАналізуючи побачене, комісія дійшла висновку, — потрібно максимальне оновлення меблів, освітлення, наочності, навчально-практичної бази (дослідне обладнання, спортивне, реактиви, комп’ютерна техніка).\nНайкращий стан сьогодні початкової школи, яка від початку реформи освіти і впровадження системи НУШ ( Нової Української Школи) змогла за рахунок цільової державної субвенції закупити усе необхідне та переобладнати навчальні класи у відповідності до вимог. Цей процес триває і наразі, хоча можемо констатувати, що вже не з такою потужністю. Знову частина державних зобов’язань лягає на плечі громади.\nВарто відзначити, що для Березівської сільської ради в новому складі це буде перше свято Першого дзвоника, однак ми горді від того, що нам вдалося вже дещо зробити, а головне, переламати один із стереотипів — збирання коштів із батьків на ремонт класів та школи. І це для нас принципова позиція!\nПротягом восьми місяців із бюджету громади на потреби освіти було спрямовано 1 млн. 800 тис. гривень (закупівля інвентарю, будівельних матеріалів та надання послуг). Разом із тим, в цілях економії бюджету громади усі освітні заклади переведені на пультову охорону.\nЯкісна освіта підростаючого покоління Березівської громади — пріоритетне для нас завдання. Ми чітко розуміємо її сучасні потреби і вимоги, і робитимемо все необхідне та все, що в наших силах, аби вивести її на якісно новий рівень. Головне, щоб наші жителі розуміли, — це велике фінансове зобов’язання, тож не все й одразу! І не варто забувати, що сільські школи, якщо й поступаються міськім у матеріальному наповненні та ремонтах, та не завжди головне матеріальна частина, а — рівень знань.\nМи з упевненістю можемо сказати, що уся когорта освітян Березівської громади — це дійсно професіонали своєї справи, які з відданістю працюють задля розвитку наших діток, вкладають у них свої сили та душу, а ще постійно самовдосконалюються, аби йти в ногу з часом.\nДякуємо всім, хто плідно попрацював літом задля того, аби школярів та дошкільнят восени зустріли оновлені та охайні навчальні кабінети.\nP.S. У Березівській сільській раді функціонує 6 загальноосвітніх шкіл та 6 дошкільних навчальних закладів, у яких станом на 19.08.2021 нараховується дошкільнят віком від 0 до 6 років — 455 діток, здобувають освіту 873 школярі, 92 учні сядуть за шкільні парти вперше. Однак, цифри ці ще не остаточні, як показує практика, досить часто документи як подають, так і забирають навіть в останні дні серпня.


“Супервівторок” сформував чіткішу передвиборчу картину в США. За те, хто стане єдиним кандидатом від демократів, тепер позмагаються два важковаговики американської політики — сенатор Берні Сандерс та колишній віцепрезидент Джо Байден.\nНещодавно представники розвідки США заявили, що Росія намагається втрутитись у вибори і допомогти Сандерсу здобути номінацію. Американські медіа одразу ж згадали, що свій медовий місяць політик провів в СРСР, що в минулому він лояльно висловлювався про комуністичних лідерів, а у Сенаті послідовно голосував проти антиросійських санкцій.\nСам Сандерс заперечує свою прихильність до Росії й публічно критикує Володимира Путіна. Втім, ми вирішили перевірити, як він голосував у Сенаті щодо рішень, які стосувались протидії Росії та підтримки України, а також які заяви він робив з цього приводу. Про те, що нам вдалось з’ясувати, — читайте далі.\nЗаписи не горять\nБільшість санкцій США проти Росії були запроваджені після 2014 року — так само, як і рішення про військову підтримку України. Частину з них ініціював напряму президент, інші вводились урядом США, за решту голосував Конгрес. Як у таких випадках голосував особисто Берні Сандерс?\nБерні Сандерс є одним з кількох американських сенаторів, які жодного разу не підтримали реального виділення військової допомоги Україні.