Держави-сусіди України — Студопедія\n1.Сусідство з Росією\n3. Румунія, Угорщина та Молдова\nВикористання карт: фізична та економічна карти світу, атласи.\n1.Надзвичайно важливими для соціально-економічного розвитку країни є її відносиниіз сусідами першого порядку, тобто з тими, хто безпосередньо з нею межує. Від цих країн залежить її територіальна цілісність, непорушність кордонів, можливість взаємодії із зовнішнім світом. Економічне співробітництво із сусідськими країнами є особливо вигідним через територіальну близькість і відсутність третьої сторони у взаєминах. Для України, яка інтегрується в європейське співтовариство, транскордонне співробітництво відіграє дуже важливу роль. Давайте дізнаємося докладніше, які соціально-економічні особливості властиві нашим найближчим сусідам. Почнемо з Росії.\nУкраїну і Росію пов'язує багато спільного: слов'янське коріння, багатовікова історія, нарешті, багато кілометрів спільного кордону. Зараз обидві країни пов'язані найтіснішими економічними, політичними, культурними відносинами, які іноді стають проблемними.\nОфіційна назва — Російська Федерація. Площа — 17 млн км2. Населення — 141,9 млн осіб (2009 р.). Столиця — Москва. Постсоціалістична країна з перехідною економікою. Президентсько-парламентська республіка, федеративна держава.\nРосія — євроазіатська держава: 1/3 її території розташована в Східній Європі, 2/3 — в Північній Азії. Калінінґрадська область розташована на захід від основної території країни і відділена від неї Латвією і Литвою. Суходолом Росія межує з 14 державами. 2/3 російських кордонів є морськими. Вихід до трьох океанів.\nРозпад СРСР змінив геополітичне положення Росії: виникли нові кордони із суверенними державами — колишніми республіками Радянського Союзу, обмежився вихід до Балтійського моря, а також до портів і військово-морських баз Чорного моря. Політичні і економічні зміни в регіоні спричинили виникнення вогнищ нестабільності.\nВеличезна різноманітність кориснихкопалин:запаси паливно-енергетичнах\nресурсів, (вугілля, нафта і газ, торф, горючі сланці, уран), багата рудна база різноманітна сировина для будівельної і хімічної промисловості.\n34 % її території вкрито лісами. Росія входить до п'ятірки країн світу, що мають найбільші запаси водних ресурсів (більша їх частина зосереджена у Сибіру).\nРізноманітність клімату та природних зон визначає різноманітність агро- кліматичних умов для сільськогосподарського використання територій.\nВихід до акваторій трьох океанів сприяє освоєнню природних ресурсів Світового океану.\nПерший тип відтворення, природний приріст від'ємний: -5 %, «старіння нації». Розміщене нерівномірно. Середня густота близько 8,3 осіб/км2, в європейській частині — 60 чол/км2 (в Московській області — 300 осіб/км2), в арктичній зоні, Східному Сибіру і на Далекому Сході — від 1 до 5 осіб/км2.79,3% жителів Росії проживають в європейській частині.\nРівень урбанізації — 76 %, міст-«мільйонерів» — 11. Міські аґломераціі навколо Москви, Санкт-Петербурґа, Нижнього Новґорода, Єкатеринбурґа, Самари і Новосибірська.\nБагатонаціональна держава (120 націй і народностей). Понад 3/4 населення складають росіяни. Серед інших етносів найбільш численні татари, українці (4,4 млн осіб — найбільша у світі українська діаспора), чуваші, башкири, білоруси та ін. Державна мова — російська, найбільш поширені релігії православ'я та іслам. Міграційні потоки з колишніх союзних республік.\nРосія — велика індустріально-аграрна країна. З початку 90-х рр. XX ст. в ній проводиться глибоке реформування економіки, спрямоване на перехід від централізованої до ринкової економіки.\nПромисловість країни працює переважно на власній сировині. Особливе значення мають галузі важкої промисловості. Значною залишається роль гірничодобувних галузей. Зростає виробництво товарів народного вжитку та швидко розвивається сфера послуг. Паливна промисловість представлена багатьма галузями, проте основну роль в ній має нафтогазова. Найбільші центри нафтопереробки склалися на трасах трубопроводів (Омськ, Перм, Уфа, Ярославль, Москва, Ухта). В електроенергетиці провідну роль відіграють теплові електростанції, на які припадає 82 % всієї виробленої електроенергії. В країні діє кілька атомних електростанцій, які дають 12 % електроенергії (Кольська, Ленінградська, Нововоронезька, Смоленська, Білоярська та інші). Частка гідроелектростанцій незначна і складає 6 %. Найпотужніші ГЕС збудовані на\nЄнісеї (Саяно-Шушенська, Красноярська) та Ангарі (Братська, Усть-Ілімська).\nЧорна металургія — одна з найголовніших та найстаріших галузей російської промисловості, яка використовує як власну, так і імпортну сировину (залізні руди з Казахстану, марганець з України). В Росії склалися три металургійні бази: Уральська (Нижній Тагіл, Магнітогорськ, Челябінськ), Центральна (Ліпецьк, Старий Оскол, Череповець, Тула) та Сибірська (Новокузнецьк). Кольорова металургія дуже потужна. З власної сировини вона виплавляє мідь (Урал), мідь, нікель та кобальт (Норильськ, Мончегорськ), свинець та цинк (Челябінськ, Дальногорськ, Бєлово), олово (Новосибірськ), титан і магній (Березники), алюміній (Красноярськ, Братськ, Кам'янськ-Уральський).\nМашинобудування є центральною галуззю російської промисловості. В ньому одержали розвиток багато виробництв. Важке машинобудування розвивається на Уралі, в Центральній Росії, півдні Сибіру. Залізничне машинобудування представлене складанням локомотивів (Санкт-Петербург, Коломна, Брянськ, Калуга) та вагонів (Брянськ, Твер, Митищі, Калінінград, Нижній Тагіл, Санкт-Петербург). Морські судна виготовляють у Мурманську, Виборзі, Санкт-Петербурзі, Астрахані, Архангельську, Владивостоку. Автомобілебудування виробляє легкові та вантажні автомобілі, джипи, автобуси, колісні тягачі (Нижній Новгород, Тольятті, Москва, Ульяновськ, Набережні Челни, Іжевськ). Також складаються трактори та різні сільськогосподарські машини. Розвинене точне машинобудування.\nОсновними районами хімічної промисловості стали Урало-Поволжя, Центральна Росія та Західний Сибір. Тут випускають різні види мінеральних добрив, пластмаси, синтетичні волокна, гуму, шини тощо.\nВ Росії склався потужний лісопромисловий комплекс, який представлений усіма стадіями переробки деревини. Найважливіші його центри: Архангельськ, Усть-Ілімськ, Братськ, Комсомольськ-на-Амурі. Целюлозно-паперовим виробництвом вирізняються Європейська Північ (Онега, Кондопога, Сясь-строй) та Прибайкалля (Іркутськ, Селенгінськ, Байкальськ).\nІз старих галузей господарства розвивається текстильна промисловість, яка виробляє бавовняні, лляні, вовняні, шовкові та синтетичні тканини. Розвивається переважно у Центральній Росії.\nРибна промисловість одержала розвиток у Мурманську, Архангельську, Ка-лінінграді, Астрахані, Владивостоку, Южно-Сахалінську.\nУ сільському господарстві Росії переважає тваринництво. Молочно-м'ясне скотарство та свинарство одержали розвиток у Нечорноземній смузі, м'ясо-молочне скотарство, птахівництво та свинарство — у зоні чорноземів, вівчарство — на півдні Західного Сибіру та на Кавказі, оленярство — на півночі. У рослинництві на чорноземних ґрунтах вирощують пшеницю, соняшник, цукрові буряки, на підзолистих — жито, гречку, льон-довгунець. У передмістях розвиваються овочівництво, садівництво та ягідництво. Великі простори півночі, Сибіру та Далекого Сходу не придатні для рослинництва взагалі. Тут воно можливе лише у закритому ґрунті.\nДуже велика площа Росії визначає важливість для неї різних видів транспорту. Головну роль у вантажо- та пасажиропотоках відіграють залізниці. Найдовшими з них є Сибірська, Південно-Сибірська та Печорська. Важливе значення має автомобільний транспорт. Його провідні магістралі: Москва—Санкт-\nПетербург, Москва—Челябінськ. Росія має великий торговельний морський флот. Найбільші морські порти країни: на Тихому океані — Владивосток, на Північному Льодовитому — Мурманськ, на Атлантичному — Калінінград, на Каспійському морі — Астрахань. Важливе значення також мають трубопровідний, річковий та авіаційний транспорт.\nУ територіальній структурі господарства Росії помітні значні диспропорції. Майже 80 % населення та 85 % промислової продукції припадає на європейську частину країни. Тут сконцентровано й 90 % наукового потенціалу держави. В азіатській частині країни (крім півдня) переважають добувна промисловість та лісове господарство.\nРосія активно підтримує різні форми зовнішніх економічних зв'язків з багатьма країнами світу. Основними торговельними партнерами країни є держави колишнього Радянського Союзу. Китай, Індія, Японія. Країна експортує багато енергоносіїв, різної мінеральної сировини, машини та обладнання, хімікати, лісоматеріали, тканини, рибу. Водночас до Росії надходять деякі види прокату, обладнання для важкої промисловості, марганець, вовна, бавовник, харчові продукти.\n2.Офіційна назва — Словацька Республіка. Площа — 49 тис. км2. Населення — 5,5 млн осіб (2009 р.). Столиця — Братислава. Тип країни — постсоціалістинна країна з перехідною економікою. Державний устрій — президентсько-парламентська республіка, унітарна держава.\nРозташована в Центральній Європі, не має виходу до моря, вигідне ЕГП на перетині шляхів сполучення.\nСловаки — 86 %, угорці — 11 % населення. Відносно сприятлива демографічна ситуація: народжуваність трохи перевищує смертність. Урбанізація — 57 %. Найбільше місто й найважливіший річковий порт на Дунаю — столиця Братислава.\nНайважливіші галузі — машинобудування, металургія, нафтопереробна, хімічна (у тому числі фармацевтична), деревообробна, легка, харчова промисловість. Особливо швидкими темпами розвивається автомобілебудування.\nУ сільському господарстві переважає рослинництво, вирощуються зернові культури, цукровий буряк, соняшник, виноград, фрукти. Тваринництво має м'ясо-молочний напрямок, у Карпатах переважає вівчарство.\n3.Угорщина. Офіційна назва — Угорська Республіка. Площа — 93 тис. км2. Населення — 9,9 млн осіб (2009 р.). Столиця — Будапешт. Тип країни— пост-соціалістична країна з перехідною економікою. Державний устрій — парламентська республіка, унітарна держава.\nРозташована в Центральній Європі, межує із сімома європейськими країнами, не має виходу до моря, транзитне положення є вигідним.\n90 % — мадяри (угорці), кілька сотень тисяч німців, румун, сербів і ганів. Смертність перевищує народжуваність. Середня тривалість життя 72,3 роки. 68 % угорського населення — католики, ще чверть — члени протес-тантських церков. Урбанізація 65 %. Найбільше місто — Будапешт — столав культурний, науковий центр і транспортний вузол країни.\nПровідна галузь обробної промисловості — машинобудування (транспортне, верстатобудування, виробництво сільськогосподарських машин, обладнання для легкої та харчової промисловості, точне машинобудування). Легка і харчова промисловість. Виноробство.\nСільське господарство. Частка рослинництва й тваринництва є приблизно рівною. Угорщина — великий експортер м'яса курей, гусаків, качок, індичок.\nРумунія. Офіційна назва—Держава Румунія. Площа— 237,5тис. км2.На-селення — 22,2 млн осіб (2009 р.). Столиця — Бухарест. Тип країни—постсоціалістична країна з перехідною економікою. Державний устрій — президентсько-парламентська республіка, унітарна держава.\nМайже вся територія держави розташована в басейні нижнього Дунаю, на південному сході Центральної Європи.\nНегативний природний приріст, перевищення еміграції над імміграцією. Румуни (88 %), угорці (7 %), цигани (3 %), українці (0,3 %) й німці. Більшість румунів належать до Румунської православної церкви, угорці сповідують католицтво, також є й протестанти. Середня тривалість життя — 71 рік. Міське населення країни складає 55 %, кожний сьомий городянин — житель Бухареста (1,89 млн осіб).\nПровідні галузі промисловості Румунії — машинобудування (загальне, транспортне, сільськогосподарське, електротехнічне), гірничодобувна металургія (традиційно велику роль відіграє виплавка сталі, алюмінію, цинку, свинцю, міді), легка, хімічна й нафтохімічна.\nУ сільському господарстві переважає рослинництво зернового напрямку, основні зернові культури — кукурудза й пшениця, інші важливі культури - і картопля, цукровий буряк, соняшник. Велике значення має овочівництво виноградарство, плодівництво. У тваринництві найбільше значення має розве-дення великої рогатої худоби, свиней, овець, домашньої птиці.