Олена Пчілка - найкраще для дітей (пошукова робота) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nОлена Пчілка — найкраще для дітей (пошукова робота)\tadmin\nЛітература українська, література України\tПОШУКОВА РОБОТА\nОлена Пчилка — найкраще для дїтей\nОлена Пчілка (Ольга Петрівна Косач — Драгоманова, 1849 — 1930) посідає\nзначне місце у розвитку української культури кінця XIX — початку ХХст..\nАле і та роль її — автора багатьох прозових, поетичних і драматичних\nтворів, критика, публіциста, перекладача, фольклориста та етнографа\nредактора й видавця, громадського діяча — стало відомим широкому\nзагалові лише недавно. Впродовж майже семи десятиліть можновладці\nнамагалися стерти той слід, який залишала ця видатна жінка вбити\nпам’ять про неї. Бо не могли їй вибачити той безкомпромізм, який виявила\nв усьому, що стосувалося України (а це і протести національних утисків і\nрусифікації, і послідовне обґрунтування спроможності української\nкультури посісти гідне місце в світовій культурі, і пропагування\nукраїнської історії, що будила в нащадків національну свідомість).\nДеякі літературознавці під тиском тоталітарно-бюрократичної системи. А\nподекуди й з кон’юктурних прагнень, намагалися принизити Олену Пчілку.\nЗводили на неї різноманітні наклепи. Її звинуватили у крайньому\nнаціоналізмі, повісили ярлик буржуазно-ліберальної письменниці. З болем\nпро це писала І. Борисова у 1963 році: «В Україні тепер під окупацією її\nпостаті майже не згадують. Спогадів, що давали б її правдивий духовний\nобраз, не дозволять подати до друку. Коли вже не можна замовчати зовсім,\nщо Олена Пчілка жила в світі (наприклад, у біографії Лесі Українки), то\nподається її ім’я завжди з словами «буржуазна націоналістка» /30, с.\nУ результаті цих сумнозвісних заходів протягом довгих сорока літ (від\n1923 до 1971-го) у нас не було видано жодної збірочки творів\n(оригінальних і перекладних), статей, рецензій, заміток, епістоляріїв,\nщо зберігаються у фонді письменниці, який міститься в Інституті\nлітератури їм.. Т. Г. Шевченка АН України, чекають на публікацію.\nПодібна ситуація і з критичними розвідками творчості Олени Пчілки. Немає\nжодної монографії, яка б охоплювала усі аспекти багатогранної творчості\nписьменниці. Визначною подією у літературному житті стало видання у 1999\nроці наукового збірника «Олена Пчілка і Волинь», до якого увійшли\nматеріали науково-практичної конференції, що відбулася у Луцьку 29 — 30\nчервня 1999 року. Тридцять авторів-науковців, краєзнавців, працівників\nмузеїв подали свої дослідження, що явили собою розділи збірника: «Олена\nПчілка: Життя і творчість» та «Родина Косачів: Джерела і публікації».\nЗміст збірника виявився багатий на документальні свідчення, невідомі або\nмало відомі не тільки читацькому загалу, а й науковцям . На жаль, це\nнаукове видання вийшло дуже малим тиражем (усього 250 прим. ) і тому,\nзвичайно, є недоступним для переважної більшості тих, хто цікавиться\nтворчістю Олени Пчілки.\nСеред нечисленних критичних статей, присвячених Олені Пчілці та\nнадрукованих переважно в періодичних виданнях, можна виділити декілька\nнайбільш вдалих. Так, стаття Ольги Камінчук „Олена Пчілка: аспекти\nтворчої діяльності»  дає досить повну інформацію про плідну\nдіяльність Олени Пчілки в галузі української літератури, етнографії,\nдраматургії, видавництва тощо. Дослідниця, наскільки це можливо в межах\nоднієї статті, аналізує літературну спадщину Олени Пчілки, зокрема подає\nв хронологічному порядку перелік прозових творів письменниці. О.\nКамінчук звертає увагу на те, що більшу частину прозового доробку Олени\nПчілки складають малі літературні форми, бо саме вони найбільше\nвідповідали типу її художнього мислення. Розглядаючи поетичні твори\nОлени Пчілки, дослідниця розмірковує про їхню психологічно-особистісну\nорієнтацію, вказує на природу та її емоційне сприйняття як важливий\nструктурний елемент лірики поетеси. Аналізуючи драматичні твори\nписьменниці, авторка статті акцентує увагу на таких рисах, як\nдинамічність сюжету, яскрава окресленість, колоритність персонажів, жива\nрозмовна мова, » відсутність довгих монологів.\nДо своєї ґрунтовної статті „Олена Пчілка: барви особистості і феномен\nдуху»  Г.Аврахов підібрав такий епіграф з Шевченка: „Благословенная в\nженах, святая праведная мати…». У цій роботі дослідник подає оглядовий\nаналіз літературної творчісті Олени Пчілки, зосереджуючи більшу увагу на\nїї ролі у розвитку української національної культури. В цьому аспекті\nавтор статті розглядає особливості виховання у родині Косачів і\nпедагогічний талант, за допомогою якого Олена Пчілка виростила своїх\nдітей справжніми патріотами своєї держави і який намагалася використати\nу вихованні всього підростаючого покоління маленьких українців. Крім\nтого, Г.Аврахов подає цікаві дані про розправу над творчим спадком та\nсамим ім’ям Олени Пчілки у радянські часи.\nСеред критичних розвідок, присвячених творчості Олени Пчілки як дитячої\nписьменниці, слід назвати статтю О.М.Таланчук та Л.Ф.Дунаєвської „Олена\nПчілка і дитяча література» . У цій роботі автори проаналізували\nдекілька віршів Олени Пчілки для дітей, наголошуючи на їх виховному\nзмісті. Також у статті наведені приклади використання письменницею у\nсвоїх творах для дітей багатого фольклорного матеріалу. Зокрема,\nаналізується обробка Оленою Пчілкою таких народних казок, як „Казка про\nКозу-дерезу» та „Коржик». Стаття також порушує питання участі Олени\nПчілки у діяльності товариства „Просвіта», сподівань, які покладала\nписьменниця на цю організацію в аспекті виховання молодого покоління в\nУ статті „Олена Пчілка та українські діти»  Л.Новаківська стверджує,\nщо найбільше педагогічний талант Олени Пчілки виявився у редагуванні нею\nдитячого журналу „Молода Україна». У статті розповідається про тематику\nчасопису, про різножанровість творів, що друкувалися в ньому, про те, як\nретельно Олена Пчілка добирала авторів журналу. Авторка статті також\nподає відомості про рубрики журналу, про багатство зібраного в ньому\nфольклорного матеріалу для дитячого читання.\nСлід зазначити, що, якщо взагалі про літературну творчість Олени Пчілки\nта про її внесок у скарбницю української культури вже написано низку\nкритичних розвідок, то праця її на ниві дитячої літератури майже не\nдосліджена. Хоча її роздуми про національне виховання, методи якого нині\nмодно шукати у досвіді інших націй, були б надзвичайно актуальні, адже\nпісля довгих років шовіністичної русифікаторської політики ми зустрілися\nз проблемою, подібною до тої, яку намагалася розв’язати у свій час\nНепересічна постать Олени Пчілки потрібна нам особливо сьогодні, коли у\nборотьбі за національне самоутвердження ми знову і знову надихаємося\nневгасимим світочем національної ідеї, що її виплекали минулі покоління.\nЯк громадський і політичний діяч вона поклала міцні основи для\nвідродження своєї нації. Особливу роль вона покладала саме на молоде\nпокоління, і тому величезне значення надавала вихованню дітей в\nнаціональному дусі, «щоб не виростали вони перевертнями, щоб звикали\nвони шанувать своє рідне» [34, с. 140].\nСаме тому метою цієї роботи стало дослідження творчості Олени Пчілки для\nдітей, виявлення її специфічних особливостей, Адже різноманітна за\nтематикою і жанрами творчість Олени Пчілки для дітей і тепер не втратила\nсвого педагогічного, культурного, естетичного значення і тому може\nактивно використовуватись у справі виховання підростаючого покоління.\nУ процесі досягнення поставленої мети заплановано розв’язати такі\n1.\tЗ’ясувати місце творчої спадщини Олени. Пчілки в контексті розвитку\nукраїнської літератури кінця XIX — початку XX ст.\nВиокреслити особливості розвитку дитячої літератури к. ХГХ — поч. XX ст.\nРозкрити жанрово-стильову своєрідність творів О.Пчілки для дітей.\nМетодами дослідження літературних явищ обрано: художньо-порівняльний,\nРОЗДІЛ І. Творча спадщина ОЛчілки в контексті розвитку української\nкультури к. XIX — поч. XX ст.\nПочинаючи розглядати напрочуд різнобічний та багатий творчий доробок\nОлени Пчілки, насамперед звернімо увагу на той творчий псевдонім, який\nобрала для себе письменниця. Цей псевдонім — назва маленької\nкомахи-трудівниці чи не найбільше вбирає в себе суть діяльності Ольги\nПетрівни. За висловом В.Скуратівського, „вона, як і крилата\nтрудолюбниця, невтомно впродовж всього життя горопашно заповнювала\nщільники нашої культури цілющим нектаром» [20, с. 4].\nВнесок Олени Пчілки у скарбницю української культури справді величезний.\nАдже не було (чи майже не було) такої сфери української гуманітарної\nнауки та культури, до чого б не доклала своїх старань ця дивовижна\nжінка. Вона виявила себе талановитою поетесою, прозаїком, драматургом,\nпубліцистом, видавцем, науковцем, етнографом, її дочка Ольга\nКосач-Кривйнюк писала про неї; ,Де занадто велика фігура, занадто\nскладна, занадто значна її роля і місце в … українському житті, і не з\nмоєю кебетою писати про неї в цілому об’ємі її значення для української\nкультури. Скажу лише, що розумніших за неї людей я знала мало, а може, й\nзовсім не знала» [8, с. 50].\nСвою творчу діяльність Олена Пчілка розпочала перекладами. Першою\nлітературною спробою Олени Пчілки був переклад казок Андерсена за\nпорадою М.Старицького. У 1880 р. опубліковані її „Переклади з Гоголя:\nЗаписки причинного. Весняна ніч», 1882 — книжка „Українським дітям», до\nякої вона переклала поетичні твори О.Пушкіна („Анчар»), МЛермонтова\n(„Три пальми», „Гілка Палестини», „Мцирі») та польського поета Сирокомлі\n(„Співець»). Перекладацькій справі письменниця приділяла велику увагу\nпротягом усього життя. Олена Пчілка перекладала твори Кольцова, Пушкіна,\nЛєрмонтова, Гоголя, Тургенєва, Фета, Надсона, Єсеніна, Овідвя, Сапфо,\nСвіфта, Міцкевича, Словацького, Гюго, Шіллера, Гете, Гейне, Діккенса,\nУайльда, Андерсена, Брет-Гарта, Мопассана та ін. Метою популяризації\nрідного слова вона переклала російською мовою також власні оповідання і\nпоезії із збірки „Думки-мережанки».\nПереклади Олени ЇІчілки „несуть ідейно-смислове навантаження, збагачують\nсловник української мови, зберігають стиль і манеру письма оригіналу, є\nдовершеними літературними зразками» [11, с. 83]. Вважаючи перекладання\nзасобом збагачення та розвитку рідної мови, Ольга Петрівна у передмові\nдо власних перекладів з Гоголя писала: „Трудно зважить, що більше\nрозвиває мову, чи переклади, чи первотвори? Либонь, треба сказати так:\nті й другі однаково» [11, с. 83].\nПропагування рідної мови Олена Пчілка вважала надзвичайно важливим своїм\nзавданням. Одним із доказів піклування письменниці про повноцінне\nфункціонування та розвиток української мови може бути її перебування у\nскладі делегації до прем’єр-міністра Вітте у справі скасування заборон\nна українську мову. У 80-х роках XIX ст. Олена Пчілка разом з\nМ.Старицьким, М.Комаровим та іншими діячами культури працювала над\nукладанням українсько-російського та російсько-українського словників. В\nодній із наукових статей Ольги Петрівни читаємо такі рядки: „Багато\nперешкод, що маємо яко наслідок нашого давнього рабства під тягарем\nобскурантизму або й хоч культури, та деспотичної, що вгашала нашого\nнаціонального духа, не давала нам розвивати як слід нашу багату, могутню\nмову» [8, с. 51]. На превеликий жаль, цей вислів актуальний і сьогодні.\nАналізуючи творчість Олени Пчілки, не можна не загострити увагу на тих\nсуспільно-політичних умовах, у яких довелося жити і працювати\nписьменниці, а також на її власних поглядах на події, що відбувалися. На\nкінець ХЕХ — поч. XX ст. припадає розквіт українського відродження, коли\nстало легше після всяких цензурних утисків пробитися українському слову.\nСаме в цей час національна ідея стала панівною в Європі. Ісайя Берлін\nписав з цього приводу: „той рух має своїх прихильників і ворогів …\nнадихались ним люди чину та митці, інтелектуальні еліти ч юрба… І все\nж не буде\nперебільшенням стверджувати, що в сучасному світі це один з\nнайвпливовіших, а подекуди на земній кулі — наймогутніший із земних\nрухів, і що частина з тих, хто не спромігся передбачити його еволюцію,\nпоплатилися за це волею, ба життям. Мова про націоналізм» [8, с. 51]^\nОлена Пчілка ширше трактувала національну ідею, ніж І.Нечуй-Левицький,\nМарко Вовчок, БГрінченко, С.Васильченкоі Вона бачила не тільки класове\nрозшарування суспільства, в якому пани визискують народ. Вона вказувала\nна те, що ці пани заперечують також будь-які прояви народності, тобто\nукраїнства, що для того, щоб бути інтелігентом, вважається необхідним\nвідірватися не тільки від народних низів, але й зректися своєї нації.