\nПочнемо з того, що він є одним з кількох американських сенаторів, які жодного разу не підтримали реального виділення військової допомоги Україні. З 2015 року її закладали в проекти оборонного бюджету США. Берні Сандерс щоразу голосував “проти”, а останні два роки не був присутній на розглядах оборонного бюджету.\nЧастково таку позицію пояснює його інтерв’ю 2014 року, в якому Сандерс критично висловився щодо військової підтримки України. На його переконання, збільшення видатків на оборону призвело б до бюджетного дефіциту й скорочення фінансування соціальних сфер. Ми звернулись офіс сенатора з проханням відповісти, чи він досі має таку позицію, але поки що не отримали відповіді.\nКарикатура Сашка Даниленка\nТепер коротко пройдемось по інших важливих актах, за які голосували в Сенаті:\nГрудень 2012: Сенат ухвалив так званий “Акт Магнітського” — закон, який ввів персональні санкції проти російських посадовців, які причетні до переслідувань та порушень прав людини. Берні Сандерс був одним з чотирьох сенаторів, які проголосували “проти”. Тоді він не пояснив свого рішення, але у 2015 році підтримав розширення “Акту Магнітського”, яке дозволило накладати санкції на посадовців не лише Росії, а й будь-яких інших країн.\nБерезень 2014: В Сенаті погодили текст законопроекту на підтримку суверенітету, територіальної цілісності, демократії та економічної стабільності України. Він передбачав виділення фінансової допомоги Україні та запровадження санкцій проти низки українських та російських чиновників. Берні Сандерс проголосував “за”.\nГрудень 2014: Сенат одноголосно ухвалив “Акт на підтримку свободи України”, який дозволив надавати військову допомогу Україні, передбачав підтримку у сфері енергетики, боротьбі з російською пропагандою та допомозі переселенцям. Акт також передбачав накладення додаткових санкцій на Росію. Берні Сандерс голосував “за”.\nЧервень 2017: Сенат підтримав важливе розширення санкцій проти Росії через її агресію в Сирії та Україні. В пакеті голосували також за санкції проти Ірану та Північної Кореї. Проти проголосували лише двоє сенаторів, один з них — Берні Сандерс. Згодом він заявив, що підтримує санкції проти Росії, але не погоджується з конкретними обмеженнями в цьому законі, що стосуються Ірану.\nCічень 2019: В Сенаті забракло голосів, щоб перешкодити Дональду Трампу послабити санкції проти компаній російського бізнесмена Олега Дерипаски. Берні Сандерс єдиний з усіх сенаторів не з’явився на голосування.\nГрудень 2019: Сенат ухвалив оборонний бюджет США на 2020 рік, який включав санкції проти Північного Потоку-2. Берні Сандерс пропустив голосування, оскільки в той час був у Каліфорнії та готувався до теледебатів.\nЯк бачимо, кілька разів Сандерс все ж підтримував антиросійські законопроекти. Та поза цими випадками він здебільшого дотримувався іншої тенденції.\nГаразд, а як щодо публічних заяв? Берні Сандерс неодноразово засуджував агресивні дії Росії, але найчастіше мав на увазі її втручання в американські вибори.\nВ одній із його заяв зокрема йшлося: “Те, що Росія зробила у виборчому циклі 2016 року, заслуговує безумовного засудження. Це прямий напад на вільні демократичні системи, які контрастують з автократичною, націоналістичною клептократією Володимира Путіна та його прихильників серед російських олігархів. Російське втручання у вибори 2016 року є неприйнятним, і необхідно зробити все можливе, щоб цього не трапилось знову”.\nБерні Сандерс протягом своєї передвиборчої кампанії 2020 року\nЧи робив Сандерс якісь публічні заяви щодо агресії Росії в Україні? Так — передусім вони стосувались анексії Криму. В інтерв’ю 2014 року він засудив окупацію півострова і висловився на підтримку санкцій проти Росії. Втім, виступив проти військової підтримки України.