\nМолдова. Офіційна назва — Республіка Молдова. Площа — 33,7 тис. км2. Населення — 4,3 млн осіб (2009 р.). Столиця — Кишинів. Тип країни — постсоціалістична країна з перехідною економікою. Державний устрій — парламентська республіка, унітарна держава.\nРозташована в Південно-Східній Європі між Україною і Румунією, не має виходу до моря. Молдові належить невелика ділянка берега Дунаю завдовжки менше ніж кілометр, що дає важливий вихід до країн Центральної Європи й Чорного моря.\nМолдовани (64,5 %), українці (13,8 %), росіяни (13 %), гагаузи (3,5 %) Народжуваність перевищує смертність. Переважна більшість населення право-славні (98 %). Міське населення менше 50 %. Найбільше місто й столиця Молдови — Кишинів (більш ніж 708 тис. осіб).\nОсновою економіки є сільське господарство, що забезпечує населення основними продуктами харчування та забезпечує сировиною провідну галузь промисловості — харчову.\nМолдова — великий виробник консервованих овочів й фруктів, соків, рафінованого цукру, олії, винограду й продуктів виноробства.\n4.Польща— країна з перехідною економікою, парламентсько президентська республіка, унітарнадержава.\nПольща — середньорозвинена держава, яка знаходиться у Центральній Європі. Кордони з країнами-сусідами є сприятливими. На заході Польща межує з Німеччиною, високорозвиненою державою, членом ЄС. Інші кордони проходять з країнами з перехідною економікою. Більшість сусідніх країн є нейтральними позаблоковими державами. Німеччина та Чехія — партнери Польщі за військово-політичним блоком НАТО.\nПольща розташована на перетині важливіших транзитних шляхів сполучення між Західною та Східною Європою. На півночі має широкий вихід до Балтійського моря (порти Гданськ, Гдиня, Щецин). Сприятливим для розвитку господарства країни є її наближення до важливих мінерально-сировинних баз Центральної та Східної Європи: нафтогазових родовищ Росії, залізних та марганцевих руд України, лісових ресурсів Росії та Білорусі.\nПриродні умови Польщі в цілому сприятливі для розвитку господарства. Польща добре забезпечена деякими видами мінеральних ресурсів. З паливних вирізняються великі поклади кам'яного (Верхньо-Сілезький басейн) та бурого вугілля (Белхатувський басейн). З рудної сировини є значні родовища мідних\n(Легниця) та поліметалевих руд (Верхня Сілезія), а також невеликі запаси залізних руд (на півдні). З нерудних корисних копалин ведеться великий видобуток самородної сірки на південному сході (Тарнобжег), а також бурштину, калійної та кухонної солей на півночі.\nВодні ресурси країни значні. Найбільшими річками є Вісла й Одра. Проте річок, багатих на гідроенергоресурси, мало. Земельні ресурси різні: на півночі переважають кислі підзолисті та дерново-підзолисті ґрунти, на півдні — родючі бурі лісові. Лісові ресурси недостатні: під лісами зайнято 20 % площі. Своїми рекреаційними ресурсами вирізняються балтійське узбережжя (Сопот) та північне Поозер'я. Польські міста (Краків, Варшава) приваблюють туристів своїми історичними пам'ятками.\nДля демографічної ситуації Польщі характерний І тип відтворення населення. Природний приріст 0,2 чол./тис. Результатом його є «старіння нації». У цілому для країни притаманне негативне сальдо міграцій. Багато тимчасових робітників з Польщі працюють у сусідніх розвинених країнах.\nСучасна Польща — однонаціональна країна: 98,7 % її населення становлять поляки. Незначну частку складають білоруси, українці, німці, росіяни та литовці. Більшість населення є християнами -католиками.\nПольща має високу густоти населення — 123,6 чол./км2. Максимальних значень цей показник сягає у Верхній Сілезії —: близько 700 чол./км2. Рівень урбанізації високий — 65 %. Найбільшими містами країни є Варшава (2,2 млн чол.), Лодзь (1 млн чол.), Краків (745 тис.чол.), Вроцлав (640 тис. чол.) та Познань (581 тис. чол.).\nПольща індустріально-аграрна держава, яка швидкими темпами проводить економічні реформи, націлені на перехід до ринкової економіки. Промисловість є основною галуззю її господарства. Переважають галузі важкої промисловості.\nУ паливній промисловості головною галуззю є вугільна, зростає роль нафтопереробки, яка працює на імпортній сировині з Росії (Плоцьк). В електроенергетиці провідну роль відіграють теплові електростанції, на які припадає 97 % виробленої електроенергії. Частка гідроенергетики — 3 %.\nЧорна металургія працює на власному коксівному вугіллі та переважно привізних рудах. Найбільші металургійні комбінати зосереджені у Верхній Сілезії. Кольорова металургія займається виплавкою міді, свинцю, цинку, алюмінію.\nМашинобудування є найбільшою галуззю польської промисловості. У Верхній Сілезії переважає металомістке машинобудування: важке та залізничне. У великих містах — працемістке: верстатобудування, автомобіле-будування, електроніка (Варшава, Краків). Біля моря склалися значні центри суднобудування (Гданськ, Гдиня, Щецин).\nСпеціалізацією хімічній промисловості Польщі є виробництво різноманіт-\nних мінеральних добрив, соди, полімерів, парфумів, ліків, фотохімії.\nСільське господарство в цілому забезпечує потреби населення у продовольстві. У галузевій структурі господарства переважає тваринництво. Розводять молочно-м'ясне поголів'я великої рогатої худоби, свиней, домашню птицю. Відоме й польське конярство. Для рослинництва характерне вирощування картоплі, овочів (особливо капусти), технічних (льону-довгунцю, хмелю, а на кращих ґрунтах — цукрових буряків) та зернових культур (жита, вівсу, ячменю, на півдні — пшениці).\nОсновними видами транспорту є залізничний та автомобільний. Зовнішні перевезення забезпечує морський, трубопровідний та авіаційний транспорт.\nПольща активно підтримує всі форми зовнішніх економічних зв'язків з багатьма країнами світу. Більша частина її товарообігу припадає на країни ЄС та держави Центральної Європи. Польща експортує машини та обладнання, мінеральні сировину (вугілля, мідні руди, самородну сірку), будматеріали, тканини, одяг, харчові продукти (консерви, шинку, масло, картоплю, овочі). Водночас до країни імпортуються мінеральні ресурси (енергоносії, залізні, марганцеві та алюмінієві руди), ліс та лісоматеріали, деяку сільгоспсировину (бавовник, вовну).\nТема 2.2 Країни Азії. Загальний огляд\n1. Загальні відомості про Азію та склад регіону\n2. Економіко-географічне положення\n3. Формування політичної карти Азії\n4. Природні умови та природні ресурси\nВикористання карт: фізична та економічна карти Азії, атласи.\nПлоща регіону — 44,4 млн км2.\nНаселення — 3,95 млрд чол.\nСклад регіону: 47 суверенних держав та 1 залежна територія.\n1.Азія — найбільша за площею та кількістю населення частина світу. Вона займає територію 44,4 млн км , що складає майже третину площі суходолу Землі. У цій частині світу проживає 60,7 % населення планети. В Азії знаходиться 48 держав і територій. Крім того, 2/з площі Росії теж розміщено в Азії. 47 країн є суверенними. Крім того, Тайвань де-факто є самостійною державою, хоча де-юре складає одну з провінцій Китаю. Всі суверенні азіатські країни є членами ООН. Нині за свою незалежність веде боротьбу Палестина, окупована у 1948 р. Ізраїлем. На жаль, не раз через терористичні акти з боку арабських екстремістів зривалися мирні переговори про надання цим землям автономії.\nЗа рівнем економічного розвитку в Азії є всі типи держав: високорозвинені, країни, що розвиваються, країни з перехідною економікою та країни з плановою економікою. Лише дві азіатські держави відносять до типу високорозвинених країн: Японію — країну «великої сімки» та Ізраїль — переселенську країну. 33 держави є країнами, що розвиваються, дуже неоднаковими за рівнем економічного розвитку та місцем у міжнародному географічному поділі праці. Найбільших успіхів у розвитку виробництва серед країн, що розвиваються, досягли нові індустріальні країни (НІК), економіка яких знаходиться у фазі стрімкого підйому. Це Республіка Корея, Сінгапур, Тайвань, Малайзія, Таїланд, Індонезія. До групи нафтодобувних країн з високими прибутками належать країни Перської затоки та Бруней. До країн середніх можливостей відносять, зокрема, Індію, Пакистан, Іран, Йорданію, Філіппіки, Шрі-Ланку. За статистикою ООН до групи найменш розвинених країн включено 9 азіатських держав: Афганістан, Бангладеш, Непал, Бутан, М'янми, Камбоджу, Лаос, Східний Тімор та Мальдіви. 9 держав Азії є країнами з перехідною економікою, зокрема це Казахстан, Туркменістан, Узбекистан, Киргизія, Таджикистан, Монголія, Вірменія. Три держави належать до країн з плановою економікою. Це Китай, В'єтнам та КНДР.\nЗа формою правління понад 2/з азіатських держав є республіками. Проте саме в Азії знаходиться більше всього монархій — 13, причому половина з них - абсолютні: Саудівська Аравія, Кувейт, Бахрейн, Об'єднані Арабські Емірати (ОАЕ), Катар, Оман, Бруней. Конституційними монархіями є Японія, Бутан, Таїланд, Камбоджа, Малайзія, Йорданія.\nЗа адміністративно-територіальним устроєм 4/5 держав Азії є унітарними. Федеративних країн — 9. До них належать: Індія (складається з 25 штатів), Пакистан (4 провінції), М'янма (14 областей), Малайзія (федерація 13 штатів), ОАЕ (7 князівств), Грузія, Азербайджан, Узбекистан, Таджикистан (мають у своєму складі автономні республіки).\nЗа площею в Азії багато великих держав. Дві з них, Китай та Індія, є найбільшими. Територія Китаю майже така, як усієї Європи, а Індії, як усіх країн Західної Європи разом. Натомість у регіоні існують карликові держави: Бахрейн (695 км2), Сінгапур (639 км2) та Мальдіви (300 км2).\n2.Держави Азії розміщені на перетині важливих транспортних шляхів, які сполучають Європу з Тихим та Індійським океанами. Більшість країн мають приморське положення та виходять до морів і заток трьох океанів. Це дає змогу активно підтримувати економічні зв'язки з різними регіонами світу. В Азії сформувалося 12 універсальних портів-велетнів, 8 з яких знаходиться в Японії (Кобе, Тіба, Нагоя, Токіо та ін.), 2 у Китаї (Шанхай та Сянган), один у Тайвані (Гаосюн). Найбільшими за вантажообігом портами Азії та світу є Шанхай та Сінгапур, крізь які проходить щорічно понад 360 млн тонн вантажів. Ряд країн мають острівне положення, є також країни-архіпелаги. Проте 13 держав континентальні, без виходу до моря.\nАзіатські країни є партнерами за багатьма політичними та економічними міжнародними організаціями. Більшість держав входять до організації Рух неприєднання. Членом військово-політичного блоку НАТО є Туреччина. 11 країн Аравійського півострова беруть участь у роботі Ліги арабських держав (ЛАД), 10 країн Південна-Східної Азії — АСЕАН, 12 країн, що мають вихід до Тихого океану, - у Форумі «Азіатсько-Тихо-океанського економічного співробітництва», країни Перської затоки та Індонезія — ОПЕК. Проте у регіоні зберігаються численні осередки міжнародної напруги: не припиняються громадянські війни в Афганістані та Таджикистані, триває протистояння між грецькою та турецькою громадами на Кіпрі, гостро проявляються релігійні та територіальні конфлікти між Індією та Пакистаном, часто відбуваються терористичні акти на окупованих Ізраїлем палестинських землях та прикордонних районах Туреччини, Ірану та Іраку, заселених курдами. Великі політичні конфлікти виникають у само-проголошених країнах на території Грузії — Абхазії та Південній Осетії.\nЕколого-географічне положення різних країн регіону не однакове. Найбільш екологічно «чистими» є південно-східні, центральні та північні частини Азії. Територіями екологічної кризи є освоєні промислові райони Японії, Північно-Східного Китаю, Східної Індії, країн Перської затоки, Казахстану. Район Приаралля, який охоплює територію Казахстану, Узбекистану та Туркменистану, є зоною екологічної катастрофи. Тут, внаслідок знищення Аральського моря, утворилася соляна пустеля, що унеможливило життя людей у цій місцевості.\n3. Держави Азії мають тривалу історію розвитку та зв'язків з європейськими країнами. Вони зробили великий внесок у розвиток світової цивілізації. Проте на початку XX ст. Азія являла важливу частину колоніальних імперій розвинутих країн світу. Державами-метрополіями тут були Велика Британія (яка володіла Індією, Шрі-Ланкою, країнами Перської затоки, Малайзією), Франція (мала колонії на півострові Індокитай), Нідерланди (підкорили Індонезію), США (панували після іспанців на Філіппінах), Японія (перетворила у свої колонії Корею, Тайвань, острови Мікронезії) та Португалія (захопила невеликі території в Індії, Китаї, Індонезії). З сучасних країн ніколи колоніями не були лише Японія, Китай, Туреччина, Іран, Афганістан та Таїланд. Але більшість з них перебували у стані напівколоній, будучи поділеними на сфери впливу.