\nДля української передової інтелігенції того часу ідеалами були ідеали\nросійської ліберальної чи соціалістичної інтелігенції. Вони щиро вірили,\nщо звільнена Росія дасть свободу й Україні. На відміну від них Олена\nПчілка добре розуміла, що ця течія загальноросійської демократії приведе\nУкраїну до загибелі. Ці погляди письменниці не зустріли розуміння з боку\nтих, хто її оточував, її вважали вузькою націоналісткою. Але сьогодні, з\nогляду на історичні події минулого століття, сміливість та одержимість\nвеликою ідеєю цієї сміливої жінки стає для нас зрозумілою і викликає\nзахоплення й повагу.\nПогляди Олени Пчілки знайшли відображення у й’ творчості, зокрема у\nпрозі. Найчастіше письменниця звертається до жанру оповідання; також\nнаписала дві повісті „Світло добра і любові» (1886 — 1888; не закінчена)\nі „Товаришки» (1887), але визначила їх як оповідання. Малі літературні\nформи більше відповідали типу художнього мислення.Олени Пчілки завдяки\nсвоїм локальним сюжетам, чіткій композиції, значним можливостям для\nреалізації ліричного бачення світу.\nПерші прозові твори письменниці біли надруковані на початку 80-х років\nXIX ст. у львівському журналі „Зоря». Це були оповідання „Шгмаліон»\n(1884), „Забавний вечір» (1885), „Чад» (1886).\nВ оповіданнях „Пігмаліон» і „Чад» письменниця порушує тему фальшивого\nнародолюбства. Як дрібний чиновник Сергій з першого оповідання, так і\nліберальні паничі з другого, є служителями української культури лише на\nсловах, та в ході подій твору виявляються зовсім байдужими до\nнаціональної справи і ставляться до неї лише як до модної забави.\nТема української інтелігенції є домінуючою у прозових творах Олени\nПчілки. Це було достатньо новим явищем в українській літературі, на чому\nакцентує увагу й Іван Франко у листі до письменниці від 4 січня 1886\nроку: „Ви перші і досі одинокі виводите в українській мові правдиву живу\nконверзацію освічених людей. Досі ми її ніде не бачили: ні у Нечуя, ні у\nМирного, ні у Кониського. Всі вони дуже гарно вміють підхопити розмову\nселянську, але розмови освіченого товариства — годі… Ви першії, як\nкажу, поки що одні тільки можете нам дати широкий роман на тлі\nсоціально-політичних змагань і борб тої зароджуючоїся української\nінтелігенції, котрої такі живі зразки видно і в „Світлі», і в „Чаді» [8,\nНезакінчена повість „Світло добра і любові», на яку вказує І.Франко,\nохоплює широкий спектр світоглядно-етичних і суспільно-політичних питань\n— пріоритети особистості і суспільства, пошуки інтелігенцією своєї ролі\nв суспільному розвитку, взаємини інтелігенції і народу, розвиток\nнаціональної культури, еволюційний і революційний шляхи соціальних\nУ повісті „Товаришки» провідною є тема емансипації жінки, її додатково\nпоглиблено осмисленням ролі інтелігенції в суспільному житті. У\nжиттєвому виборі двох паралельно зображуваних героїнь утверджується\nрівноправність жінки в освіті, науці й трудовій діяльності,\nрозкриваються дві різні позиції у взаєминах інтелігенції та народу. Тему\nцієї повісті визначила сама Олена Пчілка в післямові до твору. В ньому\nзображена „пора першого пробудження нашого жіноцтва в 60-х роках,\nпершого поривання його до раціональної освіти й життя» [29, с. 19].\nДля художньої структури повістей Олени Пчілки характерна\nсуб’єктивована розповідь від третьої особи з авторськими коментарями,\nоцінками, ретроспективні відступи в описі передісторії життя головних\nперсонажів. Важливу виражальну роль відіграють діалоги, дискусії, в яких\nвиявляється світогляд персонажів. Письменниця приділяє увагу\nпсихологічній мотивації вчинків — через відтворення роздумів персонажа у\nформі прямої мови. Охоче вдається до внутрішнього монологу.\tОповідання Олени Пчілки сконцентровані на світоглядно-етичних питаннях\nдобра і Зла, милосердя, цінності людського життя (Соловйовий спів»,\n„Забавний вечір», „Рятуйте!»), проблемах стосунків у сім’ї („Пігмаліон»,\n„Маскарад», „Біла кицька»), на проблемах школи і освіти („Півтора\nоселедця», „Золота писанка»), інтелігенції та народу („Чад», „За\nправдою»). Цим творам притаманне побутово-ситуативне розкриття типових\nсуспільних явищ (,,Атришоки», „За двором», „Пожди, бабо, нових правів»,\n„Збентежена зечеря»). Переважає суб’єктивований тип розповіді від\nтретьої особи, насичений авторськими оцінками і коментарями. Часто\nвикористовується прийом звертання до читача.\nЗагалом оповідання Олени Пчілки тяжіють до нарисового типу з розлогим\nописом подій. Творам нерідко шкодить уповільнений розвиток сюжету,\nпереобтяженість другорядними подіями („Пігмаліон», „Маскарад», „За\nправдою», „Золота писанка»). Новелістичні оповідання „Соловйовий спів»,\n„Біла кицька», які виявляють особливості прози рубежу століть —\nзображення події, опосередковане суб’єктивно-емоційним сприйняттям,\nмайстерність психологічної деталі, • належать до художніх здобутків\nписьменниці. У цих творах по-новому осмислено архаїчну форму оповіді від\nпершої особи, помітною є поглиблена психологічність [15, с. 17].\nПоетична спадщина є значною у творчому доробку письменниці. За\nГ.Авраховим, „не будучи аж надто великим поетичним талантом, Олена\nПчілка під щасливу мить творчої наснаги сягала заповітних висот вічного\nмистецького» [1, с. 142].\tПоетичні твори Олени Пчілки публікуються з 1883 р.: у ж. „Зоря»\nнадруковані вірші „Сердечні турботи» і „На любій розмові»; до альманаху\n„Рада» (т.1) включені вірші „Волинські спогади» і „Гульча», до другого\nтому (1884) — поема „Козачка Олена». 1886 року вийшла збірка поезій\n„Думки-мережанки». Пізніше поетичні твори Олени Пчілки друкувалися в\nальманахові „Перший вінок», журналах „Зоря» і ,,Рідний край». У другій\nполовині 80-х років письменниця працює над поемою „Орлове ^гніздо».\nЗначна частина поетичного доробку Олени Пчілки ще не опублікована і\nзберігається в архіві письменниці.\nЛірика Олени Пчілки відзначається психологічно-особистісною орієнтацією\nз акцентом на морально-етичних аспектах. Домінують медитативні жанри, в\nяких органічно розкривається внутрішній світ особистості. Основні жанри\nлірики Олени Пчілки — вірші-роздуми, ліричні медитації, послання,\nелегії, пісенні поезії, вірші-оповідання.\nПоказовим для особистісно орієнтованої лірики Олени Пчілки є звернення\nдо громадянсько-патріотичної проблематики у жанрі ліричної медитації,\nглибоке проникнення в душевний стан людини.\nДля лірики Олени Пчілки характерне звертання до проблем мистецтва в\nгромадянсько-патріотичній штерпретації: утвердження активної\nгромадянської позиції творчої особистості (лірична медитація „Минула\nмолодість!.. Мов пісня прошуміла!..»), культуротворчої ролі мистецтва\n(поминальний вірш „Миколі Лисенкові», вірш-роздум „Слово»).\nЛіричний талант поетеси найповніше розкривається у настроєвій\nвиразності ритмічно-композиційній і образній майстерності елегій\n(„Прощання», „Осіннє листя»), пісенних поезій („Та вже не ти!»,\n^октюрно»). Елегійність, пісенні прийоми поширені у всій медитативній\nліриці Олени Пчілки. Наспівність лірики Олени Пчілки виявляється і в\nритмомелодиці — широке використання інтонаційно гнучких і мелодійних\nхореїчних форм, звукове багатство рими, динамічна строфіка з комбінацією\nрізноскладових рядків.\tСеред ліро-епічних жанрів поезії Олени Пчілки представлені байка,\nлегенда, вірш-алегорія, поема.\nЖанр байки розроблявся письменницею здебільшого в ранній період\nтворчості. У легендах Олена Пчілка охоче використовує античні та\nбіблійні сюжети, мотиви, образи („Пророк», „Найперші діаманти»).\nУ поемах ,Дозачка Олена» і „Орлове гніздо» постають події історичного\nминулого України. В поемі „Козачка Олена» першорядною є ідея соціальної\nактивності жінки. Твір становить спробу художньої реалізації жіночого\nобразу-характеру, основним ціннісним орієнтиром якого є обов’язок у\nнайширшому його розумінні. У поемі „Орлове гніздо» широко розгорнуто\nподії політичного життя України другої половини XVII ст. У центрі твору\n— державна діяльність гетьмана правобережної України Петра Дорошенка,\nйого прагнення здобути політичну незалежність України. [15, с. 14 -16].\nЗначний внесок Олени Пчілки і в розвиток української драматургії.\nІнтерес письменниці до. цього виду мистецтва у значній мірі зумовили\nкультурно-громадські та дружні зв’язки із засновниками українського\nпрофесійного театру М.Старицьким та М.Кропивницьким.\nДраматичні твори Олени Пчілки були народжені бажанням поповнити\nнебагатий на той час репертуар українських театральних труп, розширити\nтематичне коло української драматургії, обмежене сільською тематикою.\nВперше на сцені представники освіченої частини українського суспільства,\nзаговорили українською мовою. Здебільшого героями п’єс Олени Пчілки були\nпредставники української інтелігенції.. Треба зазначити, що це\nвідбувалося тоді, коли,» за ІФранком, „цензура не допускала на\nукраїнську сцену драм, узятих із життя інтелігенції, на тій підставі, що\nукраїнської інтелігенції нема й не сміє бути» [8, с. 51].\nПеру письменниці належать такі драматичні твори, як водевіль „Сужена —\nне огужена!» (1881), комедія „Світова річ» (І884), драма „Злочинниця»\n(1888), драма „Отрута» (не опублікована).\nВже у 1914 — 1920 рр. вона написала ряд п’єс для дитячого театру.\nЗа висловом дослідниці творчості Олени Пчілки Любові Дрофань, у своїх\nдраматичних творах письменниця „показує не тільки внутрішній\nпсихологічний конфлікт окремої особистості, а й еволюціонує у своєму\nписьмі до соціально-філософських узагальнень.» Так, „у драмі „Отрута»\n… зображене середовище міщан, у якому навіть невинна душа зрештою\nперетворюється на лицеміра… Отрута національної деградації, а відтак і\nособистісної, вплинула на середовище освічених людей. Письменниця\nфілософськи осмислює причини відкинення приналежності до своєї нації»\n[8, с. 53]. Як бачимо, і тут, в драматургії, як і в поетичних та\nпрозових творах, на перший план висувається національна ідея.\nПісля революції 1917 р. Олена Пчілка багато працює як дитяча\nписьменниця. 1918 р. вийшли друком п’єси „Весняний ранок Тарасовий» і\n„Казка Зеленого Гаю», у 1919 р. написана дитяча опера „Дві чарівниці» та\nзбірка оповідань та віршів для дітей ,,Книжка-Різдвянка». Більшість\nдитячих п’єс Олени Пчілки, створених у 1917 — 1920 рр., було\nінсценізовано в аматорських гуртках Гадяча і Могелів-Подільського, але\nвони не друкувались.\nКрім розглянутої багатої літературної діяльності, Олена Пчілка значну\nувагу приділила діяльності етнографічній та фольклористичній. До її\nтворчої скарбниці увійшли такі праці: «Украинский народний орнамент.\nВьішивки, ткани, писанки» (1876), «Отживающая или начальная форма\n«вертепной драмьі» (1883), «Украинские колядки (текст волннский)»\n(1903), „Про легенди і пісні» (1926), „Українські узори» (1927) та ін.\nПраця «Украинский народний орнамент» принесла Ользі Петрівні славу\nпершого в Україні знавця даного виду мистецтва. І.Франко високо оцінив\nцю дослідницьку роботу і навіть звертався до Олени Пчілки з проханням\nнаписати статтю про українські народні вишивки: „Для сього, здаєсь,\nкомпетентнішого робітника над вас не знайду» [11, с. 83].\nСлід зазначити, що цю роботу Ольга Петрівна не покидала все життя, її\nзбірка „Українські узори» витримала п’ять видань. Збірник містив зразки\n,3ипшвання, мережаних тканок і писанок». До видання, що складалося з ЗО\nвеликих таблиць дослідниця додала об’ємну наукову передмову з поясненням\nнаукової вартості свого систематично укладеного збірника зразків\nнародного українського мистецтва.\nЧисленні фольклорні записи Олени Пчілки містять пісні, казки, загадки,\nприслів’я та приказки. Крім того, лексичний матеріал, зібраний нею в\nосновному на Волині, друкувався у різноманітних словниках, а\nсловесно-етнографічні матеріали (пісні з мелодіями, народні перекази\nтощо) вміщувались у збірниках М.Лисенка, В.Антоновича, М.Драгоманова,\nКомарова та в часописі „Киевская старина» (,3ертеп», ,,Національні типи\nв українській народній словесності»).\nПлідною була діяльність Олени Пчілки і в галузі видавництва і\nжурналістики. Наприкінці 70-х — на початку 80-х років XIX ст. у луцьку\nвона організувала видавництво „Невеличкий гурток волинський», в 1880 р.\nупорядкувала й видала „Співомовки» Руданського. З 1881 брала участь у\nвиданні літературного альманаху „Рада» (два випуски — 1883 і 1884).\nРазом з Н.Кобринською Ольга Петрівна видала 1887 р. у Львові жіночий\nлітературний альманах „Перший вінок».