\nВ серії дебатів у 2016 році Сандерс згадав, що його “хвилює військовий авантюризм Путіна в Криму та Україні”. Пізніше він додав, що треба “зробити все можливе для налагодження позитивних відносин з Росією”, але дії Путіна в Криму та Україні в жодному разі не можна залишати без відповіді.\nМоя адміністрація дасть зрозуміти Росії, що додаткова агресія змусить США збільшити тиск, в тому числі розширити теперішні санкції.\nПротягом президентської кампанії 2020 року Берні Сандерс виступив за розширення санкцій проти Росії в разі посилення її агресії. “Моя адміністрація дасть зрозуміти Росії, що додаткова агресія змусить США збільшити тиск, в тому числі розширити теперішні санкції”, — сказав Сандерс.\nПроте на відміну від інших ключових кандидатів у президенти, знову оминув тему військової підтримки України. “Наразі наш головний пріоритет — тісно працювати з європейськими союзниками, щоб допомогти новому українському урядові виконати свої обіцянки з реформування економіки, покращення стандартів життя й суттєвого зменшення корупції”, — сказав Сандерс.\nМедовий місяць в СРСР\nВ розпал президентської кампанії американські медіа згадали неоднозначні погляди Берні Сандерса у минулому. New York Times пише про його поїздку в СРСР у 1988 році, яку сам Сандерс назвав своїм медовим місяцем. Тоді він був мером міста Берлінгтон і відвідав російський Ярославль, щоб укласти договір про “братерство” між містами. Таким чином Сандерс намагався посприяти закінченню холодної війни та покращити відносини США та СРСР.\nБерні Сандерс на посаді мера Берлінгтона, 1981 рік\nВ самого Сандерса залишились хороші враження від поїздки. Після повернення він розповів журналістам, що люди в СРСР здалися йому досить щасливими й задоволеними, і що він не побачив у країні бідності.\nВтім, журналістів New York Times насторожила реакція росіян на поїздку Сандерса. Вони оприлюднили листування радянського МЗС, де вказано, що влада СРСР розглядала встановлення братерських відносин із американськими містами як “один з найбільш корисних каналів для активного поширення пропаганди”.\nЗгодом радянські чиновники за сприяння Сандерса відвідали США. У записці перед поїздкою вони презентували керівництву свої плани, серед яких був детальна програма “інформаційно-пропагандистської роботи”.\nОбмін між Берлінгтоном і Ярославлем, який продовжується донині, підтвердив довготривалі погляди Сандерса: зустрічаючись віч-на-віч, ми можемо зруйнувати бар’єри і стереотипи, які існують між людьми та їхніми урядами.\nШтаб Берні Сандерса\nВ штабі Берні Сандерса відреагували на оприлюднену інформацію так: “Мер Сандерс з гордістю приєднався до десятків американських міст, які хотіли закінчити холодну війну через програму міст-побратимів — її заохочував сам президент Рейган. Обмін між Берлінгтоном і Ярославлем, який продовжується донині, підтвердив довготривалі погляди Сандерса: зустрічаючись віч-на-віч, ми можемо зруйнувати бар’єри і стереотипи, які існують між людьми та їхніми урядами”.\nЧого хоче Берні зараз\nСам Берні Сандерс визначає себе “демократичним соціалістом” і в передвиборчій програмі основний акцент робить на соціальній політиці. Питання оборони та зовнішньої політики США його турбують менше. І його виборців, імовірно, теж. Берні Сандерса підтримує переважно ліве крило демократичної партії. Також за нього голосує молодь і значна частина латиноамериканського населення.\nПрихильники Берні Сандерса\nВ своїй програмі він обіцяє запровадити медичне страхування для всіх, повністю перейти на “зелені” джерела енергії, скасувати студентські борги та збільшити податки для багатіїв. Про зовнішню політику в нього згадано відносно мало — і загалом її визначає теза “вести зовнішню політику з фокусом на демократії, правах людини, дипломатії та мирі”. Також сенатор обіцяє зменшити військову присутність США закордоном та розширити повноваження Конгресу в прийнятті зовнішньополітичних рішень.