\n4.Природні умови Азії вирізняються великою різноманітністю. Тут поруч з високими горами знаходяться величезні за площею рівнини, а типи клімату відомі майже всі, що існують на планеті. За особливостями рельєфу Азія — найвища частина світу: гори, нагір'я та плоскогір'я займають 3/4 її площі. Гірські системи тягнуться трьома великими поясами: на півдні та сході — молоді сейсмічне активні гори Альпійсько-Гімалайського та Тихоокеанського поясів, у центрі — давні різні за висотою хребти Урало-Монгольського поясу. Між ними знаходяться великі за площею рівнини: в Росії, на сході, в Індії, в Саудівській Аравії, в країнах Середньої Азії.\nКліматичні умови в регіоні дуже різноманітні. Азія простягається від арктичного кліматичного поясу на півночі то екваторіального на півдні. При просуванні від узбережжя Тихого та Індійського океанів вглиб материка клімат змінюється від мусонного (з вологим літом і сухою зимою) до дуже посушливого континентального. Людина змушена пристосовуватися до різноманітних кліматичних умов, враховуючи їх особливості при веденні господарської діяльності. Клімат визначає спеціалізацію сільського господарства різних частин регіону. Природну перешкоду для освоєння окремих територій Росії, Монголії та Китаю створює багаторічна мерзлота, яка займає майже чверть площі Азії.\nАзіатські країни багаті на різні види природних ресурсів. Запаси деяких із них є унікальними та мають світове значення. Різноманітними є мінеральні ресурси, поклади яких пов'язані з будовою земної кори. В Азії розміщені величезні запаси паливних ресурсів, в першу чергу нафти та природного газу. Найбільшим нафтовим районом світу є басейн Перської затоки, в якому розміщено 15 унікальних родовищ, кожне з яких має запаси понад 1 млрд тонн. Родовище Гавар у Саудівській Аравії вважають найбільшим в світі: його поклади становлять майже 12 млрд тонн! Якість нафти дуже висока: в ній мало сірки та переважають легкі фракції, що ідуть на виробництво бензину. Багато фонтануючих родовищ. Усе це робить собівартість нафти Перської затоки найнижчою в світі. Велетенські поклади нафти та природного газу концентруються у Західносибірському басейні Росії та Суматринському басейні на території Індонезії та Брунею. Великими запасами природного газу вирізняється Середньоазіатський басейн, видобуток ведуть Туркменистан та Узбекистан. Під дном Каспійського моря розміщені родовища нафти, розробками яких займається Азербайджан.\nАзіатські держави багаті на кам'яне вугілля. Найбільші його запаси сконцентровані у Східному Сибіру в Росії -Ленський та Тунгуський басейни, де розробка поки що майже не ведеться. Великим діючим кам'яновугільним басейном Росії є Кузбас. Значними покладами вугілля відомі Китай (Північна-Східний басейн), Індія (Східний басейн), Казахстан (Карагандинський та Екібастузький басейни). Рудні ресурси Азії досить різноманітні. Поклади залізних руд приурочені здебільшого до щитів платформ. До першої десятки країн за їх запасами входять Китай (Північно-Східний та Східний басейни), Індія (Східний та Південний басейни), Росія (Південний та Східний Сибір), Казахстан (Північний басейн). Родовища марганцевих руд також розміщені на щитах платформ, їх великі поклади виявлені у Китаї, Індії та Казахстані поблизу залізорудних басейнів. Руди інших кольорових металів в основному залягають у поясах складчастості, тому їх родовища тягнуться довгими пасмами. В Альпійсько-Гімалайському поясі знайдені поклади хромових, поліметалевих, мідних, молібденових, сурм'яних, ртутних руд. Проте запаси цього регіону поки що вивчені недостатньо. У Тихоокеанському поясі переважають родовища олов'яних (Росія, Малайзія, Індонезія, Таїланд) та вольфрамових (Китай) руд. До давнього Урало-монгольського поясу приурочені запаси поліметалевих та мідних руд (Росія, Казахстан), а також унікальні поклади мідно-молібденових руд (Монголія).З нерудних ресурсів найбільш відомі поклади калійних солей Мертвого моря (Ізраїль), фосфоритів (Ізраїль, Йорданія, Сирія, Казахстан), слюди (Індія), графіту (Шрі-Ланка, Росія), самородної сірки (Туркменістан, Туреччина), алмазів (Росія, Індонезія), коштовного каміння (Індія, М'янма, Камбоджа). У Червоному морі та Перській затоці ведуть видобуток перлин та коралів.\nВодні ресурси на території Азії, залежно від особливостей клімату, розміщені вкрай нерівномірно. Найкраще ними забезпечені північні, східні та південні райони, у той час, як дефіцит води відчувають центральні та південно-західні території. Найважливішими джерелами водопостачання є річки Росії (Об, Єнісей, Лена), Китаю (Янцзи, Хуанхе), Індії (Ганг), Пакистану (Інд), Бангладеш (Іравадї), Іраку (Тигр), Туркменістану та Узбекистану (Амудар'я). Багаті на гідроенергоресурси річки Сибіру (Росія), плоскогір'я Декан (Індія), Тибету (Китай). Різноманітні природні умови Азії призвели до розмаїття земельних ресурсів, що у багатьох районах зазнали сильного впливу людини через тривале використання. Понад 90 % ріллі сконцентровано у мусонних областях, де сформувалися родючі червоноземи, жовтоземи та бурі лісові (Китай), а також чорні тропічні ґрунти (Індія). Тут показник розо-раності вдвічі вищий за світовий. У Китаї освоєні навіть досить стрімкі схили, де знаходяться найбільші в світі площі терас. Найкращі чорноземні грунти розміщені у степовій зоні на півночі Казахстану, півдні Західносибірської низовини Росії, частково у Китаї. Родючими є також землі середземноморських областей — коричневі (Туреччина). Лісовими ресурсами країни Азії забезпечені дуже не однаково. Крізь територію регіону проходять обидва лісові поясі: північний з переважанням хвойних порід (Росія) та південний, в якому домінують цінні листяні породи (Індонезія, Малайзія, Таїланд, М'янма).\nСвоїми природно-рекреаційними ресурсами вирізняються Кіпр, Ізраїль, ОАЕ, Туреччина, Таїланд, Мальдіви. Великими культурно-історичними пам'ятками відомі Ізраїль, Китай, Індія.\n5. Для демографічної ситуації всіх азіатських країн характерний другий тип відтворення населення та високі показники природного приросту, які варіюють від 9—19 чол./тис. (Китай, Ізраїль, Сінгапур, Таїланд, Казахстан, Грузія) до 30—40 чол./тис. і більше (арабські країни). Щоправда, завдяки активній демографічній політиці в деяких країнах «демографічний вибух» має тенденцію до спаду. Перший тип відтворення серед країн Азії має тільки Японія, яка досягла рівня природного приросту 2,2 чол./тис. завдяки активній демографічній політиці у 50—60-х років XX ст.\nМіграції населення за межі азіатського регіону були активними у другій половині XIX ст. Тоді вихідці з Китаю та Індії у пошуках роботи виїздили до Америки та островів Океанії. У XX ст. поширилися міждержавні міграції в межах самої Азії. Зокрема економічні причини потягли за собою переселення китайців до країн Південне-Східної Азії, а індійців на Шрі-Ланку для роботи на плантаціях тропічних культур, закладених європейцями. Тривають релігійні міграції між Індією та Пакистаном, які почалися ще після розпаду Британської Індії у 1947 р. З політичних міркувань люди виїздять з районів політичної напруги, утворюючи потоки біженців. Це характерно зокрема для Афганістану, Палестини, Камбоджі, КНДР.\nНа території Азії проживає понад 1100 націй та народностей, які знаходяться на різних ступенях етнічного розвитку, їх мови належать до багатьох (близько 15) мовних родин. Тут є дуже малі етноси, що нараховують лише кілька тисяч, а то й сотень людей, а поряд з ними проживають найчисельніші народи світу: китайці, хіндустанці, бенгальці та японці. Тому більшість азіатських країн за національною структурою населення є багатонаціональними. Однонаціональних країн небагато. Це Японія, Республіка Корея та КНДР, Тайвань, Бангладеш, Вірменія, арабські країни Південно-Західної Азії. Двонаціональним є Кіпр.\nСтрокатість етнічного складу зумовила багатоманітність релігій в регіоні. В Азії зародилися всі три світові релігії та поширилися звідси по всій планеті. Більшість держав Азії сповідують мусульманство (іслам). Іслам поширений переважно у Південно-Західній та Середній Азії, а також у деяких державах Південно-Східної Азії (в Індонезії, Малайзії, Брунеї). Він проголошений державною релігією арабських країн, Афганістану, Ірану, Пакистану. Буддизм нині сповідують у Східній, Південно-Східній та Центральній Азії. Прихильників християнства в Азії небагато: католицтво поширене на Філіппінах, православ'я в Росії, Грузії, частково на Кіпрі, існує особлива християнська церква у Вірменії. Азія також породила багато національних релігій: іудаїзм в Ізраїлі, індуїзм в Індії, конфуціанство та даосизм у Китаї, синтоїзм в Японії.\nЗа середньою густотою населення Азія поступається лише Європі 89 чол./км2, а густота сільського населення тут найбільша в світі —. понад 60 чол./км2. Однак населення розміщене дуже нерівномірно. До найбільш заселених територій належать Південна та Східна Азія, де густота населення сягає 600—10 000 чол./км2. Разом з тим мало заселені Центральна, Середня, північна та частково Південно-Західна Азія. Для більшості країн Азії притаманний середній рівень урбанізації та дуже високі темпи приросту міського населення. У країнах, що розвиваються, темпи урбанізації випереджають темпи приросту промисловості, будівництва та сфери послуг, тому виникає явище псевдоурбанізації. Високим рівнем урбанізації вирізняються Сінгапур (100 %), Ізраїль (91 %), Японія (80 %), Республіка Корея (81 %), КНДР (61 %), Монголія (61 %), Казахстан (60 %), а також арабські країни (зокрема Кувейт — 97 %) та держави Закавказзя. Низький рівень урбанізації мають Афганістан (20 %), Бангладеш (18 %), Непал (13 %), Оман (13 %), Бутан (6 %). Специфічною ознакою урбанізації країн Азії є зосередження більшої частини городян у дуже великих містах. У регіоні 22 міста-мультимільйонера, у 13 з яких проживає понад 10 млн чол. До найбільших міст світу належать Токіо (26,9 млн чол.), Мумбай (19,5 млн чол.), Калькутта (понад 15 млн чол.), Шанхай (14,2 млн чол.), Маніла (13,8 млн чол.), Джакарта (13,4 млн чол.), Пекін (12,6 млн чол.), Делі (12,2 млн чол.) таін. Навколо міст виникли великі міські агломерації, найпотужнішими з яких є Токійська-Йокогамська (34,5 млн чол.) та Сеульська (22,3 млн чол.). В Японії сформувався найбільший у світі мегаполіс Токайдо, в якому проживає понад 70 млн чол.\n6. Для більшості азіатських країн характерна багатоукладність економіки. Поряд з родоплемінними та феодальними відносинами сформувалися сучасні форми власності. Основними видами діяльності більшості держав залишаються екстенсивне сільське господарство, в якому зайнято 60—80 % трудових ресурсів та добувна промисловість. Обробна промисловість переважає лише у деяких державах, зокрема у Японії, Китаї, Казахстані, Ізраїлі, КНДР, НІК. В окремих державах зростає роль невиробничої сфери. Крім Японії, яка є найбільшим осередком банківської справи світу, значними фінансовими та торгівельними центрами стали Ліван, Сінгапур та Сянган. Курортне господарство дає значну частину прибутків Кіпру, Туреччині, ОАЕ, Ізраїлю, Таїланду.\n7.Сільське господарство є провідною галуззю більшості країн. У його галузевій структурі переважає рослинництво, яке відзначається високою працемісткістю та екстенсивністю. В аграрних відносинах сформувалися високотоварний та дрібнотоварний сектори. Перший спеціалізується на вирощуванні експортних культур (чаю, бавовнику, джуту, цукрової тростини, гевеї, спецій, кокосової пальми, тропічних фруктів), другий постачає продукцію на внутрішній ринок (рис, пшеницю, просо, сою, батат). Основним типом господарств у високотоварному секторі є плантації, які в минулому належали іноземним власникам, а нині, як правило, є власністю державі.