\nЗ 1890-х років Олена Пчілка веде активну роботу як керівник\nлітературного відділу „Київського літературно-артистичного товариства»\n-організовує літературні вечори і концерти, присвячені пам’яті\nукраїнських письменників. У 1908 — 1914 рр. була редакторам і видавцем\nжурналу „Рідний край» і, як додаток до нього, видавала журнал для дітей\nПереїхавши до Гадяча після смерті Лесі Українки, Олена Пчілка редагувала\n«Газету Гадяцького земства» (1917 — 1919). У 20-і роки Олена Пчілка жила\nв Києві, де працювала в літературно-історичній та етнографічній\nкомісіях Всеукраїнської академії наук; у 1927 р. Була обрана\nчленом-кореспондентом АН УРСР.\nТаким чином, літературна творчість Олени Пчілки відобразила ряд\nвизначальних тенденцій розвитку українського письменництва -другої\nполовини XIX — початку XX ст.: майстерність психологічних деталей у\nпрозі, психологічно-особистісну орієнтацію лірики, звернення до життя\nінтелігенції як у прозових, так і у драматичних творах. Крім того, Олена\nПчілка залишила значний етнографічний та фольклористичний спадок,\nзробила значний внесок у розвиток видавничої справи та публіцистики.\nРОЗДІЛ ІІ. Особливості розвитку української дитячої літератури к. XIX\n-поч. XX ст.\nДля з’ясування специфіки творів для дітей Олени Пчілки вважаємо за\nнеобхідне подати короткий огляд творчості інших літераторів, що\nна ниві дитячої літератури у період кінця XIX — початку XX ст., а\nнасамперед умов, в яких їм доводилося писати.\tБоротьба за рідну культуру і школу в другій половині XIX ст., будучи\nскладовою частиною суспільної боротьби, почала набирати гострих форм.\nРосійський царизм неухильно провадив політику великодержавного\nшовінізму. Царський міністр Валуєв Твердив, що „ніякої української мови\nне було, нема і бути не може». Положення про початкові народні училища\n1864 і 1874 рр. забороняли викладання в школах будь-якими іншими мовами,\nкрім російської. Циркуляри царських інстанцій 1863 і 1876 рр.,\nспрямовані проти української мови, забороняли також друкування нею\nлітератури для дітей. Але в народі жила потреба національного\nсамопорятунку. У другій половині XIX ст. з ініціативи і за кошти\nтрудящих виникають школи грамоти, де поряд з творами прогресивних\nросійських письменників учні знайомляться з поезією Т.Шевченка й\nІКотляревського, прозою Г.Квітки-Основ’яненка. У школах в Україні з маси\nросійських підручників виділялися багатим змістом, прогресивними ідеями,\nпередовою методикою «Родное слово» і «Детский мир» К.Ушинського. Низку\nоповідань видатного педагога, що народився і виріс на українській землі,\nбуло присвячено українській тематиці. Виникають і українські школи, які\nдіяли в Київській, Полтавській, Подільській губерніях. Проте влада\nзакривала їх. У 60-70-і рр. з’являється ціла бібліотечка української\nнавчально-художньої літератури: „Букварь южнорусскій» Т.Шевченка,\n„Граматика задля українського люду» Ященка, „Українська абетка»\nМТатцука, „Граматика» П.Куліша, „Українська граматика» Деркача, „Домашня\nнаука» КШейковського, двотомний „Букварь южнорусский» В.Добровольськогб.\nФакти свідчать, що Шевченків буквар\nвикористовувався не лише в недільних школах, а й у звичайних, де він\nмав більший успіх, аніж буквар, виданий Синодом.\nМарко Вовчок виступає як основоположник української\nреволюційно-демократичної прози для дітей та юнацтва, автор таких творів\nрізних жанрів, як „Народні оповідання», „Рассказн из народного русского\nбнта», „Кармелкж», „Невільничка», „Ведмідь», „Чортова пригода», „Дев’ять\nбратів і десята сестриця Галя» тощо. Українська дитяча література цього\nчасу значно розширила свої тематичні та жанрові обрії. Так, П.Куліш\nпоповнює її поезіями, поемами, байками, оповіданнями та повістями на\nісторичну та сучасну теми (,Дїяньчина пісня», „Чарований ключ»,\n„Настуся», ,ДЦиглик», „Орися» тощо). На основі народного гумору і сатири\nС.Руданський створює співомовки, героями яких нерідко виступають діти. У\nтой же час ЛГлібов стає класиком української байки, автором талановитих\nліричних віршів та поетичних загадок й відгадок для дітей. Як дитячий\nписьменник вельми багатогранний Ю.Федькович (поезії „До школи»,\n„Учіться», байки „Кінь», „Горда качка», „Медвідь у пасіці», казки\n„Чортівська бочка», „Від чого море солоне»).\nПроте справі розвитку української дитячої літератури всіляко\nперешкоджала шовіністична політика царизму. Багато прогресивних\nписьменників зазнавали політичного переслідування . їхні твори для\nмолоді нівечилися цензурою або зовсім заборонялися. Внаслідок такої\nполітики водилися нанівець й українські періодичні видання. Якщо у Росії\nз 1850 по 1900 рік виходив 61 дитячий журнал, то відповідно в Україні\nрідною мовою видавалося всього кілька журналів та альманахів: „Наша\nхата», „Веселка», „Приятель дітей», „Бібліотека для молодіжі», „Молода\nУкраїна», „Дзвінок» (та й то більшість із них — на Західній Україні)\n[38, с. 80].\nНезважаючи на важкі соціально-політичні умови, які склались тоді для\nукраїнської творчої інтелігенції, у 70 — 90-х роках з’являється ціла\nкогорта передових національних майстрів художнього слова, які визначили\nновий етап у розвитку дитячої літератури. Так, І.Франко здійснив значні\nвідкриття в галузі літератури для дітей. Йому належать цікаві роздуми\nпро дитячу літературу й читання (,Денщина-мати», „Байка про байку»). Він\nнадавав великого значення вихованню молоді» її громадській активності,\nвисоким моральним, естетичним і гуманістичним рисам, адже „це справа\nцілої нашої будучими» [38, с. 80]\nУ цей період майже всі провідні українські письменники пишуть твори для\nдітей різного віку. Зокрема, І.Нечуй-Левицький створює класичний образ\nсильної й мужньої молодої особи, протестанта Миколи Джері в однойменній\nповісті та образи неспокійних, допитливих і кмітливих дітей в\nоповіданнях „Вітрогон», „Невинна», „Попались». Він же порушує\nморально-етичні проблеми у казках „Вдячний лев», „Мавка-злодюжка». Одним\nз перших в нашій літературі Панас Мирний зосереджує головну увагу на\nпсихології та внутрішньому світі дітей („Морозенко», „День на\nпастівнику», „Товариші» та ін.).\nІ.Манжура ввів у дитячу літературу образи наймитів і заробітчан\n(„Бурлака», „З заробітків») та збагатив її творами з фольклорними\nмотивами різних жанрів („Зайка та Жаба», „Іван Голик»,\n„Трьомсин-Богатир», „Казка про хитрого Лисовина»), ПТрабовський дав\nвагомі для дитячого читання зразки громадянської й пейзажної лірики\n(„Надія», „Швачка», „Не раз ми ходили в дорогу», „Сироти», „До школи»,\n„Я не співець чудовної природи»). Вражає поетичністю і життєвою\nдостовірністю цикл віршів Я.Щоголева про козаків, їх непомерклу славу\n(„Січ», „Запорозький марш», „Запорожець», „Козак», „Орел»).\nОднією з особливостей багатьох тогочасних творів для дітей було те, що\nна них позначився вплив прогресивних педагогічних ідей, фольклору,\nмузичного, художнього і театрального мистецтв. Саме такий характер мають\nтвори поета і композитора СВоробкевича, педагогів О.Кониського,\nМ.Старицького, Олени Пчілки та особливо Б.Грінченка.\nРяд письменників і передових педагогів створюють аматорські дитячі\nтеатри. Наприклад, такий театр виник у м. Кадячі на Полтавщині з\nОлени Пчілки. Музику для дітей пишуть композитори М.Лисенко,\nЗростання кількості і якості творів для дітей вимагало осмислення,\nпрогнозування подальшого шляху розвитку. Так поступово народжується\nбільш масштабна критика дитячої літератури. Маємо на увазі оглядові\nстатті, рецензії та есе в журналах „Зоря», „Киевская старина»,\n„Літературно-науковий вісник» „Учитель», „Земский сборник Черниговской\nгубернии» та ,,Ріднии край». Збагачується бібліотека перекладної\nлітератури для дітей, зокрема з’являються українською мовою переклади\nтворів О.Пушкіна, М.Гоголя, І.Крилова, Жюля Берна, Г.-К.Андерсена,\nбратів Трімм, Г.Бічер-Стоу, Марка Твена, Е.Амчіса, Р.Кіплінга,\nС.Томпсона, І.Чавчавадзе та ін. Значна частина цих перекладів вийшла\nдруком у видавництві „Лан», що діяло на початку XX ст. в Києві.\nКінець XIX — початок XX ст. — новий період в історії української дитячої\nлітератури. Він обумовлений складними політичними і культурними подіями.\nЗа незначний історичний проміжок часу відбулися три революції -одна 1905\nі дві 1917 року, у вир яких була втягнута й Україна. Врешті-решт ці\nподії докорінно змінили її політичне й духовне обличчя, набуває нового\nхарактеру й українська дитяча література, її кращим творам властиві\nгострота конфлікту, поглиблений психологізм, новаторство тем, ідей,\nобразів і стилів. У ті роки І.Франко писав: „Ніколи досі на ниві нашого\nслова не було такого оживлення, такої маси конфліктів суперечних течій,\nполеміки різнорідних думок і змагань, тихих, але глибоких переворотів»\n[38, с. 82].\nІ справді, тоді глибокі перевороти . відбувалися у теоретичних судженнях\nта художній практиці багатьох письменників. Поляризація їх позицій\nдавала про себе знати у політичних маніфестах і роздумах про роль митця\nслова у суспільстві. Однак правдою є й те, що вони були єдині у\nблагородній боротьбі За соціальне й національне визволення України, за\nправо її народу володіти рідною мовою, літературою і національними\nкультурними традиціями. У цьому зв’язку правомірним буде ставити в один\nряд заслуги І.Франка, М-Коцюбинського» В.Стефаника, Лесі Українки,\nОлександра Олеся, МТрушевського та В.Винниченка. При всій строкатості\nпоглядів вони тою чи іншою мірою сприяли дальшому розвиткові української\nдитячої літератури за нових історичних обставин.\nГлибокі перевороти здійснювалися у світоглядно-естетичних поглядах\nкорифеїв дитячої літератури М.Коцюбинського і Лесі Українки. Якщо на\nзорі своєї творчості вони поширювали Ідеї просвіти, то у\nперіод’апогею національно-визвольного руху центральне місце у їх творах\nпосідають образи молодих борців за національну справу, виразники\nінтересів робітників і трудового селянства. Такою є молодь — Марко Гуща\nі Гафійка — з повісті „Фата моргана» та сповнені духу прометеїзму\nліричні герої поезій „Слово, чому ти не твердая криця…» і „Де поділися\nви, голоснії слова..:» Ці ж письменники виявили яскраве новаторство і у\nвикористанні психологізму як засобу розкриття душевного стану юних\nперсонажів („Харитя», „Ялинка», „Маленький грішник» та „Мамо, іде вже\nзима», „Давня казка», „Біда навчить», „Лілея» тощо)..\nСвітових вершин у художньому дослідженні трагічної долі дітей досяг\nВ.Стефаник. Він майстерно змалював драматичні картини з життя сільських\nдітей, різні грані їхніх характерів. Його_ твори, насамперед „Новина»,\n„Виводили з села», „Кленові листки», „Катруся», ввійшли у золотий фонд\nкласичної дитячої літератури. В.Стефаник виявив незвичайне обдаровання,\nпоєднуючи глибину і масштабність думки з лаконізмом виразу,\nпсихологічно-емоційною насиченістю картин.\nУ тематику та образотворчі засоби творів для дітей чимало нового внесли\nО.Олесь та В.Винниченко. Так, для багатожанрових творів першого\nхарактерні схвильований ліризм і вплив народної пісні. І це стосується\nне лише його поезій (,3 дитинстві ще…», „Ялинка», „Веснянка»), а й\nказок („Злидні», „Бабусина пригода» тощо). В.Винниченко, виступаючи у\nжанрі прози, значно розширив її тематику і дав колоритні образи бідної\nсільської дітвори („Голота», „Федько-халамидник», „Бабусин подарунок» і\nНайсуттєвішими рисами поетики Винниченка — дитячого автора є\nреалістичність оповіді, розмовно-побутовий колорит, умотивованість\nконкретних деталей, психологізм мислення. Він — майстер динамічної\nсюжетної розповіді, проникливого бачення суспільної та індивідуальної\nпсихології людей .\nУ створенні книг для дітей брали участь також письменники Л.Мартович,\nМЛеремшина, М.Вороний, А.Тесленко, О.Кобнлянська, Н.Кобринська, Дніпрова\nЧайка, С.Васильченко, У.Кравченко, Грицько Григоренко, БЛепкий,\nП.Карманський, М.Яцків та ін. Кожен з них, розвиваючи свої творчі\nособливості, здійснив вагомий внесок у духовне збагачення молодого\nТаким чином, у кінці XIX — на початку XX ст. українська дитяча\nлітература набула нової якості, розвиваючись на принципах народності,\nдемократизму і гуманізму. Виникла і сформувалася когорта професіональних\nдитячих письменників, які у своїх творчих пошуках базувалися на\nнаціональному грунті і досягненнях світової культури.\nРОЗДІЛ ІІІ. Творчість О. Пчілки для дітей\nРозглядаючи великий творчий доробок Олени Пчілки як дитячої\nписьменниці, насамперед вважаємо за необхідне звернути увагу на її\nпедагогічні погляди і ті принципи, які вона покладала в основу виховного\nСвій великої сили педагогічний талант Олена Пчілка в першу чергу виявила\nу своїй родині, у вихованні власних дітей. В основному вихованням дітей\nу сім’ї Косачів займалася Ольга Петрівна. Вона була дбайливою, люблячою\nматір’ю, величезну увагу приділяла своїм дітям.