\nЗараз Берні Сандерс має високі шанси стати єдиним суперником Трампа на президентських виборах у листопаді. Втім, аналітики прогнозують, що він може виявитись зручним опонентом для чинного президента, оскільки за опитуваннями більшість американських виборців не готова віддавати свої голоси за демократичного соціаліста.\nДивіться також: Що означають результати найголовніших праймеріз демократичної партії.\nЩо означають результати найголовніших праймеріз демократичної партії. Відео\n810p | 74,4MB


Фільми, які навчать заробляти гроші – Новини культури України\nГоловна Культура Актуальні новини Фільми, які навчать заробляти гроші\nЖурналістувімк. 20.06.2019 20.06.2019\nБлоги, фінансові новинні канали і журнали — ми можемо зібрати довгий список ресурсів для планування своїх витрат. Але хоч ця інформація корисна, вона не завжди надихає на реальні дії. Один з кращих способів розібратися у грошовій науці або почати розуміти, як працює ця складна система, — поспостерігати за діями героїв кіно. Розуміння їх мотивації, аналіз емоцій і помилок, які вони здійснюють, можуть мотивувати вас на досягнення успіху. Ось добірка фільмів, які навчать вірити в себе і свої фінансові можливості, інформує .\nЗворушлива історія про незвичайне життя добродушного хлопця-інваліда Фореста Гампа, який чудесним чином стає одним з кращих футболістів Америки, героєм війни у В'єтнамі, чемпіоном світу з пінг-понгу, процвітаючим бізнесменом і співвласником нової, як він думав, фруктової компанії під назвою Apple Computer. Можна стверджувати, що недоумкуватий Форест не зовсім усвідомлює все, що з ним відбувається. Однак це не так — він розуміє все, що йому потрібно знати, а інше, як підказує фільм, просто зайве. Дивовижна витривалість і відсутність скарг на долю — ось, що дає йому сили рухатися далі і сміливо переступати через чергову смугу невдач.\nГроші повинні бути в потоці. Випадково отримавши велику суму грошей, Форест Гамп зробив єдино вірний у фінансовому плані жест — він їх вклав. При цьому він інвестував в молоду компанію, яка пропонувала свіжий і інноваційний продукт. Висновок: важливо не тільки вкладати гроші, але і думати про перспективу вкладень.\nВовк з Уолл-стріт, 2014\nКримінальна комедія, заснована на однойменних мемуарах мотиваційного оратора і колишнього нью-йоркського брокера Джордана Белфорта, в яких розповідається про те, як його фірма Stratton Oakmont займалася відмиванням грошей і шахрайством з цінними паперами на Уолл-стріт. Бельфорт, якого грає Леонардо Ді Капріо, на початку своєї кар'єри ставить за мету заробити якомога більше грошей, не піклуючись про добробут своїх клієнтів. Він вмовляє їх купувати провальні акції, обіцяючи нереальний приплив прибутку.\nУ результаті його клієнти втрачають мільйони, а сам Белфорт стає одним із найбагатших людей на Уолл-стріт і відкриває власну фінансову фірму. Однак у 1998 році Белфорт був звинувачений ФБР в шахрайстві з цінними паперами і провів майже два роки у федеральній в'язниці. Сьогодні колишній брокер їздить по світу і читає мотиваційні лекції про те, як домогтися приголомшливого успіху, і якщо ви прочитаєте його мемуари або будь-яке інтерв'ю з ним, то зрозумієте, що він не шкодує ні про що, крім того, що був спійманий.\nНатхненний реальною історією, цей драматичний, але дуже душевний фільм простежує швидкоплинні злети і падіння Кріса Гарднера, люблячого батька-одинака, чиї зусилля спрямовані на те, щоб не дати своїй родині зануритися в убогість. Він зіткнувся з важкими життєвими випробуваннями, але зумів гордо вистояти перед їх обличчям і стати заможною людиною.