\nРозміщення сільськогосподарських культур залежить від кліматичних умов та типів ґрунтів. У мусонних областях на червоноземах, жовтоземах та чорних тропічних ґрунтах зосереджені основні райони землеробства Азії. З зернових культур тут вирощують рис та пшеницю, переважно для власних потреб. Країни Азії дають 90 % світового збору рису, під яким зайнято понад 50 % ріллі. Під пшеницею площ вдвічі менше. Світовими лідерами за зборами рису та пшениці є Китай та Індія. З технічних культур тут вирощують та експортують чай (понад 3/4 світового виробництва, найбільші плантації в Індії, Китаї, на Шрі-Ланці), бавовник (Китай, Індія, Пакистан), джут (Бангладеш, Індія, Пакистан), цукрову тростину (Індія, Таїланд, Китай, Індонезія), тютюн (Китай), прянощі (Індія, Малайзія, Шрі-Ланка, Індонезія, Філіппіни, Таїланд). Для власного споживання вирощують сою та бульбо-плідні культури. У континентальних областях на чорноземах та сіроземах пустель на зрошенні культивують пшеницю (Казахстан, Росія, Іран) та бавовник (Узбекистан). Для власного споживання сіють просо та сорго. Саудівська Аравія відома вирощуванням кави-мокко, Афганістан, Пакистан, Іран — опійного маку. Середземноморські області з коричневими ґрунтами спеціалізуються на вирощуванні винограду, цитрусових, олив, садівництві (Туреччина, Сирія, Ізраїль). З зернових переважає пшениця. Для екваторіального типу клімату характерним є вирощування багаторічних дерев. На країни Південне-Східної Азії припадає понад.90 % виробництва натурального каучуку світу, який одержують з соку гевеї (Малайзія, Індонезія, Таїланд) та копри — сушеної м'якоті кокосового горіха (Філіппіни). Тут є також плантації кави (Індонезія, Камбоджа, В'єтнам).\nТваринництво має в основному допоміжне значення, крім тих територій, де умови для розвитку рослинництва несприятливі. Найчастіше розводять невибагливих до кормів овець. За їх поголів'ям вирізняються Китай, Індія та Туреччина. В арабських країнах вівчарство є основною галуззю тваринництва. Туреччина відома доглядом за ангорськими козами, вовна яких дуже високоякісна. За поголів'ям свиней світовим лідером є Китай, великої рогатої худоби — Індія. На Тибеті для одержання молока вирощують яків. У пустельних районах важливим є верблюдарство. Як тяглову силу розводять буйволів (країни Південно-Східної Азії) та слонів (Індія). Традиційною галуззю тваринництва залишається шовківництво.\nОсновною галуззю промисловості для більшості країн є добувна. Обробна промисловість багатьох країн Азії представлена кустарно-ремісничими підприємствами, які виробляють килими (Іран, Афганістан), тканини (Сирія, Ірак), ювелірні вироби (Індія, Іран), хутряний одяг (Афганістан) тощо. Одержали розвиток також великі підприємства легкої та харчової промисловості. Багатопрофільна промисловість, яка представлена електроенергетикою, металургією, машинобудуванням, хімічною промисловістю, має місце у небагатьох країнах, таких як Японія, Китай, Індія, Республіка Корея, КНДР, В'єтнам, Казахстан. На продукції точного машинобудування та легкій промисловості спеціалізуються нові індустріальні країни. Для промисловості Ізраїлю характерна висока частка війкової галузі, точного машинобудування (медична електроніка, електротехніка, авіабудування), хімічної та алмазообробної промисловості. В країнах Перської затоки останнім часом почали розвиватися нафтопереробка та синтез мінеральних добрив.\nТанспорт регіону розвинений слабо (крім Японії, Республіки Корея, східної частини Китаю та Індії). Основним його видом у більшості країн є залізничний. Проте є держави, де залізниці зовсім відсутні: Афганістан, Оман, ОАЕ, Кіпр, Ємен, Бутан, Мальдіви, Лаос. Переважають ґрунтові дорогі, на яких часто використовується гужовий та в'ючний транспорт. У нафтодобувних країнах швидкими темпами розвивається автомобільний транспорт. За протяжністю залізниць та автодоріг у регіоні вирізняються Індія, Китай та Японія. Морський транспорт забезпечує зовнішні переве-зення приморських країн. Найбільшим морським флотом серед країн Азії відомі Японія, Китай, Філіппіни, Сінгапур та Республіка Корея, а вантажообігом морського транспорту Японія та Китай. Авіаційний транспорт є новим для багатьох азіатських країн. До найбільших аеропортів світу належать японські літовища у Токіо та Осаці.\nОтже, країни Азії є дуже різними за рівнем економічного розвитку та значенням у світовій економіці та політиці.\nВисновок. В Азії знаходиться 47 суверенних держав та окупована Ізраїлем Палестина. Переважають країни, що розвиваються, неоднакові за рівнем економічного розвитку. Високорозвиненими державами є лише Японія та Ізраїль. За формою правління більшість країн — республіки, існує 14 монархій, половина з яких абсолютні. За формою адміністративно-територіального устрою переважають унітарні держави. Країни Азії, що виходять до моря, мають вигідне ЕГП, оскільки лежать на перетині міжнародних транспортних шляхів. Континентальні держави віддалені від торгівельних партнерів та основних світових шляхів сполучення. Майже всі країни Азії були колоніями європейських держав, їх звільнення розпочалося після другої світової війни. Більшість азіатських держав мають багаті природні ресурси, які ще не повністю досліджені. Основними паливними ресурсами є нафта, природний газ та кам'яне вугілля. З рудної сировини —залізні, марганцеві, мідні, поліметалеві, олов'яні, вольфрамові та ртутні руди. Серед нерудних ресурсів важливе значення мають поклади фосфоритів, калійних солей, самородної сірки, графіту, слюди, алмазів, коштовного каміння. Водними та земельними ресурсами найкраще забезпечені східні та південні частини Азії, а лісовими — північні, східні та південно-східні. Окремі держави багаті на рекреаційні ресурси. Населення держав Азії (крім Японії) має II тип відтворення, тому ряд країн проводить демографічну політику, націлену на зменшення народжуваності. Переважають багатонаціональні держави, з середнім рівнем урбанізації. У господарстві країн провідними видами діяльності є екстенсивне сільське господарство з домінуванням рослинництва та добувна промисловість. Основними зерновими культурами регіону є рис та пшениця, технічними — чай, бавовник, джут, цукрова тростина, соя, гевея, кокосова пальма. Обробна промисловість представлена кустарно-ремісничими підприємствами. Багатогалузева промисловість має місце лише в окремих країнах: Японії, Китаї, Індії, Республіці Корея, КНДР, В'єтнамі, Казахстані. Транспортна мережа більшості країн Азії розвинена недостатньо.\n2. Природні умови і природні ресурси\n4. Господарство: промисловість, сільське господарство, транспорт, зовнішні економічні зв'язки\nВикористання карт: фізична та економічна карти Азії.\nТип країни — високорозвинена держава, країна «великої сімки».\nДержавний устрій — конституційна монархія (імперія), унітарна держава.\n1.Японія — це країна-архіпелаг у Східній Азії. До її складу входять чотири великих острови (Хоккайдо, Хонсю, Сікоку та Кюсю) і майже 7000 дрібних. Японія розміщена у центрі Азіатсько-Тихоокеанського регіону, роль якого в світі весь час зростає. Це дає країні широкі можливості участі у міжнародному географічному поділі праці. Японія використовує зручність свого транспортно-географічного положення і веде активне співробітництво з країнами-сусідами. Японія, як і її сусіди, є позаблоковою державою. Росія та Китай на своїй території утримують ядерну зброю. З Росією ускладнюється політичне співробітництво через територіальні претензії щодо Курильських островів.\n2.Природні ресурси Японії складні для освоєння. Близько 80 % території займають молоді середньовисотні сейсмічне активні гори — Японські Альпи. На рівнини припадає лише 20 % території, проте на них живе 80 % населення країни. Найбільшою є рівнина Конто. Клімат мусонний, дуже теплий. Зима посушлива, літо вологе з частими тайфунами, які приносять збитки землеробству.\nЯпонія бідна майже на всі види природних ресурсів. Більшість родовищ корисних копалин невеликі та не мають промислового значення. Завдяки новітнім технологіям для Японії стає рентабельним використання мінеральних ресурсів Океану. Через великі виробничі потреби країна недостатньо забезпечена водними ресурсами. Річки порожисті, непридатні для судноплавства, але мають великий гідроенергопотенціал, використовуються для лісосплаву та зрошення на півдні в сухий сезон. Для водопостачання міст часто застосовують підземні води. Вкрай обмеженими є й земельні ресурси. Понад 1/3 території зайнята малородючими підзолистими ґрунтами. Особливу цінність мають ліси, які вкривають майже 2/з площі. Але більшість з них мають ґрунтозахисне та водозахисне значення і тільки менше третини лісових масивів дає промислову деревину. Країна багата на рибні ресурси.\n3.Демографічна ситуація в Японії суттєво відрізняється від інших азіатських країн. Держава єдина в регіоні, що перейшла від II до І типу відтворення населення. В країні проводиться програма планування родини. Нині природний приріст низький (2,2 чол./тис.) і продовжує неухильно знижуватися. Японія вирізняється найвищим у світі показником середньої тривалісті життя — 81,8 років. Темпи японського «старіння нації» є найвищими в світі.\nТрудові ресурси країни відомі дуже високим рівнем кваліфікованості, який забезпечує досконала освіта. Рівень безробіття низький — близько 2 %.\nЯпонія — однонаціональна держава. 99,7 % становлять японці. Вони сповідують дві релігії: світову — буддизм та національну — синтоїзм.\nЯпонія є однією з найбільш густозаселених країн в світі. Середня густота населення становить майже 342 чол./км2. Рівень урбанізації дуже високий — 80 %. Найбільшими містами є Токіо (26,9 млн чол.), Осака (11 млн чол.) та Нагоя (5 млн чол.). Міста є осередками великих агломерації, які, зростаючись, утворили мегаполіс Токайдо, в якому живе понад 70 млн чол.\nЯпонія є високорозвиненою постіндустріальною країною, яка нині посідає II місце після США за економічною потужністю і дає понад 10 % ВВП світу. Зруйнована війною та відчувши ядерне бомбардування, Японія здійснила «економічне диво» у 50—60-х роках XX ст. Починаючи з 80-х років XX ст. вона стала найбільшим кредитором серед високорозвинених країн. З початку 90-х років XX ст. у зв'язку зі зростанням конкуренції з боку НІК Японія веде структурну перебудову економіки, спрямовану на розширення внутрішнього ринку, зростання сфери послуг та інформатики, розвиток власного науково-технічного потенціалу.\nУ галузевій структурі виробничої сфери переважає обробна промисловість, особливо її новітні галузі, які базуються на передових технологіях: точне машинобудування, хімічна промисловість та кольорова металургія. Розвивається біотехнологія. Промисловість країни працює на імпортній сировині. Основу електроенергетики складають теплові електростанції, які виробляють 58 % електроенергії. Широкого розвитку набула атомна енергетика - в країні близько 50 атомних реакторів дають 28 % електроенергії. Частка гідроенергетики скоротилася до 12 %. Японія приділяє велику увагу розвитку альтернативних джерел енергії: геотермальних та сонячних електростанцій, які вже виробляють близько 2 % електроенергії.\nЧорна металургія — одна з старих галузей промисловості країни. Протягом останніх десятиліть Японія залишалася світовим лідером за виплавкою сталі та її великим експортером. Лише останнім часом її випередив Китай. Комбінати обладнані найновітнішим обладнанням. Кольорова металургія стрімко розвивається у зв'язку з зростанням попиту на її продукцію у літакобудуванні, ракетобудуванні та електроніці. Старими галузями є мідна та свинцево-цинкова, новими — алюмінієва та титанова. Японія — великий експортер рідкісних металів (кадмію, селену, телуру, індію, германію, талію, ренію), які одержує з відходів.\nМашинобудування є осередком японської економіки. Країна дає 15 % світового виробництва машин та кілька тисяч їх найменувань. Експорт машин у 9 разів перевищує їх імпорт. У складі машинобудівних фірм працюють наукові та конструкторські підрозділи. Нині в японському машинобудуванні зростає роль кваліфікованих кадрів і стрімко скорочується значення сировинного чинника. Широко застосовується роботизація підприємств. Основні галузі японського машинобудування є найбільшими в світі: електроніка та робототехніка, автомобілебудування, суднобудування, верстатобудування, тракторобудування. Головні центри машинобудування сформувалися в агломераціях Токіо, Осаки та Нагої.\nХімічна промисловість Японії розвиває фармацевтичну, парфумерну, лакофарбову галузі, хімію органічного синтезу (Нагоя, Кавасакі, Йокогама, Токіо). Суттєве значення зберігають легка та харчова промисловості. У портах розвиваються галузі, що працюють на імпортній сировині (бавовняна та вовняна). Японська шовкова промисловість використовує власну сировину та посідає II місце в світі після США. Харчова промисловість дає рибні консерви, зелений чай, цукор, тютюнові вироби на інше. Лісова промисловість заснована на раціональній безвідходній переробці імпортної деревини.