\nПрагнучи, щоб діти виросли справжніми патріотами, вона створила для них\n— Михайла, Лесі, Ольги, Оксани, Миколи, Ісидори — затишний український\nмікросвіт. Але він був не герметизований, а відчинений навстіж у люди і\nнароди. Любов до рідної мови, шану до народних українських звичаїв Ольга\nПетрівна прищепила дітям на все життя. А разом з тим -величезну спрагу\nзнань, знання кількох іноземних мов, захоплення зарубіжною літературою\nСлід зазначити, що Ольга Петрівна намагалася виховувати своїх дітей\nсправедливо, не вдаючись до покарань, і, мабуть, цим також сприяла\nукоріненню в їх душах кодексу демократизму. Наймолодша донька Олени\nПчілки Ісидора Косач-Борисова так писала про матір: «Олена Пчілка була\nворогом муштрування дітей, надуживання дорослих примусом, наказом у\nстосунках з дітьми, говорячи завжди, що така суворість дорослих з дітьми\n«пригащає» дух. Так Олена Пчілка уміла сполучати у відносинах з членами\nсвоєї родини ніжність, жартівливість і пестощі з неухильним виконанням\nобов’язків. І тому, коли вчила когось зі своїх дітей чогось (рідної чи\nчужої мови тощо), то ставила великі вимоги, а водночас за різні дитячі\nпустощі й провини не карала» [16, с. 28].\nОльга Петрівна організувала домашній український драматичний і\nляльковий театр, виконувати ролі у якому запрошувались діти з інших\nродин, а також селянські діти.\nУ вихованні дітей на національних традиціях зустрічались усілякі\nперешкоди, які Олені Пчілці все ж таки вдавалося успішно подолати.\nНасамперед, бракувало українськомовних підручників: їх треба було\nстворювати самій. Настирним пошуком Ольги Петрівни добивалися\nнайвартісніші з українських книжок, вона сама перекладали найкращі\nзразки творів з інших мов.\nТа найбільшою проблемою, яка дуже непокоїла Олену Пчілку, була шкільна\nнаука. Вона була впевнена, що русифікована школа зведе нанівець усі її\nнамагання у національному вихованні дітей. І тому вона відважилася на\nнемалий ризик — на початку зовсім ізолювати дітей від російськомовної\nшколи і самостійно дати їм початкову освіту. У своШ «Автобіографії»\nОльга Петрівна так писала про це: «Мені тоді здавалось, що школа зараз\nже зруйнує моє змагання виховати дітей в українській мові. Це був\nдаремний страх, бо потім я побачила, що коли дітей добре вправлено в\nукраїнській мові, то тоді школа цієї мови не руйнує» [1, с. 143].\nПро те, яку високу оцінку сучасників здобула материнська школа Олени\nПчілки, свідчать вітальні листи, спогади близьких людей, а найбільше —\nсама реальність навдивовижу освічених, винятково талановитих її дітей. З\nнагоди 25-річчя літературної діяльності Олени Пчілки редакція\n«Літературно-наукового вісника» в особі МГрушевського, І.Франка, В\nГнатюка серед великих заслуг ювілянтки наголосила її\nпедагогічно-материнське першинство: «Ви дали Україні перший приклад\nосвіченої сім’ї, в якій плекається рідна українська мова і українська\nлітературна традиція в найкращому розумінню сего слова». А\nЛ.Старицька-Черняхівська, порівнюючи з Михасем та Лесею себе, інших\nоднолітків, які навчалися у гімназії, приходить до висновку про\nнезрівнянну перевагу ‘вихованців материнської школи: «… вони були\nдалеко серйозніші і освіченіші за нас.\nОдрізнялися вони від нас і мовою, і одежею. Балакали і ми\nсе вже була якась мішанина з російщиною, що затопляла нас у гімназії, —\nЛеся ж і Михайло балакали добірною мовою, бо вони і вчилися на ній, що ж\nдо одежі, то й тут вони відрізнялися від нас; скільки пам’ятаю Лесю та\nМихайла — все пам’ятаю їх в доброму українському вбранню — Михайла в\nсірій чумарочці, Лесю в спенсері, у вишиваній сорочці, білява голівка\nгладенько перев’язана стьожкою» [1,с. 143].\tОлена Пчілка справді продовжила і увічнила себе у своїх дітях. Однак її\nпедагогічні заслуги не вичерпуються лише фундацією основ української\nшколи родинного виховання. Устшно здійснивши великої ваги експеримент на\nвласних дітях, вона вийшла зі своїми ідеями виховання поміж люди.\nПедагогічною діяльністю Олена Пчілка займалася наполегливо і серйозно,\nбо вважала цю працю своїм патріотичним обов’язком. У той час, коли все\nпоступове українство бачило шлях до щасливого майбутнього лише через\nзміну зовнішніх обставин, Олена Пчілка вважала, що, передусім, слід\nсамоудосконалитися, зміцніти духом, пройнятися національною ідеєю і\nпронести її крізь життя.\nПедагогічні здібності Олени Пчілки особливо повно розкрилися у\nредагуванні дитячого журналу «Молода Україна». Ю.Тищенко-Сірий так пише\nпро це: «Вона збагнула, що для національного виховання майбутніх\nпоколінь треба працю виховання починати з колиски. Будучи послідовною у\nсвоїх поглядах, вірячи в те, що боротьбою ми досягнемо того, що Україна\nпрокинеться зі сну, вона не обмежувалась вихованням тільки своїх дітей в\nнаціональному дусі. Вона не задовольнялась тим,.що виховала й дала\nУкраїні славнозвісну поетку, свою доньку Лесю Українку. Вона бачила, що\nдіти українських родин денаціоналізуються, і, щоб запобігти цьому,\nзасновує у Києві в 1908 році український дитячий журнал «Молода Україна»\n[24, с. 8].\nНа той час це був перший і єдиний на Наддніпрянській Україні журнал\nдля дітей українською мовою. Тому його роль у патріотичному вихованні\nмолодого покоління була дуже великою.\tОлена Пчілка дбайливо добирала авторів свого журналу. Серед них є\nвідомі і маловідомі українському сучасному читачеві: Леся Українка,\nБорис Грінченко, Михайло Старицький, Спиридон Черкасенко, Надія\nКибальчич, Людмила Старицька-Черняхівська, Христя Алчевська, Грицько\nГригоренко, Олександр Олесь, Микола Фон-Рендель, Сергій Мартос, Марія\nІшуніна, Одарка Романова, Валер’ян Тарноградський та інші. На сторінках\n«Молодої України» дебютував Максим Рильський одними зі своїх перших\nтворів -віршем «Зимовий танок» та оповіданням «Кузьмик і Семенко».\nЧимало різноманітних за жанрами творів у журналі належать перу самої\nОлени Пчілки. У «Рідному краї» вона зізнавалась читачам: «… коли\nхотілось мені додати якесь відповідніше оповідання, чи віршик, чи\nрозповідь зі світознання, чи якусь казочку, або Сміховинку, чи щось\nінше, то сідала і писала сама, часом підписуючи своє ймення або\nстановище, а часом ні»- [24, с. 8]. Псевдонімів у письменниці було\nбагато, серед них: Бабуся, Бабуся Олена, О.Б-а, П., К-ч., Кочубеївна,\nКняжна Кочубеївна, О.Колодяжинська, Хтось, Цяцька.\nТвори у часописі різноманітні за змістом та жанрами. «Молода Україна»\nбагата на оповідання, казки, п’єси, байки, вірші, науково-художні та\nісторичні розповіді, фольклорні твори і навіть, узори для вишивки.\nНа сторінках «Молодої України» Олена Пчілка знайомить юних читачів з\nкращими зразками російської і світової класики. Діти отримали можливість\nпрочитати рідною мовою твори Ч.Діккенса, С.Лагерлеф, Р.Кіплінга,\nВ.Гауфа, Д.Свіфта, Е.Сетона-Томпсона, А.Доде, В.Гюго, Г.Андерсена,\nО.Уайльда, Л.Толстого, МТоголя, І.Тургенева, Д.Маміна-Сибіряка,\nНа історичну тему в журналі можна було прочитати оповідання\nАндріана Кащенка «Мандрівка про пороги», «В гостях на Запоріжжі»,\n«Славні побратими» (про Данила Нечая та Івана Богуна). Ці твори разом з\nрозповідями про кращих представників української культури Т.Шевченка,\nМ.Лисенка, Б.Грінченка сприяли формуванню національної самосвідомості у\nдітей.\tЩодо популяризації творчості Т.Шевченка, вважаємо за необхідне\nзупинитися на цьому моменті діяльності Олени Пчілки докладніше. Вона\nдрукувала у часописі його вірші, присвятила чимало статей, промов,\nпоезій. Письменниця прагнула, щоб діти знали і шанували спадщину\nвеликого поета. До маленьких читачів «Молодої України» Олена Пчілка\nзвертається з такими словами: «Коли ви хочете пошанувати пам’ять нашого\nнайкращого українського Кобзаря, то любіте свою рідну Україну, не\nцурайтеся свого рідного слова. А коли буде до того змога, попросіте тата\nабо маму? щоб повезли вас на Тарасову могилу».\nЯк досвідчений педагог Олена Пчілка надавала великого значення і\nприродничим наукам. Тому в її «Молодій Україні» була вміщена спеціальна\nрубрика під назвою «Світознання». Тут діти могли почерпнути інформацію\nпро землю та різноманітні зміни на її поверхні, про море, вулкани,\nповітря, сніг, вітер, «крейдяні гори», коралові острови, амебу,\nінфузорії, водяну крапельку, тропічні рослини, життя тварин тощо.\nБільшість таких розповідей написала сама Олена Пчілка.\nСлід також зауважити, що кожен місячник «Молодої України» був\nпересипаний народною мудрістю та гумором. Були вміщені українські\nнародні казки, дитячі пісеньки, ігри, приповістки, колисанки, жартівливі\nвіршики, шаради, загадки, прислів’я, швидкомовки, сміховинки, колядки,\nщедрівки, різдвяні та великодні пісні.\nПедагогічний часопис «Світло», що також виходив в Україні на початку XX\nст. схвально відгукувався про «Молоду Україну» і, зокрема, зазначав про\nцікавість матеріалу, про те, що його «дібрано тямущою, досвідченою\nрукою, ретельно просіяно й упорядковано людиною, що свідома своєї праці\nй кохається в ній» [24, с. 9].\nВідрадно зазначити, що у 1993 році у видавництві «Веселка» вийшла книга\nпід назвою «Молода Україна», куди ввійшли кращі твори зі згаданого нами\nчасопису. Упорядкувала його Олена Таланчук.\nКрім того, що Олена Пчілка була талановитим редактором дитячого\nжурналу, вона була організатором і душею Гуртка Українознавства\nГалицької Української Шкільної Молоді. До складу Гуртка входили учні\nхлопчачої та дівочої гімназій, реальної гімназії, Вищої початкової школи\nй дворічних Педагогічних курсів. Гуртківці під керівництвом Олени Пчілки\nвлаштовували Шевченківські свята, читали доповіді, інсценізували\nдраматичні твори українських письменників. Для дітей початкових шкіл\nміста Гадяча Гурток Українознавства організовував дитячі ранки з\nУ 1917 році Олена Пчілка запропонувала створити при товаристві\n«Просвіта» спеціальну комісію, яка б дбала про дітей, про виховання їх у\nнаціональному патріотичному дусі.\nНа одному із засідань Катеринославської «Просвіти» 16 червня 1917 року\nОлена Пчілка виголосила доповідь, у якій звернула увагу слухачів на\nважливість родинного виховання на національній основі: «Отже — сім’я,\nтеє около, в котрім вироста молода людина, багато значить. На жаль,\nтреба признатися, що наша українська сім’я до сеї пори здебільшого не\nдавала національної свідомості дитині… Тільки в сім’ї селянській, — і\nто котра давніша, — дитина виростала, добре знаючи свою народну мову,\nпісню, зживалася з своїм рідним, — поки її не починали в школі одучувать\nод свого рідного та казати, що все те треба забути, покинути, як щось\nнедостойне розумнішої, освіченої людини. У сім’ї багатшій та більш\nосвіченій таке перевертання української дитини починалося ще в сім’ї, з\nдоброї волі батьків і матерів…» Ольга Петрівна велику надію покладала\nна «Просвіту»:»… гурток просвітянський повинен добувати дитячі книжки\nукраїнські, повинен влаштовувати зібрання дитячі, щоб діти промовляли на\nтих ранках, чи вечірках, вірші кращих наших письмовців, співали гарних\nпісень народних, можна знаходити й забави відповідно для дітей —\nнапівзабуті грища народні: усякі весняні та інші танки зі співами тощо,\nта й просто ігри дитячі, з усякими примовляннями…» Наполягаючи на\nтому, що діти повинні читати\nукраїнські твори, Олена Пчілка стверджувала: «Часто говориться, що наша\nлітература, особливо дитяча, дуже бідна. Одначе — не така вже вона\nубога, як здається: були і єсть у нас читанки дитячі, Грінченка й інших,\nщо в найглухішу пору дбали про дитячу освіту українську; єсть і окремі\nзбірники байок Гребінки, Глібова, Старицького й інших… Можна знайти і\nлітературний знадібок для дітей, і силу, котра\nпіклуватиметься тим вихованням дітей — щоб надати йому національний\nнапрямок, щоб діти ще змалку були свідомими Українцями» [8, с. 56].\nСама ж Олена Пчілка своїм творчим доробком у галузі літератури для дітей\nзначно розширила її жанрові й тематичні горизонти. У нашій роботі\nспробуємо проаналізувати цю спадщину, на жаль, ще дуже мало опубліковану\nДитячі твори Олени Пчілки, починаючи з 1890 року, раз у -раз з’являлися\nу журналах «Дзвінок», «Молода Україна», виходили окремими збірками\nпротягом майже тридцяти літ, були популярними серед юних читачів. У 20-х\nроках XX ст. вона створює низку п’єс для дітей під загальною назвою\n«Український дитячий театр».\nЯк талановитий педагог, як любляча мати, Олена Пчілка у своїх творах для\nдітей зуміла збагнути і пеі^едати найтонші.