\nСильний духом, працьовитий і спрямований, Кріс ніколи не здавався і наполегливо йшов до своєї мети, не опускаючи руки. Його оптимізм і цілеспрямованість проникають крізь кіноплівку, наче прожектор, розсіюючи хмари і проганяючи відчай. Основний посил картини полягає в тому, що потрібно цінувати все, що у вас є, і як би погано не було — не падати духом, йти вперед і завжди залишатися людиною.\nУ фільмі «В гонитві за щастям» підкреслюється важливість навчання, цілеспрямованості і терпіння для досягнення успіху. Ці ж якості необхідні для успішної торгівлі на фінансовому ринку, так що вам є чого повчитися у героя. Він не чекав миттєвого результату, а кілька місяців наполегливо працював, докладно заглиблюючись у сферу своєї діяльності. Навіть якщо ви терпите збитки, ніколи не впадайте у відчай і не опускайте руки. Просто це означає, що ви робите щось не так. Наслідуйте ризик-менеджменту, дотримуйтеся більш консервативних стратегій, особливо на початкових порах. Як наберетеся досвіду, можете почати експериментувати.\nЕрін Брокович, 2000\nЮридична драма з Джулією Робертс у головній ролі, заснована на реальній історії правозахисниці Ерін Брокович. Не маючи стабільного фінансового становища і вищої юридичної освіти, завдяки наполегливості і неабиякому розуму, вона влаштовується на роботу в юридичну контору в якості клерка і допомагає виграти одну з найбільших судових справ в історії США.\nРозбираючи завали юридичних паперів, вона натикається на сумнівні документи та з'ясовує, що протягом кількох десятиліть велика корпорація Pacific Gas and Electric Company забруднює питну воду жителів маленького містечка Хінклі відходами свого виробництва, що викликають онкологічні захворювання. Роками пізніше Брокович брала участь в інших судових розглядах, її кар'єра злетіла, і вона стала президентом консалтингової фірми Brockovich Research & Consulting, а також юрисконсультом в Нью-Йоркській фірмі Weitz & Luxenberg.\nБрокович була далеко не провідним фахівцем в юридичній конторі, але потім побачила фінансовий потенціал судового розгляду проти великої корпорації. Вона сказала начальнику: «Я охоче візьмуся за справу, тільки якщо мені виплатять з неї хороший відсоток». У підсумку вона її виграла і розбагатіла. Не бійтеся почати інвестувати і відкладати гроші. Підвищуйте свою фінансову грамотність. Навіть якщо у вас немає великих сум для інвестування, почніть хоча б з 1000 гривень, поступово збільшуючи свій портфель, і згодом зможете накопичити круглу суму.\nНадихаюча історія про нелегку долю та успіх багатодітної матері-одиначки і винахідника Джой Мангано, яка в 1990-х роках розбагатіла на продажах швабри Miracle Mop. Відгуки на фільм неоднозначні — він може здатися дещо нудним і малодинамічним, але подивитися його варто тільки заради талановитого акторського складу — Дженніфер Лоуренс, Роберта Де Ніро, Бредлі Купера і Ізабелли Росселліні.\nІдея фільму досить проста: якщо хочете чогось досягти, зберіться з силами і почніть старанно працювати над виконанням своєї мрії. Так і робить головна героїня фільму: у розпал свого внутрішнього розпачу Джой приходить до ідеї створення інноваційної швабри і приступає до її здійснення. В цьому вона бачить шанс змінити своє життя, але спочатку стикається з фінансовими перешкодами і проблемою продажу свого товару. Але хто сказав, що заробити свій перший мільйон буде так легко?\nЗ самого початку Джой не раз чує від оточуючих, що її затія безглузда, але продовжує вірити у свою справу. Якщо орієнтуватися на чужий досвід і весь час шукати причини, чому у вас може не вийти, ніколи нічого не доб'єтеся. Робіть так, як вважаєте за потрібне, і користуйтеся тільки професійними фінансовими порадами.