\nРоль сільського господарства невелика. Воно дає 2,2 % ВВП країни і забезпечує 3/4 потреб населення у продовольстві. Його основою є дрібні господарства, а головною галуззю — рослинництво, яке відзначається високою інтенсивністю. Майже 50 % ріллі зайнято рисом, ще 25 % овочами. Розвинене садівництво та виноградарство. Країна повністю забезпечує свої потреби у рисі, овочах і фруктах. З технічних культур зросли ділянки під цукровими буряками та чаєм. Тваринництво є новою для Японії галуззю, яке розвивається на імпортних кормах (особливо кукурудзі). Головними є свинарство та птахівництво. Новим напрямом є молочне скотарство. Старими традиційно важливими галузями залишаються шовківництво, рибальство та видобуток перлин.\nВ Японії розвинені всі види транспорту, крім річкового та трубопровідного. У внутрішніх перевезеннях вантажів домінують автомобільний та морський транспорт, а пасажирів — залізничний. Зовнішні зв'язки здійснюються за рахунок морських перевезень. Основу морського транспорту складають понад 1000 портів, з яких 8 універсальних портів-велетнів (найбільший — Кобе).\nУ територіальній структурі економіки спостерігаються нерівномірності у розміщенні господарських об'єктів. 80 % промислової та половину с/г продукції виробляється у Тихоокеанському промисловому поясі, який займає лише 1/3 території, але концентрує 2/з населення країни. За його межами знаходиться Периферійна зона, в якій переважає лісозаготівля, добувна промисловість та туризм.\nВ Японії розвиваються всі форми зовнішніх економічних зв'язків, проте основною залишається зовнішня торгівля. За обсягами експорту країна поступається лише США та Німеччині. В його структурі 98 % припадає на промислові товари, в тому числі на машини та обладнання 75 %. Провідну роль в імпорті посідають мінеральна сировина та паливо. На відміну від багатьох розвинених держав в японській зовнішній торгівлі велике значення мають країни, що розвиваються. Це стосується як експорту, так і імпорту. Особливу увагу країна приділяє зв'язкам з країнами Азіатсько-Тихоокеанського регіону. Крім цього, веде активну торгівлю з США, країнами ЄС, Китаєм. Велике значення має експорт японського капіталу.\nВисновок. Японія — високорозвинена країна «великої сімки», яка знаходиться у Східній Азії. Держава дуже бідна на природні ресурси, тому розвиває своє господарство переважно на імпортній сировині. Основними галузями економіки Японії є сфера послуг та обробна промисловість. Серед галузей останньої провідну роль відіграє машинобудування. За його виробництвом та експорт країні немає рівних у світі. Величезне значення мають також чорна та кольорова металургія, електроенергетика, хімічна промисловість. Сільське господарство забезпечує потреби населення у продовольстві на 3/4. Країна веде активну торгівлю з багатьма країнами світу.\n4. Господарство: сільське господарство, промисловість, транспорт, зовнішні економічні зв'язки.\nВикористання карт: фізична та економічна карти світу, атласи\nТип країни — країна, що розвивається.\nДержавний устрій — федеративна республіка.\n1.Індія є півострівною державою Південної Азії. Сусідні з Індією держави є її політичними партнерами за Рухом Неприєднання, крім нейтральної М'янми. Однак напруженими залишаються відносини з Пакистаном через його територіальні претензії щодо північної частини штату Джамму і Кашмір. Сама Індія всупереч міжнародним угодам володіє ядерною зброєю. Несприятливими є й кордони з Афганістаном, на території якого ведеться громадянська війна. В середині самої Індії політична ситуація дуже нестабільна. Особливо це стосується штату Пенджаб. Індія лежить на перетині важливих міжнародних морських шляхів між країнами Європи, Африки та Південно-Західної Азії, з одного боку, та державами Південне-Східної Азії та Австралією, з іншого. Найбільші морські порти розміщені у штучних бухтах (Мумбай, Ченай) та гирлах річок (Калькутта).\nПриродні умови країни сприятливі для розвитку господарства. Індія переважно рівнинна країна, її більшу частину становить плоскогір'я Декан, яке на півночі переходить у Індо-Гангську низовину. Лише на крайній півночі розкинулися системи молодих високих гір Гімалаїв та Каракоруму. Клімат країни субекваторіальний мусонний, з дуже високими температурами протягом року та чітким сезонним розподілом опадів. Виходячи з кліматичних особливостей, уряд країни приділяє великої уваги поливному землеробству: понад 40 % орних земель зрошуються.\nІндія багата на мінеральні ресурси. До осадового чохла платформи приурочені великі родовища паливних ресурсів, насамперед —кам'яного вугілля (Східний басейн). У другій половині XX ст. в Індії почали видобувати нафту та природний газ на північному сході та на шельфі Аравійського моря. Країна лише на половину задовольняє свої потреби у цих корисних копалинах. На щитах платформи ведеться розробка рудних ресурсів. Індія відома величезними покладами залізних та марганцевих руд (східні та центральні частини країни), які мають експортне значення. Руд кольорових металів значно менше. На сході є родовища бокситів та хромових руд, на півночі — мідних. Індія відома значними покладами рідкісних металів (торію, берилу, цирконію), які залягають розсипами. Держава має багатющі поклади нерудної сировини: слюди, графіту, кухонної солі. Запаси алмазів та коштовного каміння сильно виснажені. Великі запаси водних ресурсів концентруються у річках (Ганг, Брахмапутра), проте їх рівень сильно коливається протягом року. Порожисті річки Гімалаїв та плоскогір'я Декан багаті на гідроенергоресурси. Індія дуже багата земельними ресурсами. Більше половини ріллі припадає на родючі ґрунти, що сформувалися на річкових наносах Індо-Гангської низовини. Дуже родючі тропічні чорні ґрунти (регури), що виникли на вулканічних породах, поширені на плоскогір'ї Декан. Лісові ресурси країни виснажені. Значні лісові ділянки збереглися тільки на сході. Цінними породами є тикове, садове, сандалове дерева. Випалювання лісів під пасовища та ріллю призвело до поширення саван та напівпустель.\n3.З другої половини XX ст. Індія переживає сильний «демографічний вибух». Масова вакцинація населення, застосування антибіотиків, боротьба з комахами-переносниками збудників хвороб, — все це призвело до стрімкого зниження рівня смертності. Зросла й середня тривалість життя: з 27 до 62,5 років. Це ознаки II типу відтворення населення. Індія була першою країною, що розвивається, яка почала проводити демографічну політику. Вона була спрямована не лише на скорочення народжуваності, а й на покращення матеріального забезпечення родини. Закони переглянули також вік вступу до шлюбу. Його підняли від 12 до 17 років серед жінок та з 14 до 19 років у чоловіків. У результаті заходів демографічної політики за останні півстоліття показник народжуваності знизився майже вдвічі, але природний приріст залишається високим — майже 16 чол./тис.\nУ віковій структурі населення Індії дуже велика частка дітей (42 %), незначна — літніх людей (6 %) та надлишок трудових ресурсів, яким притаманний низький рівень кваліфікації. Близько 60 % економічно активного населення зайнято у сільському господарстві і менше 20 % — у промисловості (в тому числі й у кустарному виробництві). Високий рівень безробіття, починаючи з 30-х рр. XIX ст., викликав великі еміграційні потоки з Індії переважно до британських колоній у Піденно-Східній Азії, на Шрі-Ланку, Фіджі, острови Карибського басейну. Нині великих збитків господарству країни надає «відплив умів».\nЗа національним складом населення Індія — найбільш багатонаціона-льна країна світу. На її території проживає понад 150 націй та народностей. З них дві нації належать до найбільших — хіндустанці та бенгальці. У важкодоступних районах Гімалаїв відомо близько 400 племен.\nРелігійний склад населення Індії різноманітний. Тут сповідують індуїзм (83 %), мусульманство (12 %), буддизм, сікхізм, джайнізм, християнство, місцеві традиційні вірування. Релігія й досі має величезний вплив на все життя суспільства.\nІндія є густозаселеною країною: середній показник складає 327,3 чол./км2. Через природні причини найбільш заселена Індо-Гангська низовина (понад 500 чол./км2), найменш — гірські райони півночі (2—4 чол. км2).Рівень урбанізації середній — 27 %. Темпи урбанізації зростають. В Індії існує 12 міст-мільйонерів, з них 5 мультимільйонера: Мумбай (19 млн чол.), Калькутта (понад 15 млн чол.), Делі (12,2 млн чол.), Ченай (6 млн чол.), Хай-дарабад (5,5 млн чол.), Бангалор (5 млн чол.). Навколо міст сформувалися міські агломерації. Проте урбанізація Індії, як і більшості країн, що розвиваються, має хибний характер. Майже 3/4 населення Індії живе в селах. В країні переважають великі села з кількістю людей від 500 до кількох тисяч.\nІндія є аграрно-індустріальною країною. Основу її економіки складає багатоукладне сільське господарство, в якому переважає приватний сектор. Широко проводилася «зелена революція», яка дозволила відмовитися від імпорту основної частини продовольства. Індія увійшла у першу трійку країн світу за вирощуванням пшениці, рису, бавовнику, джуту, тютюну. Вона випереджує всі держави світу за збиранням чаю, цукрової тростини та арахісу. Вирощується також багато прянощів (чорний перець, гвоздика, кардамон), зернобобових культур, тропічних фруктів. Роль тваринництва незначна. В країні розвивається вівчарство, птахівництво, молочне скотарство, розведення кіз. Споживання тваринної їжі мізерне.\nШвидкими темпами розвивається промисловість. За часткою у виробництві ВВП вона вже зрівнялася з сільським господарством. Провідну роль в ній має державна форма власності. Держава контролює нафтову та кам'яновугільну промисловості, атомну енергетику, чорну металургію, оборонну промисловість. Приватний сектор переважає у машинобудуванні, текстильній, харчовій та медичній промисловостях. В розміщенні промисловості Індії основу складає «велика четвірка» міст: Мумбай, Калькутта, Ченай та Делі. Головною галуззю паливної промисловості є кам'яновугільна. Підприємства нафтопереробки розміщені у морських портах: Мумбаї, Калькутті, Ченаї. Основу електроенергетики складають теплові електростанції, які дають 72 % електроенергії\nАгровиробничі групи грунтів України\nФедеративна Республіка Німеччини | Тема 2.3 КРАЇНИ ПІВНІЧНОЇ АМЕРИКИ


Патріарх Кирило заявив, що у російській армії повинні бути військові священики - Korrespondent.net\nПатріарх Кирило заявив, що у російській армії повинні бути військові священики\n29 травня 2009, 18:19\nПатріарх Московський і всієї Русі Кирило наголосив на необхідності постійної присутності у російській армії військових священиків.\n"Звичайно, інститут військового духовенства є необхідним", - сказав патріарх сьогодні, 29 травня, у Льодовому палаці Петербурга. За його словами, сьогодні і в самих Збройних силах зростає розуміння необхідності переходу до цієї форми взаємодії церкви та армії.\nНинішню ж форму взаємодії патріарх називає "до кінця незадовільною", оскільки священик поки що є прикладом лише на словах. "Для того, щоб підтримувати військових, священик повинен бути у казармі, повинен розділяти тяготи та небезпеки, бути прикладом не лише на словах, але й на ділі", - пояснив предстоятель РПЦ.\nПатріарх зазначив, що у більшості країн світу релігійні організації працюють в армії. У Росії ж за історичними обставинами не вдається вийти на таку модель взаємодії.\nНа зустрічі з молоддю патріарх також заявив, що нинішня модернізація Росії вперше йде з урахуванням духовних цінностей. За його словами, проводячи необхідну модернізацію країни, держава "намагається поєднати суспільний розвиток з духовно-моральною основою, яка є нашою культурною і духовною матрицею".\nПатріарх нагадав, що дуже часто проекти реформ (Петра Першого, більшовиків, 90-х років) не враховували цих матриць народного життя і тому були відкинуті. "Сьогодні розуміння того, що реформування, модернізація країни йде з урахуванням фундаментальних цінностей, які притаманні нашому народу, існує", - підкреслив патріарх.\nНагадаємо, 23 травня патріарх Кирило назвав жінок сильною статтю та розкритикував ідею життя заради нащадків.