прояви дитячої психіки. Про\nїї знання психології дитини, про її замилування незайманістю дитячої\nдуші свідчить одне невеличке есе Олени Пчілки, яке віднайшла в архіві\nВідділу рукописів Інституту літератури ім. Т.Г.Шевченка і надрукувала в\nжурналі «Берегиня» (1999, число 3, с. 5 — 6) дослідниця творчості\nписьменниці Лариса Мірошниченко. З огляду на те, що ця мініатюра не\nувійшла в жодну із збірок Олени Пчілки, а також на те, що вона дуже\nвдало розкриває її погляди на дитячий світ, вважаємо за необхідне подати\n«На краю безконечних світів бавляться діти. Мовчить над головою безкрає\nнебо, і буйно ринуть хвилі, що ніколи не знають спокою.\nНа березі незчисленних світів бавл[яться] діти, гукають і танцюють. Вони\nліплять хатки із піску і граються різнобарвними черепашками. З опалого листя роблять вони човники і, сміючись, пускають їх у широке\nморе. Діти бавл[яться] різнобарвними] черепашками. Вони ще не\nнавч[илися] плавать і не знають, як ловити рибу сітками. Ловці чудових\nперлів кид[аються] в воду за перлами, купці линуть вільно на своїх\nкор[аблях]; а діти збирають і знов розкид[ають] розмаїтні камінці.\nВони не шукають невід[омих] їм скарбів, вони не знають, як ловлять рибу\nПроменисте і дрібно сміється море, і блід[им] усміхом сміються далекі\nодмілі. Ті хвилі, що несуть смерть, нашіптують дітям незрозум[ілі]\nказки, спів[ають], як мати, присипл[яють] дитину. Промен[исто] і дрібно\nсміється море, і бл[ідо] усміхаються далекі мілини.\nНа краю незчисленних] світів граються діти, гукають і танцюють…» [20,\n«Це коротеньке есе — суцільна метафора, як рухлива звукова картинка,\nоформлена словесним ритмом. А в ній дивовижна ностальгія за скарбами\nдитини, сфокусована своєю незайманістю з вічним космосом, хоч навколо\nдітей вже чигає роз’їдений раціоналізмом і корисливістю світ дорослого\nпрактицизму» [20, с. 5]. Подібне замилування моральною чистотою дитини\nзустрічаємо у перекладі Олени Пчілки поезії «Діти» Віктора Гюго: Ти ж\nбо, дитинонько, — любая ніжна краса! Ще ж бо душа твоя чиста, як рання\nроса, Зла ще не віда вона!\nОченьки світ пізнають, розглядають його, Ніженьки зважить не вміють ще\nкроку свого. Рученька вчинку лихого не зна. (с.56)1\n1 Пчілка О. Годі, діточки, вам спать!: Вірші, оповідання, казки,\nфольклорні записи: Для дошк. та мол. шк. віку / Упоряд. та передм.\nО.М.Таланчук. — К.: Веселка, 1991. — с. 56. Далі цитуємо за цим\nвиданням, указуючи сторінку в круглих дужках.\nЗасівання чистої дитячої душі прекрасним, етичним, духовним і вважала\nОлена Пчілка найважливішою метою своїх літературних творінь.\nТвори Олени Пчілки для дітей напрочуд різноманітні за жанрами. В її\nтворчому доробку вірші, байки, оповідання, казки, п’єси, сміховинки,\nігри, спотиканки, загадки, прислів’я та приказки. У її збірках для дітей\nзначне місце відведене фольклору — оригінальним зразкам і творам,\nобробленим письменницею.\tПоетичні твори Олени Пчілки, написані для дітей, сповнені радістю,\nоптимізмом, любов’ю до життя, навчають добру. Ліричний світ цих поезій\nнадзвичайно образний, з відчутними народно-поетичними мотивами.\nМайже у всіх віршах Олена Пчілка так чи інакше зображує природу -завжди\nз любов’ю, яскравими, соковитими барвами. Багато віршів присвячені порам\nроку, і у цих творах будь-який час ввижається по-своєму гарним. Так, зима може бути як суворою і непривітною: Ох, яка лиха година:\nВітер виє, завиває,\nСнігом вікна укриває.\n/»Зимовий .вечір» (с. 14)/\nтак і гарною, казковою:\nНовину сьогодні зранку\nДень вчорашній нам приніс:\nБілі стріхи, білі призьби,\nБіле поле, білий ліс…\nТемні сосни та ялини\nПростягай далеко віти\nІ поблискують на сонці\nСнігом інеєм укриті.\n/»Новину сьогодні зранку…» (с. 18)/\nВ останньому вірші поетеса дуже вдало розкрила враження дитини, що\nзранку побачила перший сніг, від якого світ став схожим на казку. Тому і\nліс виглядає, «мов дідусь, старий та сивий». Милування природою швидко\nзмінюється по-дитячому нестерпним бажанням взяти участь у цьому диві:\nТа кортить узять узять гринджолки\nІ піти в зимове царство.\nТам бадьорістю подихать,\nПобродити свіжим шляхом,\nЧи з пагорчика спуститься,\nПролетіти бистрим птахом.\nПро дитячі забави взимку Олена Пчілка створила ще кілька веселих\nОх, ті санки-гринджолята!\nКоней не треба до них:\nРоблять їх мудро хлоп’ята,\nТреба прудких тільки ніг!\n/»З ґринджолятами» (с. 16)/\n… Хлопці поклик підхопили,\nБабу з снігу враз зліпили,\nОчі з вугілля всадили,\nРот із буряка зробили,\nОт так «баба»! Молодці!\nНу, дивуйтесь, горобці!\n/»Снігова баба» (с. 16)/\nЖиттєрадісний тон віршу задають численні окличні речення, бадьорий ритм.\nДіти з віршів Олени Пчілки завжди веселі, рухливі, дієві. Вони здатні на\nвсякі видумки, як, наприклад, у вірші «Сніговий дід»:\nГляньте! Що за чудасія!\nШтука це уже німецька:\nОнде з снігу прекумедна\nПостать зроблена мистецька:\nСе не «баба» — дід носатий;\nКапелюх на ньому панський,\nУ руках держить брязкала\nІ в жупан убраний хватський.\nВсе то так дітки моторні\nБагато віршів Олена Пчілка присвятила весні — своїй улюбленій порі року.\nСаме її вона називає Чарівницею в однойменному вірші-загадці:\nДо пастухів в убогім домі\nПриходить з роком молодим,\nЯк в’ється жайворонок в полі,\nДівчина з видом чарівним…\nПри ній коханії хвилини,\nУ серці радість виграє,\nКрай ясновидої дівчини\nСама відрадість устає!\n/»Чарівниця», с. ЗО/\nНаповнений енергією весни і відродження природи вірш «Діточкам». Вже\nперший рядок: «Гайда, дітки, у садок!» створює бадьорий настрій завдяки\nокличній формі та вигуку «гайда!». Садок наповнений квітами, чарівними\nбарвами та звуками весни:\nПовна рожа, мак чубатий,\nМіж кущами м’ята,\nІ барвіночок хрещатий\nСтелеться до хати.\nТам метелики і бджоли,\nА в травиці скрізь навколо\nОлена Пчілка подає у вірші і порівняння, зрозумілі дітям: Сонце з неба\nСяє, мов сміється,\nІ, як вільна пташка, мрія\nДо небес несеться.\n(с.32) Подібним настроєм позначений також вірш «До діточок»:\nЧас давно вже вам вставать!\nВ небі жайворонок в’ється,\nВ’ється, радісно співає, —\nВірш «Весняні квіти» теж оспівує весняне буйство природи, коли: І проліски, і травка,\nЦей вірш відрізняється від інших дивовижною ліричністю, він ніжний і\nлегкий. Це досягається шляхом насичення вірша пестливими словами,\nнаприклад, «травка», «муравка», «фіалочка», «дрібненькі», «маленькі»,\n«докупки» тощо. В останніх віршах вірша — характерне для багатьох творів\nдля дітей Олени Пчілки згадування мами, ствердження щирої дитячої любові\nдо неї:\tТі квіти дрібненькі,\nРозбіглись по гаю,\nВ пучечок докупки —\nЄ у Олени Пчілки ще один невеличкий віршик, що також створює гарний\nнастрій. Це поезія «Метелик», в якій так вдало підмічені дитячі враження\nвід зустрічі з яскравою комахою:\n— Ах, метелик!., подивіться!..\n(с.42) На відміну від віршів про весну та літо, твори про осінь вже\nпозбавленірадості й натхнення. Вони сповнені суму, невеселої задуми:\n… Вже ж у любому куточку\nОн кучері з верби рясні\nПо узгір’ю на змокрілий\nУнизу й ставок:\n/»Змінилося все…» (с. 58)/\nСадок марніє потихеньку,\nПожовклі падають листки.\nВітрець не віє вже тепленько, —\nЖене понурії хмарки.\n/»Як швидко літо проминуло!» (с. 57)/\nУ цьому вірші спостерігаємо пестливі слова, але їх функція вже інша\n-вони навіюють тугу, жаль («потихеньку», «листки», «вітрець» тощо).\nЛірично-сумним настроєм пройнятий вірш «Діброва смутная все листячко\nронила…», в якому природа персоніфікована. Діброва, що «додолу у журбі\nклонилася чолом», вмовляла зиму, яка наближалась, «скрадаючись», немов\nзлодійка, не покривати її снігом:\n«О зимо! Не лякай безрадісним .кінцем!\nНе покривай мене холодним тим вінцем,\nНехай моя лишає ще краса і сила!..\nНай світлом сонячним востаннє я нап’юсь\nпташка хоть одна ще заспіває!»\nСвоїми сльозами розтопила діброва перший сніг, але звичайно, їй не\nвтекти від власної долі:\nІ перший сніг на вітті розтопивсь,\nНеначе слізьми гіркими поливсь…\nЦей вірш має викликати в маленького читача перші думки про сутність\nжиття, про деякі його сумні сторони, які, на жаль, не можна ніяк\nТакож сповнений ліричними думками і вірш «Волинські спогади». На рядках\nцього твору Олена Пчілка згадує часи, проведеш на Волині, як одні з\nнайщасливіших. Замилування рідною природою чергується з гордістю за\nБатьківщину з її славетним минулим, гарною співучою мовою, добрим\nЗдавен мою душу чаруєш!..\nІз словом жаданим та з людом коханим\nЄднаєш ти в серці моєму\nТі спогади ясні про милі та красні\nКуточки в обширі твоєму.\nТаким чином, поезії Олени Пчілки про природу пройняті ліричним\nзамилуванням красою природи. Вони вчать дітей любити природу, помічати\nїї красу у будь-яку пору року. Споглядання природи рідного краю народжує\nв дітях перші патріотичні почуття, адже те гарне, що вони бачать навколо\nабо про що читають у поезіях Олени Пчілки, — і є їхня Батьківщина.\nІнша, досить значна за обсягом, група віршів Олени Пчілки для дітей\nприсвячена спілкуванню людини та тварини. Слід зазначити, що ця тема\nвзагалі часто так чи інакше порушується у„ поетичних та прозових творах\nписьменниці для дітей.\nСпілкування дитини та тварини розглядається в різних аспектах. Це і\nдружба між ними, і турбота про «братів менших», і зображення особливих\nповадок тварин, іноді у порівнянні з поведінкою чи характером дитини.\nТак, темі дружби дитини з тваринами. присвячені вірші «Котик-мурчик/..»\nта «Хатні музики й слухачі».\nМаленького ліричного героя та його улюбленця котика ніщо не може\nВін удвох зі мною,\nЯк риба з водою!\nїх, як це часто буває у маленьких пустунів, об’єднують і спільні\nЯ ту кашку вищав,\nКоТик — мисочку лизав.\nКоли б мама теє знали,\nБули б котика нагнали!\nА тим часом він наївся,\nКоло мене умостився,\nСтиха казочку муркоче,\nА я слухаю охоче!\nДо котика герой вживає лише ласкаві слова, такі як «котик-мурчик»,\n«голубчик». Подібні пестливі вирази щодо маленького друга читаємо у\nвірші «Зимовий вечір», в якому завдяки наявності поруч котика дитині не\nстрашно в хаті, коли на вулиці буря. Тут хатнього улюбленця називають\n«гарне сиве котенятко» (с. 14).\nУ вірші «Хатні музики й слухачі» хлопчику потрібна присутність цуцика та\nкотика для прослуховування його домашнього «концерту»: Майстер грає, виграває,\nВірний цуцик вислухає!\nВміє котик наш співати,\nміє казочку казати,\nа тепер наставив уха,\nДудочку пильненько слуха.\n(с.40) Гуманному ставленню до маленьких істот вчить віршик «Зайчатко й\nхлоп ятко .\nБідні сіренькі зайчата!\nНебезпечно їм гуляти!\nХто що хоче з ними робить:\nБ*є з рушниці, псами гонить…\n— так Олена Пчілка розповідає дітям про жорстоке ставлення до тварин, що\nпанує у світі. Та хлопчикові, який врятував зайчатка, витягши його з\nводи, шкода стало маленького і він відпустив його на волю:\n«Що, як був би я — зайчатко?\nЧи то й я б так всіх лякався,\nДоки в руки не попався?\nТа й з мене б так глузували?\nВбили б, шкурку теж зідрали?..\nЯк тужила б моя мати!’*\nВикористовуючи зацікавлення дітей творами про тварин, Олена Пчілка у\nдеяких своїх віршах наводить хатніх улюбленців у приклад. Так, у кота з\nвірша «Змислений котик» є чому навчитися малому читачеві:\nКазку хоч яку вам скаже,\nПро жар-птицю, змія,\nПісню всяку заспіва вам, —\nВсякі загадки він знає —\nКоли хочете, розкаже\nУ такий спосіб Олена Пчілка підкреслює важливість читання, навчання:\nЗвідки ж котик теє знає? —\nВін книжки читає;\nІ читає, й розбирає\nТа на ус мотає.\nПо-своєму розумною є також кішка у вірші «Мудра кицька», що вмочала у\nвузенький кухлик хвостика і потім злизувала молоко: Отже кухлик не звалила,\nТепер хвостик витягає,\n(с.38)\tА у вірші «Покута» у поведінці малого кошеня, що об’їлося усяких ласощів\nі тепер хворе лежить у ліжку, вгадуємо поведінку малої дитини:\nА сметанки мені можна\nВоронь боже! Лиш пісненький\nЛежить котик засмучений, То кавкне, то ахне; Мама варить десь кулешик –\nЙому ж мишка пахне…\nЄ у Олени Пчілки ще один гумористичний віршик про котів, в якому також\nвідчувається її симпатія до цих тварин. Це вірш «Співаки», в якому тріо\nкотів намагається репетирувати святкову пісню, адже «кицьки Нявки\nіменини швидко, швидко надійдуть»:\nБас поважно тягне гучно,\nТенор — звисока лящить,\nА сопрано — милозвучно\nТа солодко верещить.\nГумористичність досягається завдяки абсурдному поєднанню слів. Так,\nтенор «лящить», а сопрано, що має звучати «для краси», «милозвучно та\nсолодко верещить».