Любов, яка не згорає (пожежа знищила храм, але не знищила віру в людських сердцях). — Новости — Возрождение православных святынь\nЛюбов, яка не згорає (пожежа знищила храм, але не знищила віру в людських сердцях).\nЯк повідомлялось на нашому сайті, 22 квітня 2011 року, в Страсну п'ятницю в селі Попівка Зінківського району згорів старовинний Свято-Георгіївський храм.\nЗ благословення Високопреосвященнішого архієпископа Полтавського і Миргородського Филипа співробітники прес-служби Полтавської єпархії відвідали Свято-Георгіївську парафію, де спілкувались з настоятелем храму 87 річним протоієреєм Павлом Лапоноговим та прихожанами.\nНапередодні Престольного свята Георгіївського храму пропонуємо Вашій увазі цей матеріал.\nСвято-Георгіївський храм 6 травня 2010 року\nЛюбов, яка не згорає\nСвітлі очі, світле лице, світле волосся – отець Павел зливається зі світло-сонячним весняним днем. Він худенький, ніби зітканий з повітря, і здається, що лише синя ряса обрамляє його тілесно.\nБатюшка стоїть у пройомі дверей храму, тримаючись за одвірки, – слабенький, але насправді такий сильний – і намагається обійняти своєю любов'ю цілий світ!.. Ми вже прощаємося, а втім, то так вважається-ввижається, бо у серці оселилося незбагнене почуття тепла й радості – такі зустрічі закарбовуються на все життя.\nМи познайомилися з печального приводу: вже кілька днів, як у Попівці Зіньківського району згорів дерев'яний Свято-Георгіївський храм. Подія відразу стала надбанням телевізійних і газетних новин: авжеж, храму 141 рік, і згорів він увечері Страсної П'ятниці – перед Пасхою. Тепер згарище дивиться своїм чорним оком у небо. Здавалося б, крім спогадів про минуле, якого не повернути, і гіркоти від втрати що може родити воно в душах? Але навіть його попіл для православних – святиня. Щойно дадуть правоохоронці дозвіл, залишки храму закопають у відведеному місці на території церковного двору. І все ж навіть не це головне. Священне Писання донесло до нас слова апостола Павла: «Чи не знаєте ви, що ви Божий храм, і Дух Божий у вас пробуває?» (1 Кор. 3, 16).\nСаме це й починаєш розуміти, споглядаючи, як Господь, колись привівши віруючих до храму дерев'яного, згуртував їх у громаду навколо «храму живого» – отця Павла. І найбільша їхня турбота нині – не плач за старою церквою (хоча зрадлива сльоза так і навертається, дай тільки волю), а сердечна молитва до Бога, щоб дарував їхньому батюшці сили ще пожити і послужити. На Воздвиження буде 47 років, як вони разом.\nПолтавщина давно стала для отця Павла Лапоногова рідною. Пам'ять цупко тримає картини минулого, але чи все розкажеш словами? Народився він на Сумщині 86 років тому, був із сім'ї віруючих, любив і знав церковні служби, у храмі ж три черниці, що прибилися з сусідньої розореної радянською владою обителі, навчили уставу. Хтозна, чи таїлася у закуточках юної душі думка бути священиком, але Господь повів хлопця саме цим шляхом. З сусіднього Гадяцького району Полтавщини прийшли ходаки просити стати батюшкою у їхньому селі Бобрику. Наважившись, Павел відправився на прийом до єпископа Полтавського і Кременчуцького Серафима (Шарапова), але з проханням прийняти сан безшлюбним. Владика обіцяв дати відповідь на ранок (полтавці його вважали прозорливим). А зрання як припечатав: тільки одружуватися. Змирився Павел, хоч і не зразу: спочатку на таке «ні» висловленому бажанню відповів своїм «ні», але впросили-вмолили бобрівчани. І молода знайшлася – тут же, на кліросі рідного храму. Та така смиренна й лагідна – Божий дар! Тоді ж і рукоположили. Було це 58 років тому, у 1954-му. Отець Павел на своєму житті тоді пізнав, що Бог не в силі, а в правді. Місцеві богоборці сподівалися відразу спровадити молоденького отця, але Бог судив послужити у Бобрику сім років. У 