ᐉ Піна-клей в Києві купити в Епіцентрі • Ціна в Україні\nБельгія Білорусь Естонія Польща Румунія Україна\nПіна-клей Lacrysil 800 мл\nЧому варто купити клей-піну в Епіцентрі?\nКлей-піна, необхідна для кріплення теплоізоляційних плит. Важливо вибрати саме якісний засіб, оскільки від цього залежить ефективність всього процесу утеплення. Розглянемо основні характеристики даного клею:\nтара – цей засіб продається в герметичних балонах під тиском, тому слід бути особливо обережним при роботі поруч з відкритим вогнем;\nвитрата – економічніше використовувати разом зі спеціальним пістолетом;\nшвидкість застигання – кілька годин вистачає для повного висихання;\nбезпечний для здоров'я – не забиває легені при роботі.\nНа даній категорії представлений широкий асортимент піни-клею надійних брендів, з офіційною гарантією. У картці зібрано повну інформацію про товари, додано опис і якісні фотографії. Оскільки регулярно проводяться акції, розпродажі та знижки, то купити клей-піну дешево реально. На всі позиції діють вигідні ціни. Доставку можна замовити в Київ, Харків, Одесу та інші міста України, а якщо необхідно заощадити, то практично по всій країні є пункти обслуговування покупців, тобто можна скористатися безкоштовним самовивозом.\nЦіни на Піна-клей\nПіна-клей монтажна професійна Lacrysil 800 мл 152.20 ₴\nПіна-клей Запитання та відповіді\n→ Скільки коштує Піна-клей в Епіцентрі?\nЦіна на Піна-клей від 62 ₴ до 286 ₴.\n→ Які недорогі товари в групі Піна-клей?\n→ Які товари купити в 2021 році в групі Піна-клей?\n→ Товари з безкоштовним самовивозом в групі Піна-клей?


Основні види вільних економічних зон. Реферат – Освіта.UA\nОсновні види вільних економічних зон. Реферат\nТоргові ВЕЗ. Промислово-виробничі ВЕЗ. Техніко-впроваджувальні ВЕЗ. Сервісні ВЕЗ. Зміст і види офшорних операцій. Податкова гавань і центр "офф - шор". Офшорна компанія. Інші види ВЕЗ\nТоргові вільні економічні зони\nОднієї з форм спеціальних економічних зон є вільні торгові зони (ВТЗ) чи зони вільної торгівлі (ЗВТ). Це обмежені ділянки території морського порту, чи аеропорту розташовані в безпосередній близькості від них, що виведені за межі національного митного простору. Тут можуть здійснюватися операції по складуванню, збереженню, сортуванню, упакуванню, маркіруванню й ін.\nУ ВТЗ передбачається також можливість демонстрації товарів у виставочних центрах з метою подальшого їхнього продажу. При цьому товари можуть бути реалізовані тільки оптом. Роздрібна торгівля допускається лише для екіпажів і пасажирів морських і повітряних судів, а в інших випадках забороняється. Ці зони не вимагають значних інвестицій і швидко окупають витрачені засоби.\nВідповідно до існуючого законодавством США вільні торгові зони, що діють на території країни, підрозділяються на зони загального призначення і спеціалізовані (субзони). Зони загального призначення займають невеликий простір (трохи кв. км) і національної митної території, що знаходяться за межами. У них здійснюються операції по складуванню і переробці завезених товарів (упакування, сортування, маркірування, доробка і т. п.)\nДо числа найпростіших зон вільної торгівлі можна віднести спеціальні магазини "дьюті фрі" у великих міжнародних аеропортах, портах. З погляду режиму, вони розглядаються як знаходяться за межами державних кордонів. До зон вільної торгівлі відносяться також і традиційні вільні гавані (порти) з пільговим торговим режимом.\nОднієї з версій вільних торгових зон є широко розповсюджені в США так називані зони зовнішньої торгівлі (ЗЗТ - Foreign Trade Zones). Вони були створені відповідно до закону 1934 р. для активізації зовнішньої торгівлі США. Це був час глибокої економічної кризи, і за допомогою створення ЗЗТ передбачалося значно знизити рівень безробіття в країні.\nКомпанії, що діють у зонах зовнішньої торгівлі, можуть відстрочувати виплати, знижувати тарифи на минаючі через зону товари і т. д. Ці товари не виступають об'єктами митного контролю, однак у випадку їхнього переміщення з зони на митну територію США підлягають проходженню всіх передбачених митних процедур.\nДоставка товарів через вільну торгову зону може відбуватися у всіляких напрямках. Наприклад, одні товари імпортуються в зону і потім доставляються в третю країну чи в США, а товари вітчизняного виробництва направляються в зону для їхньої доробки перед остаточним вивозом за рубіж.\nІдея безмитного режиму зовнішньоторговельної діяльності, характерного для вільних торгових зон, наприкінці 50-х рр. була застосована для заохочення промислового виробництва в окремих країнах. З цього часу починається створення зон виробничої спрямованості, за яких незабаром закріпилася назва експортно-виробничих зон (ЕВЗ). Спочатку така зона була створена в ірландському аеропорті Шеннон.\nУ зв'язку з відкриттям трансатлантичних ліній, що минають проміжну посадку літаків у Шенноні, над аеропортом зависла серйозна погроза втрати роботи. Тому уряд Ірландії пішов на застосування безмитного режиму, щоб залучити іноземних інвесторів у промисловість, торгівлю і туризм. Ірландській компанії в 1959 році було доручене формування спеціальної зони в регіоні аеропорту Шеннон на площі 15 га для створення 300 робочих місць. Через 15 років їх там уже нараховувалося 23 тисячі.\nЗгодом багато країн, що розвиваються, особливо ті держави Азії, що пройшли стадію індустріалізації, скориставшись ірландським досвідом з метою якнайшвидшої інтеграції у світову економіку. Замість стратегії розвитку, що невідбулася, на основі імпортозаміщення вони стали застосовувати політику заохочення експортного виробництва.\nСуть цього курсу полягає в тому, що машини, устаткування, матеріали імпортуються на територію даної країни, звичайно розташовану біля міжнародних портів, без митного контролю. Тут надійшла продукція піддається обробці і потім експортується знов-таки без утручання митної влади приймаючої країни. Поширення практики створення ЕВЗ сприяло швидкому зльоту нових індустріальних країн, що підтвердив існування залежності між значним припливом інвестицій у вільну зону і загальні економічні успіхи країни.\nЕкспортно-виробничі зони сформувалися внаслідок заохочення експортного виробництва на анклавній території деяких країн. Однак, незважаючи на обмежений ареал їхньої дії, вони вплинули на всю національну економіку, що здійснюється декількома шляхами. Насамперед, ЕВЗ впливає на вітчизняні підприємства, розташовані в її митних кордонах.\nКонтактуючи з закордонними інвесторами, керівники вітчизняних фірм підвищують їх технологічний і управлінський рівні до іноземних. Крім того, ЕВЗ забезпечують "ефект навчання" для національних кадрів. Десятки навчених у Експортно-виробничій зоні інженерів, майстрів і робітників, що наміряються працювати на вітчизняному підприємстві поза зоною, здатні невпізнанно змінити його діяльність. Нарешті, Експортно-виробничі зони можуть зіграти вирішальну роль у прискоренні переходу від закритої до відкритої економіки.\nПри цьому процес поступового "відкриття" може проходити більш прискореними темпами, чим при загальній лібералізації зовнішньоекономічної політики країни. Далі, у міру розвитку ЕВЗ заробітна плата робітників та службовців завдяки високій продуктивності праці і понаднормових робіт виявляється значно вище, ніж на аналогічних вітчизняних підприємствах поза зоною. А це забезпечує приймаючій країні велику частину її валютних надходжень.\nУ 1980 році в Сполучених Штатах Америки з'явилася так називана зона підприємства (Enterprise Zones). Це спеціальна територія, на якій функціонуючі підприємства одержують від місцевої чи федеральної влади визначені преференційні права. Суть цих прав полягає в податкових і неподаткових стимулах. Податкові знижки поширюються на виробництво, будівництво і торгівлю.\nНеподаткові стимули відносяться до сфери керування, до стандартів по навколишньому середовищу і т. д. Терміни дії преференційних прав у зонах більшості штатів складають від 10 до 20 років. Федеральні зони спочатку орієнтуються на двадцятилітній термін, що згодом може бути продовжений. Число зон у деяких штатах лімітується. Наприклад, у штаті Коннектикут можна створити шістьох таких зон, а в штаті Кентуккі - сім.\nВ останнє десятиліття західні економісти виділили ще один вид промислово - виробничих економічних зон - "Макіладорас".\nПерші "макіладорас" з'явилися в Мексиці в 1965 році. "Макіла" - старий іспанський термін, що позначав плату мірошнику за помел зерна. Великі американські корпорації одержали право створювати в прикордонній зоні Мексики свої підприємства для використання дешевої робочої сили, куди безмитно завозили своя сировина і напівфабрикати, а відвозили готові чи вироби вузли для остаточної зборки на головних підприємствах у США.\nУ Мексиці залишалася "плата за помел" - заробітна плата, оплата енергії й інших витрат, збільшувалася зайнятість, росла кваліфікація робочої сили. У 1993 році в Мексиці було зареєстровано вже 2142 підприємства - "макіладорас" з числом зайнятих 532 тисячі чоловік (17% усіх зайнятих в обробній промисловості) і доданою вартістю продукції 5,9 млрд. доларів.\nПри цьому, хоча абсолютна більшість "макіладорас" належало корпораціям США (більш 50%), багато підприємств були створені капіталами Мексики (40%), Японії, Німеччини, Іспанії, що працювали на американський ринок. Основна продукція - трудомісткі компоненти, вузли й апарати електротехніки й електроніки (36%), автомобільної промисловості (28%), швейні вироби, взуття, деревообробка. Близько 70% підприємств розміщені в прикордонних ЕВЗ.\nПочинаючи з 80-х років "макіладорас" поширюються і на інші країни регіону. У 1993 році в Латинській Америці діяло близько 200 Експортно-виробничих зон - у Мексиці, Гватемалі, Сальвадору, Гондурасу, Коста-Ріці, Домініканській Республіці, Ямайці, Колумбії, Еквадору. Нижче наводяться дані про динамік значення ЕВЗ у товарному експорті деяких країн.\nЧастка ЕВЗ в експорті,%\nВ останнє десятиліття широке поширення одержали так називані техніко-впроваджувальні, чи науково - технологічні зони. Цей процес в окремих країнах має помітні національні особливості. У різних країнах вони носять оригінальні назви - технопарки, технополіси, інноваційні центри й інші.\nАле як би вони не іменувалися, вони завжди, як правило, створюються навколо якогось наукового ядра з особливою інфраструктурою, що забезпечує процес прискорення передачі нової технології в промисловість. Ідея створення цих зон, хоча і під іншою назвою виникла й одержала визначене втілення в Росії.\nДо числа попередників сучасних науково - технологічних зон можна віднести Академмістечко під Новосибірськом, міста науки Дубну й Обнінск у Підмосков'я. Досвід їхнього створення ретельно вивчався, приміром, японськими фахівцями при розробці власної концепції науково-технологічних зон.\nСучасні науково-технологічні парки вперше з'явилися в США ще на початку 70-х рр., але значний ріст їх спостерігався в 80-і року. Наукові парки США - це райони з підвищеною концентрацією високотехнологічних підприємств, що знаходяться поблизу великих наукових інститутів чи університетів.\nОсобливістю розвитку наукових парків США є те, що спочатку вони виникли спонтанно завдяки сполученню ряду факторів - економічного, соціального, географічного й інших. Так, поруч з містом Санта - Клара, біля університету, виникла науково - технологічна зона Кремнієва Доліна (Силікон Веллі).\nЦе найбільш велика в США науково - технологічна зона, що дає 20% світового виробництва засобів обчислювальної техніки і комп'ютерів. Усього в США нараховується понад 80 технопарків, де трудяться більш 140 тисяч робітників і 45 тисяч учених. Аналогічні технопарки стали створюватися у Франції, Великобританії і Німеччині. (№7, стор. 189).\nПрограма створення технополісів переслідувала наступні цілі: перерозподіл промисловості з центра на периферію; інтенсифікація наукових розробок за рахунок активізації діяльності місцевих університетів; переорієнтація промисловості на розвиток наукомістких і енергозберігаючих технологій; прискорення процесу впровадження й ін. Для досягнення цих цілей передбачалися різні міри кредитного і податкового стимулювання.\nПриміром, підприємствам з високою технологією дозволялося списувати в перший рік функціонування 30% вартості устаткування і 15% вартості будинків і споруд. При цьому держава брала на себе третину витрат по проведенню досліджень розташованими тут науковими лабораторіями і місцевими фірмами.\nОсновним досягненням американських технопарків і японських технополісів є створення локалізованої наукове - виробничого середовища, що постійно генерує передові технології, висококваліфікованих фахівців і підприємців і систематично одержує підтримку від сучасної мережі науково - дослідницьких, навчальних і комерційних організацій.