\tТаким чином, віршовані твори Олени Пчілки про тварин мали за мету\nвиховання в дітях відповідальності та співчуття до менших. У художньому\nсвітосприйнятті письменниці помітно не тільки застосування традиційної\nнароднопоетичної персоніфікації та алегорії, а й відчуття загальної\nєдності людини і природного, тваринного світу.\nЩе одна тематична група, що охоплює значну кількість віршів Олени\nПчілки, — це твори, у яких так чи інакше зображаються родинні стосунки.\nЦі стосунки завжди ідилічні, сповнені любові, турботи про близьких\nТак, у вірші «Вертаються школярики» повернення дітей зі школи\n-надзвичайно радісна подія:\nСкільки втіхи, скільки щастя\nМалому й старому!\nЗа маленькими учнями скучили усі члени їхніх сімей: Тато, мама дожидали,\nА кого й бабуся,\nА як хто, то, може, й втішив\nСтарого й дідуся.\n(с.20) У вірші «Івасик», у якому відчуваються народнопоетичні ноти, дано цілу\nнизку щирих родинних стосунків. Це і теплі стосунки діда, що оповідає\nісторію про Івасика, та онуків, що обліпили його, очікуючи цікавої\nказки: А онуки, як квіточки, як божії бджоли,\nТак і вкрили старенького дідуся.\nНіколи Він не гримав на дітвору, а любо та тихо\nРозказував старовину та про людське лихо.\nЩирими є й стосунки у родині рибалки, про якого оповідає дід. Чоловік та\nжінка всім серцем люблять свого Івасика, свою «милу, як сонечко,\nлюбую дитину». Ідилічною здається картина, коли рибалка бавиться з\nПливе човен, рибалонька все з сином жартує:\nПлюсне веслом, потім витре, щиро поцілує.\nНа жаль, нещаслива доля випала Івасиковим батькам, але старшина війська,\nщо взяв малюка до себе, не дав йому зазнати тяжкого сирітського життя:.\nРіс Івасик у розкоші, не знаючи горя.\nВиріс в приймах він за сина, військом тепер править\nТа за батька названого щиро Бога хвалить.\nЄ вірші, головними героями яких є діти — брати та сестри. У цих творах,\nмабуть, знайшли відображення спостереження Олени Пчілки за поведінкою\nвласних дітей. Про те, наскільки дружила між собою малеча у будинку\nКосачів, можна довідатись, наприклад, з вірша «Сестричка й братик». У\nмаленької дівчинки є улюблена лялька. Про те, наскільки вона для неї\nважлива і як обережно дівчинка поводиться з нею, свідчать такі рядки: Граюсь лялькою гарненько,..\nПограюся та і знову\nТа для маленького братика не шкода навіть цієї дорогоцінної іграшки:\n«Даю йому погратися — стане веселенький». Чудовою картиною ідеальних\nстосунків дає нам замішуватися письменниця:\nТаке втішне! Ось на ніжку\nІ всі троє ми радієм,\nВсім так любо-мило!\nТа більшу за кількістю і значенням групу складають вірші Олени Пчілки,\nщо поетизують любов матері до дитини.\nТак, у вірші «Мама й доня» зображено картину безмежної материнської\nЧи ж можна маленьку\nЩе більше кохати?\nДівчатко милує, —\nІ рученьки й ніжки\nУ. колисковій «Люлі, люлі…» — вся глибина і багатогранність\nматеринського почуття. Мати, колишучи свою донечку, вже знає, що все\nжиття буде нерозривно зв’язана з нею:\nІ все життя твоє буду, дитя моє,\nСерцем тебе пильнувать.\nМати звертається до коханої дитини, осипаючи її найніжніщими словами:\n«доненько», «моя доленько», «ясная зоренько», «квітко похильная»,\n«голубка», «любка», «щастя ясне». Мабуть, не раз співала своїм малюкам\nОлена Пчілка такі колискові. І може, одна з них і надихнула згодом Лесю\nнаписати наступні рядки:\n[37, с. 19]\nДитина, що росте, купаючись у материнській любові, відчуває себе\nзатишно та впевнено. Саме так, як маленька лірична героїня твору\n«Пісенька», який має чітко виражені фольклорні риси: Гоп, скок, веселенько,\nОдиначка я у неньки;\nМене Ііенечка пестує\nТа смачненьким все годує;\nЯ ж матусю поважаю\nІ слухняна виростаю.\nА у вірші «Вишеньки-сережки» з тонким гумором Олена Пчілка спостерігає\nза безвинними хитрощами маленької Галюні, якій так хочеться скуштувати\nвишень, які купила мати:\n— Чи не взяти б ягідочку,\nАбо пару, може?\nА як, може, сваритиме\nМатуся! Ох, боже!..\nДівчинка міркує, як будь-яка дитина: Та хіба вже так багато\nЯк одною ягідкою\n«Страждання» малої Галюні завершуються тим, що вона зрештою знаходить\nЯ візьму собі дві пари,\nТепер не боюся.\nЯк повішати на вушка\nТо сварить не буде мама,\nХоч уже й побаче;\nЛише любо засміється,\nТа ще більше тих «сережок»\nТакий вірш можна було створити лише дійсно маючи досвід виховання малих\nдітей, більш того, лише уважно спостерігаючи за ними, за різноманітними\nпроявами дитячої психіки.\nОтже, поезії Олени Пчілки, тема або сюжет яких стосується родинних\nвідносин, найчастіше зображують ці відносини в ідилічному ракурсі. Діти\nу цих віршах оточені любов’ю та турботою дорослих й одночасно самі\nвідчувають себе відповідальними за молодших членів родини, а до батьків\nставляться з відповідною пошаною. За допомогою таких творів юні читачі\nвчаться правильно поводити себе у родині, поважати дорослих, цшувати їх\nлюбов і турботу.\nЗ повчальною метою писала Олена Пчілка і байки. Звірі та інші персонажі,\nякі беруть участь у її творах, уособлюють ті певні риси і людські\nякості, які ми звикли бачити, наприклад, в котові, собаці, свині,\nлисиці, але кожен з них має неповторний характер, мислить і\nвисловлюється по-своєму оригінально.\nБайки Олени Пчілки мають різне виховне спрямування. Одні з них виховують\nпрацьовитість, наполегливість у навчанні, інші — дають поняття про те,\nякими мають бути нормальні людські стосунки, які духовні якості слід у\nсобі розвивати і з’якими вадами нещадно боротись.\nТак, у байці «Котова наука» Кіт (а коти взагалі у багатьох творах Олени\nПчілки зображені розумними і мудрими істотами) дає пораду маленькому\nПоки ходиш, ґави ловиш,\nТа мені докори мовиш,\nМіг би все зробить:\nМіг би вивчить байку «Хмару»,\nЧи зробить задачок з пару,\nА хоч би і п’ять.\nІ що треба написати,\nВсе гарненько посправляти —\nЗвернімо увагу на те, як характерно зобразила авторка Кота: Ох, та й пишно ж як розлягся!\nЯк розкішненько простягся,\nМов великий пан!\nПро значущість будь-якої праці, навіть на перший погляд непомітної,\nрозповідає байка «Маленький вітрячок». Великий новий вітряк звисока\nдивиться на свого малого сусіда, що, на його погляд, має життя «собаче»\nй «мізернеє», бо лише «крильцятами махає». Але маленький непомітний\nвітрячок з гідністю відповідає:\nТвоя робота бучна — та й моє\nТе працювання не даремне:\nДрібне воно, та тільки ревне!\nМаленький вітрячок працює на користь бідному народові: До тебе доступу йому нема,\nА я і клуночок прийму, дарма!\nОлена Пчілка схвалює життєву позицію таких скромних працівників, що не\nкричать голосно про користь, яку приносять іншим: Є й люди (мовби вітрячки оті),\nЩо роблять ділечко в житті\nХоч тихо, помаленько,\nНе дивлячись на значного сусіда\nІ не шукаючи бучного сліду!\nПитанням етики людських стосунків присвячено такі байки, як «Баєчка про\nЦуцика та про його пані», «Микола і Лиска», «Снігир та Щиглик*’. У\nперших двох творах на прикладі ставлення людини до собаки показані\nУ першій байці авторка розповідає про пані, що, здається, обожнювала\nсвого песика, але коли він їй надокучив, наказала служниці забрати його\nз двору,- виправдовуючи свій вчинок тим, що Бобик начебто «змінився».\nІронічно подаються обидві характеристики песика. Спочатку як гарного, з\nнезвичним кольором, корисного в ролі сторожа. А потім усі ці риси\nобертаються напроти нього:\nСтав він голосно так гавкать,\nЩо нема за ним спокою!\nТа й негарний став — перістий:\nБілі п’яти не до речі,\nОсобливо проділь довгий\nІ такі широкі плечі!\nУ наступній байці собачка Лиска ототожнює собою тих людей, що здаються\nтерпеливими і спокійно зносять усілякі глузування, але коли їх терпець\nуривається, вони можуть постояти за себе:\nОт і наука єсть гарненька!\nЩо і плохого не займай,\nНе користай з його терпіння,\nНе уживай того дражніння —\nБо є й терпінню край!\nЦя байка, з одного боку, є застереженням для людей, що люблять\nзнущатись над слабкими, а іншого боку, навчають людей слабих духом\nвідстоювати почуття власної гідності за будь-яких обставин.\nНе сміятися з чужої біди вчить дітей байка «Снігир та Щиглик». Жвавий\nЩиглик глузував з бідного Снігирчика, що потрапив у сильце, і\nнесподівано сам опинився в аналогічній ситуації:\nАж гульк!.. Ох, лишенько тяжке!\nСе що таке?!\nВ якусь-то сіточку Щигол ускочив\n(Немов собі наврочив!).\nУ байці «Чайка» Олена Пчілка викриває зраду у людських стосунках. Вчинок\nКречета розбив Чайчине серце, її життя було можливим лише тоді, коли\n-поруч був коханий Кречет. І, обираючи між самотнім життям і смертю,\nЧайка зупиняє свій вибір на останньому;\n… Нащо мені життя моє, як долі немає?\nЯ ж надію в серці мала на могутні крила, —\nА тепер!.. Жить самотою вже мені несила!..\nДраматичним є також сюжет байки «Орел на визволі». Орел — це трагічний\nсимвол людини із понівеченим життям і зламаною волею, Опинившись після\nдовгого сидіння у клітці на волі, він вже не має сил у широких крилах\nзлетіти туди, куди так часто уносили його мрії:\n… Занадто довго нудивря в неволі!\nЗомліли крила. Згризли серця болі\nКолишню міць велику, — не ставало сили\nТуди летіть, куди було носили\nОрла колишні думоньки охочі,,.\nТа справа не лише у нестачі сил. Інші орли\nНі стану, ні журби його не зрозуміли,\nЗнебулого — крилом з погордою одбили!\nПро жорстокість світу також розповідає байка «Метелик». Маленькому\nМетелику, якому так хотілося побачити великий світ, не пощастило — люди\nзаради забави спіймали його і необережно зламали тоненькі лапки. Конаючи\nна стежці, вже забутий веселою юрбою, Метелик приходить до ^сумного\n— Правда, — мовив нещасливий, —\nСвіт хороший, та — зрадливий!..\nПисьменниця також плідно працювала і в царині прози, написавши ряд\nоповідань для дитячого читання, їх відрізняє струнка структура, • чітко\nокреслені образи, здебільшого повчальний, виховний зміст.\nТак, в оповіданні «Малий музика Моцарт» Олена Пчілка змалювала пригоду з\nжиття юного композитора. Ще зовсім малий хлопчик був настільки\nталановитим, що чутки про його хист дійшли аж до самого короля:\n«Оповідано королеві, що малий Моцарт може заграти чималу річ (сонату)\nнавіть тоді, як накрити клавіші хусткою» (с. 93), крім того він вже сам\nміг складати музичні твори. Розповідаючи таким чином про здобутки\nмолодого композитора, Олена Пчілка ніби наводила його у приклад своїм\nчитачам, змушуючи їх також докладати зусилля до навчання чомусь. Епізод,\nв якому Моцарт гнівно втікає з зали, де сидить король та його прибічні\nтому, що вони перестали його слухати, може розглядатися .в двох аспектах\nщодо його виховного змісту. По-перше, таким чином авторка намагається\nпоказати, наскільки важливо мати почуття власної гідності. Талановитий\nхлопчик не хоче погодитися з тим, що король може принизити його, навіть\nз огляду на його безперечну вищість за соціальним статусом: «Це ж\nзневага для мене! Коли просив, повинен слухать!.. Королів багато, а\nМоцарт-музика — один» (с. 94). Можливо, такі слова були б занадто\nсамовпевненими, якби хлопчик не\nмав дійсно великого хисту. Та вирісши, він довів свою правоту. Другий\nвиховний аспект полягає у ствердженні важливості мистецтва, у\nприщепленні любові до нього й пошани до митців.\nОповідання «На хуторі» має вже зовсім інше спрямування. Цей твір -вдала\nзарисовка з сільського життя. У селянській родині щаслива подія — у\nкорови народилося теля. Це — надзвичайна радість для Остапа та Ганни,\nадже на вигляд ще маленька худобинка у майбутньому стане відчутною\nпідмогою у їхньому досить скромному господарстві. Крім того, телятко\nстало втіхою малому Івасеві. Хлопчик із задоволенням грає з телям, і по\nставленню його до «мині» можна здогадатись про те, якими друзями вони\nстануть вже дуже скоро. Народження теляти пов’язано для Івася ще з\nоднією радістю — тепер мама зварить молозива, що для простої селянської\nдитини є справжніми ласощами. Крім того, тепер на хлопчика ляже\nвідповідальність за випасання теляти. Слід зазначити, що з цією\nініціативою виступає сам Івась, дорослі його підтримують. «Я ж тобі на\nліто бриля сплету, а мати пошиє торбинку на хліб — і будеш пастухом»,, —\nкаже Остап (с. 96). Батьки вчать сина бережно ставитись до теляти:\n«Тепер годі, Івасю,., миня, бач, боїться тебе; нехай вона лежить на\nсоломці, гріється» (с. 98).\nУ цій невеликій зарисовці на тлі радісної новини Олена Пчілка розкрила\nтакож і стосунки у селянській родині. З перших рядків відчувається, що\nміж батьками панує злагода. Це помітно і з веселих поглядів, якими\nобмінюються Остап та Ганна, і з добрих жартів один над одним. Найбільше\nж об’єднує молоде подружжя, звичайно, любов до їх первенця. Про цю любов\nдізнаємось з того, як батьки дивляться на .