1961-му викликали батюшку в район – спочатку грозили розправою, потім вмовляли «розстригтися» в обмін на земні блага, зрештою, не домігшись бажаного, дали рік на пошуки нового місця проживання. Не про таку домівку весь цей час дбали священик і його паства, а про дім Божий – писали скрізь, куди тільки можна, намагаючись відстояти храм. Та минув рік, і, день у день, будівничі «Світлого майбутнього» викинули батюшку з хати, та ще й не дозволяли служити. Три роки притулком для сім'ї з двома малими дітьми стала хатинка на околиці Лебедина Сумської області. Зимували без копійки грошей, без дров… Тільки Бог Святий знає, як вижили. Легше стало, коли запросили працювати бухгалтером двох лебединських храмів, як звільнилося це місце.\nАле місцем священицького служіння для отця Павла знов стала Полтавщина. Єпископ Чернігівський і Ніжинський Феодосій (Процюк), прийнявши прохання священика про поновлення у штаті, невдовзі був переведений на Полтавську кафедру. Ми не можемо знати, який бій сил добра і зла тривав за одного з вірних Божих пастирів, можна тільки здогадуватися, як непросто просувалася справа, адже позиція уповноваженого у справах релігії були непримиренна. Місяці очікування тяглися невимовно довго… І ось нарешті лист з викликом до єпархіального управління. Чи знайдуться слова, щоб передати надію, з якою вирушав батюшка до Полтави? І Господь не посоромив Свого служителя, який поклав всю надію на Нього. Отця Павла призначають на Свято-Георгіївську парафію у село Попівка Зіньківського району. Щоправда, додав Владика, це лише… на кілька днів – парафія вже внесена в «чорний» список до закриття.\nПротоієрей Павел Лапоногов в день Престольного свята Гергіївського храму села Попівка 2010 року\nТа для священика в такій ситуації і це було благою звісткою: для поновлення у служінні й уведенні до штату кліру Полтавської єпархії мав послужити хоча б такий надзвичайно короткий час. Однак милості Божі до нас безмірні. Ставши перед Престолом Божим у храмі святого великомученика Георгія Побєдоносця у Попівці на Воздвиження Хреста Господнього у 1964 році, служить отець Павел тут до цього часу.\nПасху 2011 року Свято-Георгіївська громада святкувала попри все!\nСільський голова Попівки Надія Мартосенко ніби наново відкрила для себе своїх односельців:\n- Всі так болісно поставилися до того, що згоріла церква. Справа не тільки в тому, що плакали. Не були байдужі. А наступного дня всі, від мала до велика, прийшли прибирати. Ви б бачили, що тут після пожежі було!.. То до вечора все розчистили, було де святкувати Пасху, де святити паски.\nЛюди насправді не залишилися без храму. Три роки тому поряд зі Свято-Георгіївським храмом громада придбала стару мазанку, її побілили, обладнали олтар з Престолом на честь святителя й чудотворця Миколая, й було освячено ще один храм, теплий, у якому служили холодної пори. У Свято-Георгіївський переходили на літо, бо не опалювався ні грубою, ні електрообігрівачами – не було в ньому електрики: не тільки на підсвічниках, а й у панікадилі – лише свічки. Цього року перейшли до літнього храму на Страсну П'ятницю…\nТак виглядає згарище тепер\nСаме увечері того дня селяни побачили полум'я, що охопило спочатку купол, а потім і весь храм.\n- Горіла церква, як свічечка, – печалиться Галина Максимівна Тягун, а для своїх просто Максимівна, храмова псаломщиця.\nОфіційних версій виникнення пожежі нині дві: умисний підпал і необережне поводження з вогнем (правоохоронці припускають, що після служби могли не загасити якийсь огарок). Однак віруючі відкидають другу версію. Кажуть, обходили й перевіряли храм тричі. Зокрема й Володимир Федорович Макаренко, який допомагає батюшці в храмі 46 років. А у день нашого приїзду в Попівку люди утвердилися у своїх підозрах: розбираючи-розгрібаючи попелище, ще один помічник священика Василь Панасович Безрук і паламар Іван Васильович Каленич не знайшли одного з чотирьох замків, того, яким зачиняли північні двері – шпуга є, а замка немає… Храм вже не раз обкрадали, але Промислом Божим крадіїв ловили, й святині швидко поверталися назад. Цього разу прийшла більша біда. Однак життя триває.