\nОднак, незважаючи на очевидні досягнення науково - впроваджувальних зон, їм так і не вдалося досягти деяких ефектів, що очікувалися. Ні в США, ні в Японії так і не відбувся перерозподіл економічного потенціалу країни на користь відстаючих районів, хоча це було ключовою метою національних програм створення технопарків і технополісів. Це означає, що в черговий раз була доведена непередбачуваність результатів здійснення великих економічних проектів.\nТакі зони одержали назва сервісних економічних зон. Але найбільш розповсюдженим видом сервісних ВЕЗ є офшорні зони.\nЗміст і види офшорних операцій. Виникнення офшорних операцій викликано реалізацією зменшення податків на доходи від підприємницької діяльності в законодавчому порядку.\nТому для запобігання подвійного оподатковування і для стимулювання зовнішньоекономічної діяльності підприємця багато держав уклали між собою угода (конвенцію, договір) про виключення подвійного оподатковування. (№2, стор. 339).\nНаприклад, за станом на 1 січня 2001 р. у Республіці Молдова діють угоди (конвенції) про запобігання подвійного оподатковування з поруч країн (Румунія, Болгарія, Чехія, Польща, Німеччина, Японія й ін.)\nКрім усунення подвійного оподатковування для стимулювання міжнародного комерційного обороту використовується принцип мінімізації податків на легальній основі, що покладений в основу офшорних зон.\nОфшорні операції (англ. off - chore - знаходиться на відстані від берега, поза територією країни) являє собою законодавчу основу міжнародних фінансових і торгових операцій, здійснюваних підприємствами, зареєстрованими на території, що має статус податкової гавані, різновидом якої є центр "офф - шор".\nОфшорні операції по своєму змісті являють собою фінансовий інструмент, що, не порушуючи чинне законодавство, використовується для планування і мінімізації оподатковування і для захисту комерційної таємниці.\nОфшорні операції включають:\nКонсультаційні послуги по мінімізації оподатковування, вибору офшорної зони й ін.;\nПослуги по створенню і реєстрації офшорних підприємств (компаній), по відкриттю банківських рахунків, із продажу цих підприємств і ін.;\nПослуги по ефективному використанню офшорних компаній у міжнародному комерційному обороті;\nПослуги по керуванню офшорної компанією через довірчий керуючого;\nСпекулятивні операції по керуванню капіталом (валютний дилинг, інвестиції, володіння і розпорядження закордонним майном, операції з нерухомістю, трансферні, трастові операції і т. п.);\nРішення питання про найбільш вигідному з податкової точки зору місця перебування (реєстрації) самої організації, її керівних органів, основних, виробничих і комерційних підрозділів і т. п.;\nВ основі офшорних операцій лежить конфіденційність офшорного підприємництва. У багатьох офшорних юрисдикціях прийняті спеціальні закони, що передбачають кримінальну відповідальність за розголошення конфіденційної інформації для осіб, що мають до неї службової доступ.\nЗахист комерційної таємниці звичайно зводиться до нерозголошення імені фактичного власника офшорної компанії. Такий захист забезпечується шляхом випуску акцій на пред'явника або на основі використання довірчого керуючого (тобто номінального власника) офшорної компанії.\nДовірчий керуючий (номінальний власник, номінальний партнер) - це фактично підставне обличчя, що вводиться до складу власників фірми і займаючу посаду директора, але за умовами установчого договору і статуту позбавлене практично всіх прав.\nКонфіденційність також зв'язана з наявністю банківських рахунків офшорної компанії, інформацію про які банк може видати тільки у випадку судового розгляду (наприклад, при кримінальних справах по торгівлі наркотиками і т. п.).\nПодаткова гавань і центр "офф - шор". Усі країни світу можна розділити на три великі групи, що розрізняються за рівнем оподатковування і державного контролю за комерційною діяльністю, по розміру витрат на створення дочірніх фірм. У першій групі, у котру входять найбільші промислово розвинуті країни (США, Німеччина, Японія, Великобританія, Франція, Італія), податок на прибуток може складати 40-50% чистого прибутку.\nДіяльність господарських суб'єктів строго регламентована, діють спеціальні правові норми, що обмежують внутрішньо фірмові операції і використання закордонних фірм із метою відхилення від податків. Закони цих країн звичайно установлюють великий мінімальний статутний капітал акціонерних товариств: у Німеччині - 100 тис. марок, у Франції - 500 тис. франків. Для товариств з обмеженою відповідальністю цей капітал значно менше.\nПодатки, стягнуті в цих країнах при вивозі і репатруванні дивідендів, банківського відсотка, платежів роялті і деяких інших видів доходу, звичайно знижені. Країни цієї групи відрізняються ліберальними валютними і митними режимами. Дочірні фірми країн другої групи звичайно здійснюють "транзит" капіталів і доходу від них. У число країн з помірною податковою системою входять Нідерланди, Швейцарія (деякі кантони), Ірландія, Люксембург, Австрія, Ліхтенштейн і деякі інші.\nДо третьої групи відносяться державні утворення й адміністративні території, у яких гранично спрощений порядок реєстрації юридичних осіб і значно знижені (чи відсутні) податки на прибуток, - "податкові гавані".\n"Податкова гавань" (податковий притулок, фіскальний оазис) являє собою невелику чи державу територію, що проводить політику залучення іноземних кредитних капіталів шляхом надання податкових і інших пільг. "Податкова гавань" надає пільги іноземним і місцевим підприємцям (фірмам, компаніям).\nІноді пільгове оподатковування поширюється тільки на окремі види одержуваного доходу, наприклад, у Люксембурзі - це пільговий податковий режим для банків; у Швейцарії і Ліхтенштейну - для холдингових посередницьких і торгових компаній; на Багамськ островах - повне звільнення від прибуткового податку.\nЗаконодавства держав, що мають "податкові гавані", передбачають для комерційних структур повне звільнення їх від податку (Ірландія, Ліберія) чи обкладання їх невеликим паушальним податком (Ліхтенштейн, Антильськ острова, Панама й ін.). У Швейцарії встановлений більш низький розмір податку, що за певних умов може і не стягуватися. (№2, стор. 341).\nДо найважливіших переваг розміщення фірм у "податкових гаванях", що роблять їх привабливими для іноземних інвесторів, відносяться наступні:\nПодаток на прибуток у "податкових гаванях" відсутній, чи не перевищує 1 - 2%, чи замінений щорічним збором, що у різних країнах знаходиться в межах 150 - 1000 доларів у рік і не залежить від розмірів доходу. Податки на вивіз доходів - дивіденди, банківський відсоток, платежі роялті - відсутні.\nУ "податкових гаванях" максимально спрощена процедура реєстрації: мінімальний розмір статутного капіталу звичайно не встановлюється; особистості власників фірм не підлягають розголошенню.\nУ "податкових гаванях" відсутні обмеження на вивіз валюти. Фірми можуть вільно відкривати депозити в будь-якій валюті в будь-яких закордонних банках, здійснювати й одержувати платежі в будь-якій валюті без яких-небудь обмежень.\nПроцедура керування фірмою також гранично спрощена. Іноді вона умовна - керування в цьому випадку здійснюється секретарською фірмою за дорученням власника. У деяких "податкових гаванях" анонімність власника забезпечується також можливістю випуску акцій на пред'явника.\nБільшість країн "податкової гавані" не вважає порушення податкового кодексу і митного законодавства карним злочином. Надання фірмами звіту по веденню чи обліку податкових декларацій тут не потрібно. Єдина форма звітності - щорічний фінансовий звіт.\nРізновидом податкової гавані є центр "офф - шор". Центри "офф - шор" - це невеликі держави і території, розташовані в основному на морських узбережжях і в місцях розвинутого міжнародного туризму і провідну політику залучення іноземних кредитних (стара назва - позичкових) капіталів, і на відміну від податкових гаваней, що надають податкові й інші пільги тільки для фінансово - кредитних операцій з іноземними резидентами в іноземній валюті.\nДо найбільш відомих центрів "офф - шор" відносяться Беліз, Панама, Ліберія, Кіпр, Мальта, Сінгапур, Гибралтар, Штат Делавэр у США й ін. Вести комерційну діяльність на території країни реєстрації офшорної компанії, як правило, заборонено.\nЦенти "офф - шор" принципово відрізняються від зон вільної торгівлі. Зони вільної торгівлі надають податкові та інші пільги всім підприємствам, що діють усередині зони, а центри "офф - шор" - тільки підприємствам (офшорним компаніям), що ведуть діяльність поза їхньою територією.\nЦентри "офф - шор" мають визначену спеціалізацію, в основу якої покладені різні типи юрисдикції.\nНа ринку одного профілю може конкурувати між собою кілька центрів "офф - шор". Наприклад, реєстрація офшорних судовласницьких компаній здійснюється в Ліберії, Панамі, на островах Кіпр, Мен і інших місцях.\nУ центрах "офф - шор" вимоги до обов'язкових резервів комерційних банків зм'якшені в порівнянні з іншими країнами, а в ряді центрів створення резервів банками взагалі не потрібно. Також відсутня пряма залежність вартості кредитних ресурсів з дисконтними ставками центральних банків країн.\nУ центрах "офф - шор" фінансово - кредитні установи (національні й іноземні) здійснюють операції з нерезидентами й в іноземній для даної країни валюті. Внутрішній ринок кредитних (позичкових) капіталів ізолюється від міжнародного (зовнішнього) шляхом відділення рахунків резидентів від рахунків нерезидентів, надаючи останнім податкові пільги, звільняючи їх від валютного контролю і т. п.\nЦентри "офф - шор" іноді називають офшорними зонами. Країни, що створили такі зони, здобувають цілий ряд соціально-економічних вигод. А саме: вони залучають іноземний капітал, одержують додаткове джерело податкових платежів, зборів і інших внесків, збільшують зайнятість місцевого населення і, насамперед адвокатів, бухгалтерів, секретарів, співробітників банків, засобів зв'язку, страхових компаній і ін.\nНегативною стороною створення центрів "офф - шор" є те, що ці центри можуть служити місцем відмивання "брудних грошей" і проведення різного роду фінансових афер.\nОфшорна компанія. Комерційні підприємства, створені в центрах "офф - шор", одержали назву "Офшорні компанії".\nТермін "офшорна компанія" не є юридичним терміном. Поняття офшорної компанії і її статус визначається спеціальним чи законом іншими аналогічними нормативними актами.\nОфшорна компанія - це компанія, що є стосовно країни реєстрації не резидентської і цілком звільненої від податків. Однак така компанія зобов'язана щорічно платити фіксоване мито за це звільнення.\nВ офшорних компаніях ведення бухгалтерського обліку і звітності зведено до мінімуму (Ірландія, Швейцарія). У деяких центрах вимоги вести бухгалтерський облік взагалі відсутнє (Антильськ і Нормандські острови, Ліберія, Ліхтенштейн, Панама). Офшорним компаніям надана повна воля в розпорядженні своїми коштами, як в інтересах їхніх учасників, так і у власних інтересах компанії. Вони можуть здійснювати будь-які фінансові і торгові операції по усьому світі. Великою перевагою діяльності офшорних компаній є:\nОфшорна компанія створюється з чітко визначеними цілями. Такими цілями можуть бути:\nздійснення спеціальних бізнес - функцій професійної орієнтації;\nпридбання і утримання нерухомості від імені офшорної компанії;\nзабезпечення конфіденційності створення офшорної компанії, тобто таємності імені власника, банківських рахунків і ін.;\nФорми реєстрації офшорних компаній (див. таблицю) визначаються наявністю у світі двох глобальних правових систем:\nФорми реєстрації офшорних компаній\nострівний, чи англо - саксонської;\nконтинентальної, чи франко - німецької\nОсновні принципи, покладені в основу класифікації форм ведення бізнесу і визначальні діяльність офшорної компанії, в острівній і континентальній юрисдикції багато в чому аналогічні.\nПринцип юридичної особи, що означає, що суб'єкт правовідносин існує незалежно від засновників. Власник офшорної компанії вступає в правовідносини не безпосередньо, а через контрольоване їм юридична особа, що несе відповідальність тільки в межах своїх активів;\nПринцип "обмеженої відповідальності", що означає, що всі організаційно - правові форми підприємництва підрозділяються на підприємства з повною відповідальністю і на підприємства з обмеженою відповідальністю власників. Можуть існувати і комбіновані форми підприємництва: товариство на вірі (командитне товариство), товариство з додатковою відповідальністю;\nПринцип "відкритості/закритості", що означає, що "закрита" компанія є приватною компанією, а "відкрита" компанія - це публічна компанія з відкритим продажем акцій.