сплячу дитину, як радіють з\nтого, що теля стане втіхою для сина. Саме для Івася приберігають усе\nнайкраще, найсмачніше — «й перепічку, й молозиво» (с. 100). З любов’ю\nбатько жартує з сином, дратуючи його тим, що йому не дадуть молозива.\nАле швидко «здає свої позиції», коли бачить синові сльози: «Та то ж я\nумисне це сказав, хотів трошки тебе подратувать. Я ж думав, що ти вже\n»парубок»! Ну, годі ж, годі, синочку, цить!». І тут знов на допомогу\nприходить телятко: «Ти не плач-бо, а то, дивись, і миня плаче» (с. 99).\nЄ у письменниці ще одне оповідання, яке знов торкається теми взаємин\nлюдини і тварини. Це «Хлопчик та ведмідь», яким авторка відкриває перший\nномер «Молодої України» за 1908 рік. Це майже казкова бувальщина:\nсирота-хлопчик, який узимку ходив по селу в пошуках милостині, прибився\nдо одного двору, в повітці якого спав ведмідь. Хлопчик був дуже\nстомлений, тому дуже зрадів, відчувши тепло, і прийняв ведмедя за\nсобаку. Згодом вони потоваришували. А господар, побачивши хлопчика у\nведмежих обіймах, взяв його до себе на службу.\nУ цьому творі авторка, по-перше, зобразила нужденне життя сироти:\n«Ходить бідолашне та й зазирає у вікно… А попроситися хоч погрітися,\nтак де там — усі туряють, а то ще й вилають, а пожалувать — ніхто не\nпожалує…» (с. 100). Єдиною живою істотою, до якої зміг притулитися\nхлопчик, покинутий людьми, став ведмідь. Дикому та суворому звіру Олена\nПчілка надає лагідної вдачі: він залюбки спить поруч з маленьким\nхлопчиком, і навіть голодний не нападає на нього. Більш того, коли\nприходять люди, щоб подивитися на це диво, ведмідь захищає малюка: «на\nгостей тих непроханих так люто поглядає, зуби вищиряє, гарчить» (сЛОЗ).\nЗвернімо увагу ще на один момент. Пан, взявши хлопчика до себе, став\n«годувать його та вчити, та й до розуму довів. І вийшли з того хлопчика\nлюди» (с. 103). Отже, Олена Пчілка і тут наполягає на важливості\nнавчання як основи для повноцінного життя у майбутньому.\nДеякі оповідання Олени Пчілки мають підзаголовок «приповістка». Це малі\nпрозові твори з чітко вираженим повчальним змістом, які загалом дуже\nвдало відповідають характеру творчості письменниці для дітей. До них\nвідносимо такі твори, як «Рябко», «Найгірші вороги», «Премудра\nприповість», «Мар’їне багатіння», «Мишача рада».\nДо твору «Рябко» Олена Пчілка дібрала підзаголовок «Полтавська\nприказка». У ньому авторка вчить дітей піклуватися про «братів менших».\nВона вказує на це прямо: «…Як є в вас у дворі Рябко, або Сірко, чи\nякий інший собака, то ви вже напніть хоч яку-небудь хатку, щоб він не\nпропадав холодом…»(с. ЮЗ).\n«Мар’їне багатіння» — французька приповістка, але оздоблена на\nукраїнський лад. У зображенні селянки Мари’, що, несучи молоко на торг,\nмріє про те, як наживе багатство, засипає на травиці і необережно\nпроливає молоко, на якому основані усі п сподівання на швидке\nзбагачення, письменниця використала іронію. Так, Марія, за принципом\nприслів’я «Дурень думкою багатіє», у своїх мріях «пані на всю губу!» (с.\n111). Авторка висміює не саме прагнення селянки до багатства і\nрозкішного життя, а ту чванливість, з якою поєднується це прагнення у\nдумках Марії. Так, уявляючи себе важною пані, Марія ставить себе вище за\nтих самих селянок, з середовища яких їй так хочеться вирватись. «Яка я\nтобі Марія? Я пані Марія!» (с. 112) — так у своїх мріях жінка відповідає\nсусідці Ганні, що «така цікава». Але саме Ганна згодом допомагає їй (дає\nхліб, який Марія хотіла купити на гроші, що мала б отримати за молоко).\nВідрадно, що Марії стає соромно за свої погані думки щодо сусідки: «…а\nв самої аж сльози в очах заблищали — сором їй від того, що в неї ж така\nдумка була проти Ганни, а сусідка така добра до неї!., «(с. 114).\nОлені Пчілці добре були відомі високоефективні виховні можливості усної\nнародно-поетичної творчості. Тому у своїй просвітницькій діяльності\nписьменниця широко використовувала як естетичні, так і етичні якості\nнародної скарбниці, створеного і закріпленого в пам’яті народу\nнаписаного морального кодексу. Так, у «Молодій Україні» Олена Пчілка\nдрукувала фольклорні дитячі віршики і пісеньки, казки, сміховинки,\nДрукуючи казки, письменниця іноді давала їх у своїй обробці, додавала\nнові цікаві кінцівки в добре знайомі твори. Є у Олени Пчілки і кілька\nвласних казок, які вчать добра та справедливості, засуджують жадібність,\nВізьмемо, наприклад, казку «Увінчаний співець». У ній розповідається\nпро долю народного співця з щирим серцем, відкритим кожній добрій людині\nй чуйним до чужої біди. Олена Пчілка надшила героя казки самим\nпозитивними людськими якостями. Життя співця позбавлене розкоші, але\nвеличезне духовне багатство робить його щасливим. Саме про це склав він\n…У палаті-діброві співець спочиває,\nВ милій країні рідній;\nТам міжгір’я — розкішні світлиці,\nТам кришталями грають криниці,\nПерли в траві росяній!\nІнших скарбів співець не збирає –\nО, бо скарбів доволі він має:\nДухом він, серцем багач!\nДобре палке серце поета не могло погоджуватись з кривдою, що панувала\nнавколо. Свій протест він виливав у піснях, що «дедалі все менше\nподобались вельможним людям, і не злюбили його ті люди» (с. 68).\nНавіть потрапивши за свої чесні пісні до тюрми, митець не втрачає своїх\nдуховних якостей. Він відмовляється від ролі придворного співця, бо для\nнього тюрма краща за «ясную неволю»:\n.. .Щирої волі я тут не зазнаю\nХоч з мене і здіймуть залізні кайдани,\nТа інші — на душу співцеві наложать!..\n.».. Краще в темниці\nОстанок життя мого марно загине,\nНіж пісню продам свою, дану від бога!..\nКазка має щасливий кінець. Молодий справедливий король зрозумів\nнародного співця і відпустив його на волю на радість простим людям.\nТаким чином, у казці Олена Пчілка подає своїм читачам приклад народного\nгероя, борця за справедливість з високими моральними якостями та\nзначними творчими здібностями. Слід зазначити, що авторка дає пояснення\nсловам у тексті твору, що можуть бути незрозумілими дітям. Так,\nнаприклад, вона дає визначення слова «трубадур» — «вигадник, перебендя,\nбо то ж, власне, ті співці складали пісні з своєї голови, ходячи з\nодного місця в друге, співали вони свої пісні на послухання убогим і\nбагатим» (с. 5р), або ж слова «турнір» — «значить, герець, перемагання;\nна турнір часто сходилися рицарі, один проти одного, хто дужчий та\nзручніший, і билися на конях у цілій рицарській зброї» (с. 61).\nСпотиканки, тобто швидкомовки, які Олена Пчілка часто вміщувала в\nволодій краюї» і які увійшли у збірник їі творів для дитячого читання,\nвиробляють у дітей правильну вимову, вчать бути уважними. Крім того,\nздебільшого вони створюються на гумористичній основі, наприклад:\n«Пророкував пророк про пророчі речі, трохи недопророкував, а трохи\nперепророкував» (с. 313).\nЦікавими є й загадки, які пропонує відгадати своїм допитливим . читачам\nОлена Пчілка. Серед них і народні, і створені самою письменницею —\nпереважно віршовані, веселі — як, наприклад, загадка про пиріжок:\nУгадайте, хто такий, —\nЧереватий та гладкий:\nЧолом каші він напреться\nЧи горохом геть напхнеться,\nАбо рибку пожує —\nМолодцем тоді він буде —\nВ боки візьметься мерщій.\nНу-те,, хто вгада хутчій?\n(с. 319) Розвитку логічного мислення у дітей, спостереженню над словами в мові\nсприяли шаради, складені письменницею. Наприклад, Ось візьміте одно слово –\nІз трьох букв лиш воно;\nВи на разнії початий\nЙого знаєте давно:\nЯк почнете з буки Д —\nБуде велетень гаїв;\nЯк почнете з букви Ч –\nБуло в славних козаків;\nЯк почнете з букви 3 —\nТо дай бог, щоб не болів!\nАбо така шарада:\nКоли на П ся начинає,\nТо кажде древо його має;\nЯк замість П ти Д положиш,\nТо з його брата ночі зробиш.\n(с.324) Таким чином, і спотиканки, і загадки, і шаради, пропоновані Оленою\nПчілкою своїм маленьким читачам, задумані були не тільки для розваги, а\nмали розвивати увагу, логіку, пам’ять.\nАналогічним задачам були підпорядковані й ігри, які авторка оздоблювала\nНе затьмарювати живої, безоглядної дитячої віри в дивосвіт,\nвідкривати перед дитиною життєдайні фольклорні джерела, будити в ній\nтворчі початки, провокувати могутній поштовх фантазії — „богині\nлегкокрилої» — у цій поетизації дитячої душі — глибокий сенс педагогіки\nОлени Іїчілки, який ми ще маємо осягнути.\tВисновки\nТаким чином, дослідивши у даній роботі творчу спадщину Олени Пчілки для\nдітей та виявивши її специфічні особливості, ми можемо зробити кілька\nосновних висновків, що охоплюють естетичні, педагогічні, культурні\nаспекти цього питання.\tСлід зазначити, що Олена Пчілка, будучи високоосвіченою людиною з\nвласними сміливими і подекуди безкомпромісними поглядами на українське\nнаціональне питання, надавала величезної уваги питанням педагогіки та\nвиховання у патріотичному дусі молодого покоління, бо в цьому вбачала\nспосіб вирішення проблеми відродження, збереження української нації як\nтакої. Прищеплення любові й пошани до України, до українського народу з\nйого славетною історією та старовинними традиціями авторка вважала\nнеобхідною умовою для виховання національне свідомої молоді, і більшість\nїї творів спрямовані саме на це.\nПрагнучи, щоб діти виростали не лише національне свідомими, а й\nвисокоосвіченими, Олена Пчілка часто у своїх творах звертається до\nпопуляризації освіти, навчання. Крім того, у казках та оповіданнях\nстверджується велике значення мистецтва, порушується тема ролі митця у\nдітей зуміла збагнути і передати найтонші прояви дитячої психіки.\nЗасівання чистої дитячої душі прекрасним, етичним, духовним письменниця\nвважала найважливішою метою своїх літературних творінь.\nПоетичні твори Олени Пчілки, написані для дітей, сповнені радістю,\nроку, і у цих творах будь-який час ввижається по-своєму гарним.\nЗамилування рідною природою чергується з гордістю за Батьківщину з її\nславетним минулим, гарною співучою мовою, добрим народом.\nприсвячена спілкуванню людини та тварини.\nдружба між ними, і турбота про «братів менших’, і зображення особливих\nЦі твори Олени Пчілки мали за мету виховання в, дітях відповідальності\nта співчуття до менших. У художньому світосприйнятті письменниці помітно\nне тільки застосування традиційної народнопоетичної персоніфікації та\nалегорії, а й відчуття загальної єдності людини і природного, тваринного\nПоезії Олени Пчілки найчастіше зображують ці відносини в ідилічному\nракурсі. Діти у цих віршах оточені любов’ю та турботою дорослих й\nодночасно самі відчувають себе відповідальними за молодших членів\nродини, а до батьків ставляться з відповідною пошаною. За допомогою\nтаких творів юні читачі вчаться правильно поводити себе у родині,\nповажати дорослих, цінувати їх любов і турботу.\nОкрему підгрупу.за кількістю та значенням складають вірші Олени Пчілки,\nкожен з них має неповторний характер, мислить і висловлюється по-своєму\nБайки Олени Пчілки мають різне виховне спрямування. Одні з них\nвиховують працьовитість, наполегливість у навчанні, інші — дають поняття\nпро те, якими мають бути нормальні людські стосунки,, які духовні якості\nслід у собі розвивати і з якими вадами нещадно боротись.\tПисьменниця також плідно працювала і в царині прози, написавши ряд\nоповідань для дитячого читання, їх відрізняє струнка структура, чітко\nБудучи шанувальницею народної творчЬсті та добре розуміючи її виховну\nроль, Олена Пчілка залюбки вдається до народнопоетичних мотивів у\nнаписанні власних творів. Вона по-своєму обробляє сюжети народних казок,\nлегенд, по-мистецькі вдало оздоблюючи їх. Великого значення надає\nнародним прислів’ям та приказкам як кодексу народної моралі, скарбниці,\nщо увібрала в себе мудрість багатьох поколінь.\nЄ в Олени Пчілки і кілька власних казок, які вчать добру та\nсправедливості, засуджують жадібність, невдячність, жорстокість.\nЦікавими є й загадки, які пропонує відгадати своїм допитливим читачам\nпереважно віршовані, веселі.\nІгри, спотиканки, загадки, шаради, пропоновані Оленою Пчілкою своїм\nмаленьким читачам, задумані були не тільки для розваги, а мали розвивати\nувагу, логіку, пам’ять.\t.\nТворчий доробок, залишений Оленою Щілкою для молоді, вражає\nсвоїм жанровим розмаїттям. Збірка її творів містить вірші, оповідання,\nказки, приповістки, загадки, сміховинки, скоромовки, ігри. Такою\nбагатогранною була вся творча діяльність цієї визначної, дивовижної\nВона залишилася вірною своєму життєвому та творчому кредо до кінця\nжиття:\tБажання ясне — мислити, творити,\nЖивиться силою думок цілюших\nІ правду й боротьбу благословити!\nАврахов Г. Олена Пчілка: барви особистості і феномен духу // Дзвін,\n-1993. — № 10 — 12. — с. 140 — 144.