\nЗ благословення архієпископа Полтавського і Миргородського Филипа ще напередодні Пасхи у попівську церкву передано новий антимінс, ігумен Антоній, насельник Глинської пустині, що на Сумщині, духовне чадо отця Павла, допоміг з підсвічниками, іконами, богослужбовими книгами. Парафія молиться і за себе, і за нас усіх: Господи, помилуй! Вогонь, що знищив дерев'яну церкву, виявився безсилий перед вірою і любов'ю.\n-Так-так, – лагідно проказує отець Павел, – хто претерпить до кінця, той спасеться.\nМи не почули ні слова ремствування, ні слова докору чи образи. Нас проводжають погляди людей, чиї серця сповнені любов'ю.\nПідготувала Людмила Самойлова


Як пофарбувати стелю |ЯкПросто\nФарбування стелі є однією з найбільш відповідальних робіт при проведенні ремонту в приміщенні. Фарбування стелі проводиться зазвичай до того, як зробити ремонт стін та підлоги, для того, щоб випадково впали краплі фарби не зіпсували обробку. До ремонту потрібно підходити досить акуратно і з великою відповідальністю, щоб не довелося переробляти і при цьому нічого не зіпсувати.\n- Фарба для стелі,\n- Малярська кисть,\n- Матеріал для захисту поверхонь (поліетилен, липка стрічка),\n- Спецодяг, захисні окуляри, шолом або косинка.\nЯкщо в кімнаті є яка-небудь меблі або світильники, візьміть поліетилен і застеліть їм підлогу і всі меблі для того, щоб уникнути бруду. Приготуйте всі необхідні для роботи інструменти і матеріали. Встановіть у підготовленому приміщенні лісу або сходи-драбину.\nРозведіть водно-дисперсійні фарби і прогрунтуйте їй всю стелю. Ця процедура допоможе вам виявити незначні дефекти на нефарбованої і зашпакльованої поверхні. Якщо на стелі виявилися дефекти і нерівності, його доведеться шпаклювати.\nПеред фарбуванням стелі потрібно ретельно розмішати фарбу. Деякі виробники рекомендують на 5-10% розвести фарбу водою. Чи потрібно це робити в даному випадку, можна дізнатися, прочитавши інструкцію на банці з фарбою.\nЯк всім відомо, край валика може пошкодити край стіни і кут, тому потрібно попередньо пофарбувати стелю кистю на ширину 5 сантиметрів від кута. При цьому кисть опустити в фарбу на одну третину щетини, потім віджати про край банки, позбувшись від надмірної фарби.\nПотім змінюємо кисть на валик, який потрібно вмочити у відрі з фарбою тільки з одного боку. Після цього розкачайте валик за спеціальною ванні або сітці, для того щоб домогтися рівномірного заповнення валика фарбою.\nПочніть рівномірно фарбувати поверхню стелі валиком. Наносите фарбу на стелю паралельними смугами шириною 50 сантиметрів. Накладайте наступну смугу таким чином, щоб суміжні смуги злегка перекривали один одного. Вибирайте ширину смуги таким чином, щоб кромка свіжої фарби не встигла підсохнути.\nПрацюйте валиком з рівномірним натиском, не відриваючи його від поверхні стелі і бажано це робити досить швидко. У міру витрачання фарби, збільшуйте силу натискання на валик.\nЯкщо ви вирішили нанести другий шар фарби, обов’язково дайте підсохнути першого шару, інакше можна все зіпсувати. В кінці роботи зачистите стики між смугами, щоб пофарбована поверхня стелі виглядала рівномірною. Для фінішного покриття стелі використовуйте валик з ворсом середньої довжини, раніше використані валики і валики з поролоновим покриттям для цих цілей не годяться.\nПри покупці фарби зверніть увагу на витрату матеріалу на один квадратний метр, а не на кількість фарби в банці.