\nБільшість країн застосовують різні сполучення цих двох критеріїв: за основу береться критерій резидентності, що доповнюється системою обкладання доходів "у джерела".\nЯкщо іноземна компанія не збирається вести активну діяльність у даній країні, але буде одержувати в ній які-небудь доходи, то вона обкладається податком "у джерела", що повинний утримуватися при виплаті їй цього доходу.\nДжерело походження доходів перебуває за межами країни реєстрації, тобто на території країни реєстрації компанія не веде ніякої комерційної діяльності.\nМожливі три види офшорних компаній:\nНерезидентська (Non - Resident)\nНерезидентська компанія - це фірма, власником якої є нерезидент. Головний (центральний) офіс цієї компанії офіційно зареєстрований в іншій країні. Для такої компанії вводяться податкові пільги. Вона зобов'язана щорічно проводити аудиторську перевірку, за результатами якої сплачуються податки.\nКомпанія, звільнена від податків - це нерезидентська компанія, для якої введене пільгове оподатковування (чи цілком звільнене від сплати податків, чи платить невелику процентну ставку податку на прибуток) і яка зобов'язана щорічно проводити аудиторську перевірку.\nКомпанія міжнародного бізнесу - це, власне кажучи, і є офшорна компанія. Вона також є нерезидентської, цілком звільнена від податків, але зобов'язана щорічно виплачувати фіксоване мито.\nВеликі компанії з міжнародними активами організують свою власність шляхом створення офшорного холдингу. Основною функцією офшорного холдингу є ведення керування іноземними дочірніми підприємствами як проміжну ланку між ними й остаточним власником.\nТакий фінансовий центр може мінімізувати вплив різних податкових систем і політичних ризиків, накопичувати прибуток дочірніх підприємств; контролювати їхній стан, реінвестувати накопичені засоби. Така форма холдингу є оптимальною для інвестування за рубежем не прямо, а через власного посередника, у статутні капітали компаній, у нерухомість і т. п.\nОфшорні компанії часто займаються торговим реінвойсингом.\nРеінвойсинг - процес руху товарів від постачальника до покупця, у якому офшорна компанія використовується лише для оформлення контрактів і рахунків.\nГоловна (материнська) компанія укладає з офшорною компанією контракт на весь товар за єдиною ціною, а офшорна компанія бере контракт на партії цього товару з покупцями в різних країнах.\nГоловна компанія дістає фіксований прибуток, а на рахунку офшорної компанії залишається різниця, одержувана від окремих контрактів, що цілком виводиться з-під оподатковування.\nОфшорні компанії не тільки займаються торговим реінвойсингом. Вони володіють судновим флотом, створюють свої страхові філії для страхування власних ризиків (якщо мають можливість уключити страхові премії в собівартість чи продукції її перевезення), створюють лізингові офшорні компанії (якщо інвестовані ресурси офшорної компанії використовуються на придбання устаткування для головної компанії).\nІнші види ВЕЗ\nПоряд із ВЕЗ, орієнтованими на один вид діяльності, одержали поширення вільні економічні зони багатогалузевого призначення, чи комплексні зони. Практично вони мають характерні риси всіх інших зон. У цьому відношенні становить великий інтерес вільна зона "Манаус" у Бразилії.\nУ 1967 році в бразильської Амазонії на площі 3,6 млн. кв. км. був виділений "промисловий округ вільної зони "Манаус". Тут поступово складається унікальний господарський комплекс, що являє вражаючий приклад могутнього економічного підйому території практично з нульового стартового рівня розвитку.\nОсобливість вільної зони "Манаус" полягає в тому, що вона направляє на експорт тільки 3-5% виробничої продукції, а інша споживається в самій Бразилії. У цю зону вкладено більш 13 млрд. доларів інвестицій. У 30 галузях виробництва, що розвиваються тут, організовано 600 промислових підприємств із загальною чисельністю працюючих близько 80 тисяч чоловік.\nНаприкінці 70-80 р. у Китаї одержали розвиток спеціальні відкриті райони. Ще в 1978 р. на вищому партійному рівні там було прийняте рішення про створення ВЕЗ у 14 прибережних містах із загальною чисельністю населення більш 20 млн. чоловік. Фактично ці території містять у собі весь приморський пояс країни і значно поширюються всередину країни.\nВони формуються шляхом пільгового в порівнянні з загальним режимом господарської діяльності. У відкритих районах розміщаються експортоорієнтоване виробництво, технопарки, торгові підприємства. Власне кажучи вони є різновидом зон комплексного типу. Виробництво Китаю затратило великі засоби на облаштованість цих районів. У цілому з урахуванням недержавних засобів у кожен гектар зони вкладалося 15-17 млн. доларів. По офіційним даним, через економічно зони Китаю проходить 2/3 його зовнішнього обороту.\nУ 90-і роки активізуються процеси по формуванню міжнародних вільних економічних зон. Так, мається проект створення спеціальної економічної зони "Туманган" (Туманцзян). Ця вільна економічна зона повинна бути створена на стику границь Росії, Китаю і КНДР. Проект розрахований на 20 років, його вартість на першому етапі оцінюється в 90-110 млрд. доларів.\nВЕЗ "Туманган" припускає участь Японії, Південної Кореї, Монголії, Китаю, КНДР і Росії. У вільній економічній зоні буде побудований великий порт, численні промислові підприємства з використанням китайською і корейською робочою силою. Росія повинна буде поставляти на ці підприємства сировина для переробки. Підприємці, що організували виробництво у вільній економічній зоні, будуть користатися поруч пільг. Передбачається, що зони будуть мати гнучкі границі, до участі в спільному освоєнні можуть підключатися також і суміжні райони.\nВідпрацьовування ділових контактів не на міждержавному, а на регіональному рівні привела до появи так званих єврорегіонів, як форми організації зовнішньоекономічної взаємодії. Єврорегіон являє собою добровільне об'єднання прикордонних областей різних держав, насамперед у господарській сфері, з метою інтенсифікації зв'язків один з одним.\nВищі органи влади кожної країни, що здійснює свою діяльність у рамках єврорегіона, делегують даної області повноваження, що сприяють інтенсифікації прикордонних господарських і інших зв'язків. Активну роль у створенні єврорегіону грають Польща, Словаччина, Чехія, Угорщина, а також Україна і Бєларусь.


Соус марінара - піца (Pizza Marinara). Відеорецепт\nПіца соус марінара – відео ‹\nТермін «марінара» означає «морський», «моряцький”, не за складом, а за походженням.\nПіца марінара готується з використанням соусу «марінара» (Marinara) – помідори, часник, ароматні трави, оливкова олія, пармезан. Як доповнення до начинки піца марінара майже завжди містить чорні оливки.\nСоус марінара – класика італійської кухні, він використовується у величезній кількості італійських страв.\nПіца соус марінара готується не з морепродуктами, як думає переважна більшість людей, а з соусом «марінара».\nПіца з морським томатним соусом смачна як гаряча, так і на другий день. Якщо збираєтеся на риболовлю чи в похід – така піца буде просто ідеальна для дороги.\nПіца соус марінара\n8-10 шт Оливки чорні (за бажанням)i>\nСпосіб приготування піци марінара – відеорецепт\nПриготувати тісто. Тісто на піцу робиться за звичайним рецептом. Ми давно готуємо дріжджове тісто для піци за вельми простим рецептом і всім радимо. Особливість такого тіста в тому, що за вашим бажанням можна зробити тісто від тонкого як чіпса, до пишного.\nПомідори повинні бути тільки стиглими. Обшпарити їх, зняти шкірку і видалити насіння. Подрібнити м’якоть помідорів до стану пюре, посолити, додати 1 ч.л. цукру і 1 ст.л. оливкової олії.\nЯкщо в пюре зібралася рідина – злити її. Піца марінара повинна бути скоріше суха, ніж соковита. Намазати пюре підготовлене тісто, викладене на форму. Потім розкласти часник, нарізаний на тонкі часточки. Розкласти розрізані навпіл або цілі чорні маслини. Посипати сухим орегано.\nПосипати піцу тертим пармезаном.\nПоставити в розігріту до 200 градусів. Маринара випікається до 20 хвилин.\nГотова піца прикрашається тільки листочками зеленого базиліка.\nРозрізати піцу на 6-8 частин.\nПіца соус марінара подається гарячою. Втім холодна піца смачна завжди.\nПіца марінара – піца з томатним соусом\nПіца соус марінара – піца з томатним соусом


Леся Нікітюк публічно принизила свого чоловіка - Новини Українці\nПопулярна українська телеведуча Леся Нікітюк поділилася цікавим постом у соціальній мережі. Вона постала перед публікою в щоденному вигляді, прогулюючись по Києву.\n"Опитування!?! Як почуває себе чоловік поруч з дівчиною, яка заробляє більше? Фігово однозначно як зберегти такі відносини? Є в мене психологи і радники в підписках? My look of the day @mishki.fashion", - підписала фотографії українська телеведуча.\nБагатомільйонна публіка, підписана на сторінку популярної зірки, з особливим інтересом стежить за кожним постом совій улюблениці. Шанувальники не обділили увагою Лесю і залишили чимало коментарів під фотографіями ведучої.\n"Ніхто не знає, що його чекає завтра, сьогодні-ти, завтра-він. Нехай думає, чи достатньо він приділяє уваги і любити", "я б радив човіку який поруч задуматись більше глобально і шукати можливі варіанти для збільшення доходу!", "Головне не акцентувати на цьому увагу. Нехай МЧ заробляє менше, але він найдобріший, вірний, люблячий-це найголовніше.", "Питання, як жінка, яка заробляє більше змогла притягнути до себе чоловіка, який заробляє менше? а взагалі ні в якому разі не тикати його в це носом , витрачати своє тільки на себе. Нехай він взагалі не знає, скільки заробляє жінка", - залишають коментарі фоловери Лесі.\nНагадаємо, що чарівна Леся Нікітюк повідомила сумні новини.\nЯк раніше повідомляв портал "Українці", Леся Нікітюк захопила публіку шикарними формами.\nТакож портал "Українці" писав, що Леся Нікітюк показала своїх батьків.


Військові і техніка Росії повинні покинути Україну - Штайнмаєр - новости Украины, Політика - LIGA.net\nВійськові і техніка Росії повинні покинути Україну - Штайнмаєр\nГжегож Схетина і Франк-Вальтер Штайнмаєр (фото -ЕРА)\nНімеччина і Польща наполягають на виконанні сторонами конфлікту в Україні досягнутих в Мінську домовленостей, зокрема виведення військ і військової техніки Росії з України. Про це заявив міністр закордонних справ Німеччини Франк-Вальтер Штайнмайєр в Берліні після зустрічі зі своїм польським колегою Гжегожем Схетиною, повідомляє Укрінформ.\n"Ми дотримуємося єдиної позиції, що Мінські домовленості в даний час повинні лежати в основі (процесу врегулювання - ред.)", - сказав він.\nЗа словами Штайнмайера, сторони конфлікту на сході України повинні дотримуватися домовленостей про припинення вогню і буферної зоні. Крім того, додав міністр, на російсько-українському кордоні повинен бути встановлений ефективний контроль.\n"Тепер все залежить від того, як обидві сторони це будуть виконувати", - додав дипломат.\nКонфлікт в Донбасі був основною темою переговорів глав зовнішньополітичних відомств двох країн.\nНагадаємо, 5 вересня в Мінську за підсумками зустрічі тристоронньої контактної групи Україна-ОБСЄ-Росія був підписаний протокол про припинення вогню в Донбасі. 16 вересня Верховна Рада відповідно до угоди прийняла закони про особливий статус Донбасу та амністії бойовиків.


Мінагрополітики заперечує можливість винкнення дефіциту гречки й цукру - Новини\nУкраїна збільшила експорт м’яса на 60%\nМінагрополітики вказує на занижені квоти в Угоді про асоціацію\nМіністерство аграрної політики та продовольства заперечує, що можливий дефіцит гречки та цукру.\nПро це повідомляє "Delo.UA" з посиланням на прес-службу Мінагрополітики.\n"Пропозиція гречки в Україні складе 275 тис. тонн при внутрішній потребі не більше 220 тис. тонн, 2,2 млн тонн цукру також цілком вистачить для забезпечення потреб українців у 1,8 млн тонн", – йдеться в повідомленні.\nЗгідно з документом, на даний момент триває сезон цукроваріння, працює 15 цукрових заводів.\nУкраїна з початку 2013/2014 маркетингового року (МР, вересень 2013 – серпень 2014 р.) станом на 13 грудня виробила 1142000 тонн бурякового цукру, що на 43,2 % менше, ніж на аналогічну дату минулого маркетингового року.\nПід урожай цукрових буряків 2013 року Україна засіяла 306 тис. га площ проти 448 тис. га в 2012 році. Скорочення посівних площ пов'язано з перевиробництвом цукру і зниженням рентабельності цього бізнесу в 2011-2012 роках.\nКабінет міністрів підвищив мінімальні ціни на цукор до 4722,68 грн за тонну (без ПДВ) на 2014 / 2015 маркетинговий рік (МР , вересень-серпень), що на 1 % вище мінімальної ціни на поточний МР .\nГОЛОВНЕ на 18 січня 2021, 5:19