\nБорирюк Т., Денисюк І. Жінка з роду Драгоманових: [Олена Пчілка]\n//Літературна Україна. — 1989. — № 46 (16 листопада). — с. 8.\nВітренко Р. Жінка з роду Драгоманових // Дивослово. — 1994. — № 9. —\nс.62-63.\tГнатенко В. До історії волинської косачініани [про нову книгу «Олена\nПчілка і Волинь» (матеріали конференції (29 — ЗО червня 1999 р.)] //\nДивослово. — 1999. — № 12. — с. 55 — 56.\nГуменюк Н. Олена Пчілка, Феномен світла в чорноті доби //\nЛітературна Україна. -1999. — 9 вересня. — с. 4.\nДенисюк І.0. Проза «малих форм» Олени Пчілки // В кн. Українське\nлітературознавство. — Вил. 10,1970. — с. 102 — 108. Диба А. І нарекла себе Оленою Пчілкою // Літературна Україна. — 1999. —\n24 червня. — с. 3.\nДрофань Л. І правду й боротьбу благословити: До 150-річчя від дня\nнародження О. Пчілки // Дивослово. — 1999. — № 6. — с. 50 — 54.\nДрофань Л. Лебедина пісня О.ПчілкиУ/ Соціальна культура. — 1990. — №\n10.Дрофань Л. Світло добра і любові (до 140-річчя з дня народження\nО-Пчілки) // Українська мова і література в школі. — 1989. — № 6. — с.\n11.Дрофань Л. Олена Пчілка: (Спроба осмислення творчого доробку\nписьменниці) // Українська мова і література в школі. — 1990. — № 10.\n-с. 83 — 87.\n12.1ваненко В.Г. Олена Пчілка як дослідниця народного мистецтва //\nНародна творчість та етнографія. — 1989. — № 6. — с. 69 — 77.\nІЗ.Іскорко-Гнатенко В. До життєпису Олени Пчілки: нові знахідки //\nЛітературна Україна. — 1999. — 2 червня. — с. 3.\n14.Камінчук О. Образний світ лірики Олени Пчілки // Українська мова і\nлітература в школі. — 1993. — № 10. — с. 56 — 58. 15.Камінчук О. Олена Пчілка: аспекти творчої діяльності // Слово і Час.\n-1999.-№6.-с. 12-18. 16.Косач-Борисова Ізидора. Спогад про Олену Пчілку: [Наймолодша сестра\nЛесі Українки розповідає про матір] // Українська культура. —\n1996. -№1.-с.27-28, 17. И.Кондратенко Л. Олена Пчілка — мати, письменниця, педагог //\nДошкільне виховання. — 1990. — № 7. — с. 20 — 21. 18.Кудрявцев Л. Працелюбна бджілка: [Українська письменниця Олена\nПчілка] // Демократична Україна. — 2000. — № 9. — 25 січня. — с, 4. 19.Мицик Ю. Поетеса — мати поетеси: Минає 140 років від дня народження\nО. Пчілки // Зоря. — 1989. — ЗО липня. — с. 3. 20.Мірошниченко Л. Олена Пчілка про світ дитини // Берегиня. — 1999. —\nчисло 3. — с. З — 8. 21.Мірошниченко Л. «Український дитячий театр» О.Пчілки // Київська\nстровина. — 1999. — № 4. — с. 114 — 126. 22.Мірошниченко Л. Урок Олени Пчілки // Світло. — 1999. — № 3. — с. 75\n23.Мойсеева Г. Прекрасная труженица: Исполняется 70 лет со дня смерти\nОлени Пчилки // Наша газета. — 2000. — № 12. — 18 марта. — с. 14.\n24.Новаківська Л. Олена Пчілка і українські діти // Рідна школа. — 1998.\n-№11.-с.8-9. 25.Новаківська Л. Олена Пчілка: частіше доторкатися до народного джерела\n// Рідна школа. — 1998. — № 4. — с. 14 — 16. 26.Новаківська Л. Подвижницька діяльність Олени Пчілки // Пам’ять\nстоліть. — 1998. — № 3. — с. 35 — 40. 27.Одарченко П. Видатна діячка української культури кін. 19 — поч. 20\nст.ст. (до 150-річчя від дня народження Олени Пчілки) // Народна\nтворчість та етнографія. — 1999. — № 2 — 3. — с. З — 15.\n28.Пчілка О. Годі, діточки, вам спать!: Вірші, оповідання, казки,\nфольклорні записи: Для дошк. та мол. шк. віку / Упоряд. та\nпередм.О.М. Таланчук. — К.: Веселка, 1991. — 334 с.: іл. 29.Пчілка О. Твори / Упоряд., авт. передм. і приміт. Н.О.Вишневська. —\nК.:Дніпро, 1988. — 583 с. 30.Святовець В. «В дітей мені хотілось перелити свою душу…»\n/Л.Українка очима О.Пчілки // Київ. — 1995. — № 6. — с. 146 — 148! 31.Святовець В. З епістолярної спадщини О.Пчілки // Пам’ять століть. —\n1997. -№ 4.- с. 51-55. 32.Скобелєва-Сологуб Н. Володимир Винниченко: про дітей і для дітей\n//Слово і час. — 1999. — № 7. — с. 60 — 65. 33.Струганець Л. Олена Пчілка як мовна особистість // Дивослово.»-\n1995.-№2.-с.ЗЗ-35. 34.Таланчук О.М., Дунаєвська Л.Ф. Олена Пчілка і дитяча література //\nАктуальні проблеми сучасного літературознавства та мовознавства. — К.,\n1991.-с. 140-144. 35.Таран Л. Славная труженица на украинской ниве: [150 лет со дня\nрождения Олены Пчилки] // Зеркало недели. — 1999. — № 44. — 6 – 12\nноября.-с. 15. 36.Тарнавська М. Ювілей Олени Пчілки та її англомовний дебют //\nСучасність. — 2000. — № 2. — с. 100 -108. 37.Українка Л. Вибране. — К.: Дніпро, 1977. — 637 с. 38.Українська дитяча література: Хрестоматія для пед. ін-тів: У 2-х ч. /\nУпоряд. І.А.Луценко, А.М.Подолинний, Б.І.Чайковський. — К.: Вища школа,\n1992. 39.Шалагінова Л. Сестри: Маловідомі сторінки родинного літопису сестер\nЛесі Українки та її матері ОЛчілки // Київ. -1992, — № 3. — с. 21 — 126.\nОсобливості обліку у суб”єктів малого підприємництва (курсова)\nСучасні методи лікування вагітних з рецидивуючим генітальним герпесом (автореферат)


Аудит операцій на рахунках у банку. Реферат – Освіта.UA\nАудит операцій на рахунках у банку. Реферат\nОперації на рахунках у банку підлягають суцільній перевірці. Джерелами даних для аудиту операцій на рахунках у банках є виписки банку з особових рахунків і прикладені до них виправдувальні документи, а також записи в облікових регістрах за рахунком 31 "Рахунки в банках"\nНасамперед, треба звірити залишки коштів, відображених у виписках за відповідними рахунками, із залишками коштів, що значаться за обліковими даними.\nОднак рівність залишків не гарантує тотожності оборотів за виписками банку і за балансовим рахунком, оскільки при обробці виписок може бути допущено навмисне зменшення оборотів за дебетом і кредитом рахунка на однакову суму з метою приховати зловживання. Тому слід перевірити відповідність оборотів за дебетом і кредитом рахунка за виписками банку за кожний місяць даним оборотів за обліковими реєстрами. Важливо також перевірити повноту і достовірність банківських виписок і прикладених до них документів.\nПовноту банківських виписок встановлюють за їхньою нумерацією за сторінками і перенесенням залишку коштів на рахунку. Залишок коштів на кінець періоду в попередній виписці банку за рахунком має дорівнювати залишку коштів на початок періоду в наступній виписці. Правильність виписки визначають шляхом перевірки всіх її реквізитів. Якщо у виписці буде встановлено необумовлені виправлення або підчищення, закреслення, то необхідно провести зустрічну перевірку даних виписки із записами в першому примірнику особового рахунка, що знаходиться в установі банку. У випадку відсутності окремих виписок слід також звернутися до установи банку.\nКрім того, слід впевнитися, що всі здійснені через банк операції є реальними і підтверджені відповідними справжніми (автентичними) документами. Бувають випадки, коли їх підробляють або прикладають не повністю, що дає можливість, застосовуючи неправильну кореспонденцію рахунків, приховувати в обліку зловживання на значні суми. У разі виникнення сумнівів у справжності документів (відсутність банківського штампа, виправлення перерахованих сум, найменування одержувача грошей і дати здійснення операцій) слід провести зустрічну перевірку платіжних документів, які зберігаються у справах підприємства, із платіжними документами в банку або у контрагента з операції.\nОдночасно з'ясовують правильність кореспонденції рахунків і записів у облікових регістрах, бо деколи зловживання можуть бути приховані шляхом складання неправильних бухгалтерських записів (проводок), не підтверджених документами, а також сторнувальних записів без документальних підтверджень і без дійсної потреби або неправильним підрахунком чи перенесенням підсумків з одної сторінки регістру на іншу.\nПісля встановлення подібних фактів слід визначити розмір завданого підприємству збитку і винних осіб. Слід також перевірити, чи збігається залишок за книжкою лімітованих чеків, відображений на корінці останнього використаного чека, із залишком на дату перевірки за рахунком 313 "Інші рахунки в банку в національній валюті", а також із залишком за випискою банку. Залишок грошей на кінець місяця за випискою банку деколи не збігається із залишком ліміту за лімітованою книжкою. Це пояснюється тим, що видані з лімітованих книжок чеки не були до кінця місяця пред'явлені одержувачами в банк до оплати.


Журнал 'Радник в сфері державних закупівель'2 — Навчання / Семінари2 — Семінари для замовників2 — енергосервіс1\nМайстер-клас на тему: «Нові інструменти в закупівлях»\nСемінар проходить за участі:\n- представника редакції журналу «Радник в сфері державних закупівель»\n- представника консалтингово агентства в сфері публічних закупівель\nНа новому семінарі-практикуму розглянемо нову інформацію та дізнаємось про зміни в законодавстві щодо впровадження е-Каталогу. Дізнаєтесь про скасування Наказу №35 про допорогові закупівлі, чим його замінили та на які зміни чекати замовникам та учасникам, нові інноваційні впровадження на майданчиках, плани ProZorro на майбутнє з практичної сторони. Особливості статті 17 Закону, останні нововведення та нові відкриті реєстри. На прикладах уже проведеного моніторингу ДАСУ проаналізуємо порушення замовників при встановленні вимог статті 17 Закону. Навчимося працювати з новим реєстром НАЗК та в онлайн отримаємо довідки. З’ясуємо, які вимоги встановлювати для учасника, а які для замовника. З’ясуємо, яким чином на закупівлі впливає новий порядок отримання довідки про відсутність заборгованості, як встановити нову вимогу в документації?;\nВас чекає багато цікавої та нової інформації!\nСемінар буде корисний замовникам та учасникам публічних закупівель, які постійно прагнуть бути обізнаними в сфері закупівель, удосконалюватися та розглядати приклади чужих помилок, щоб проводити та приймати участь в закупівлях ефективно.\n23 квітня м. Київ\n540 грн. або 940 грн. з методичними матеріалами ТОМ VII\nНа Вас чакає:\nПрактичні рекомендації досвідчених спеціалістів;\nКави – перерви;\nРоздаткові матеріали: блокнот, ручка, календарі, папка;\nДоступ до практичних матеріалів на сайті журналу «Радник в сфері державних закупівель», який постійно оновлюється з урахуванням змін;\nЗвіт після семінару по проблемним питанням;\nВидача сертифікатів про участь у семінарі.\nЗаявка на надання послуги. (ЗАВАНТАЖИТИ)\nПочаток з запашної кави та знайомства. Вступне слово.\nОстанні новини закупівельного процесу, що змінилось:\n- Наказ №35 про допорогові закупівлі скасовано, чим його замінили та на які зміни чекати замовникам та учасникам?;\n- новий модуль в системі ProZorro як альтернатива допороговим закупівлям та прямим договорам – Е-Каталог.\n10:30 – 11:40 Підстави відмови участі в процедурі закупівлі встановлені в статті 17 Закону про публічні закупівлі:\n- приклади встановлення вимог статті 17 Закону в Тендерних документаціях, як замовники плутають учасників;\n- спосіб документального підтвердження відсутності обстави для відмови для учасника/переможця;\n- відкриті реєстри, що змінилось в 2019 році?;\n- які документи вимагаємо від учасника, а які від переможця?;\n- чи можна вимагати від учасника документальне підтвердження відсутності підстав по статті 17 Закону?;\n- приклади моніторингу, коли замовник неправомірно встановлює вимоги статті 17 Закону;\n- нові відкриті реєстри на сайті НАЗК щодо корупційних правопорушень, що вимагати замовникам та, що подавати учасникам та переможцям?\n- перевіряємо, вимагаємо та подаємо інформацію, що учасник протягом останніх трьох років не був притягнений до відповідальності за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів (тендерів).\n11:40 – 12:00 Кава-перерва\nПродовження розгляду підстав за якими відхиляють учасників:\n- довідка з МВС, хто обов’язково повинен надати, як перевірити подану довідку?;\n- яку довідку МВС вимагати – електронну, копію, оригінал чи нотаріально завірену?\n- перевіряємо інформацію стосовно того, що учасника не визнано у встановленому законом порядку банкрутом та стосовно нього не відкрито ліквідаційну процедуру;\n- пов’язані особи, як можна швидко перевірити пов’язаність за допомогою пошукових модулів?;\n- чи відхиляти учасника в разі, якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів)?\n- антикорупційна програма учасника, уповноважена особа з антикорупційної програми коли необхідно обов’язково вимагати підтвердження наявності?;\n- випадки коли учасники обов’язково повинні мати антикорупційну програму;\n- новий порядок отримання довідки про відсутність заборгованості, як встановити нову вимогу в документації?;\n- яка довідка подається - електронна, копія, оригінал, нотаріально завірена?\n- практика колегії АМКУ.\n13:40 – 14:00 Підведення підсумків вручення подарунків та сертифікатів за результатами інтерактивного тестування