Сумчани погрожують перекрити дорогу через водіїв-льотчиків — Сумські Дебати\n16:25 / 18 октября 2018\nНіхто не стане сперечатися з тим, що дороги в Сумах ремонтувати потрібно, причому ремонтувати капітально і якісно. Є в цьому питанні і зворотна сторона медалі: як правило, після якісного ремонту дороги щасливі водії тиснуть педаль газу в підлогу, щоб насолодитися швидкістю і відсутністю ям, геть забуваючи про безпеку і пішоходів. Тому, за логікою, після того, як закінчується робота дорожників, повинна починатися робота патрульної поліції. Але у нас в Сумах цього чомусь немає.\nЖителі вул. Я.Мудрого і Засумської скаржаться на постійне перевищення швидкості з боку водіїв.\n«Після того як відремонтували дорогу, що веде до «Євробазару», у нас почалися проблеми. Збільшився потік транспорту. Уявіть собі: всю ніч безперервний дзвін кришок каналізаційних люків по колесах машин! Але це ще півбіди. Водії стали буквально літати по всій ділянці відремонтованої дороги. А тут немає ні знаків обмеження швидкості, ні пішохідних переходів — нічого для безпеки пішоходів. Страшно в першу чергу за дітей. Ми написали скаргу на ім’я мера з проханням встановити знаки, нанести розмітку і покласти «лежачих поліцейських» біля будинків. Але нам прийшла відповідь від КП «Шляхрембуд», у якому сказано, що вони можуть виконати вищезгадані роботи тільки після того, як їм нададуть схему встановлення дорожніх знаків, узгоджену з управлінням патрульної поліції. Але це ми і самі знаємо, зверталися-то ми не за роз’ясненнями, а з проханням про конкретні дії з боку міської влади», — розповіли сумчани.\nУ прес-службі патрульної поліції пояснюють, що, згідно зі ст.6 та ст.9 ЗУ «Про дорожній рух», внесення будь-яких змін в організацію дорожнього руху на тій чи іншій ділянці відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. У департаменті інфраструктури міськради сумчанам для вирішення своєї проблеми порекомендували звернутися письмово в УКБ або на ім’я мера міста. Але вся справа в тому, що в липні жителі згаданих вулиць вже зробили це і у відповідь отримали лише відписку! Очевидно, доведеться звернутися ще раз. Ми сподіваємося, що прохання сумчан таки буде почуте. Люди готові навіть перекрити дорогу на вул. Іллінській, якщо найближчим часом на їхнє прохання не буде ніякої реакції з боку міської влади.\n← Що чекає на сумчан, які не підпишуть декларації з лікарями?\nУ Сумах відбулась хода проти торгівлі людьми →


КАРТИ СВІТУ (28)\nКАРТИ ЄВРОПИ (5)\nКАРТИ УКРАЇНИ (22)\nДІАМЕТР 26 см. (10)\nДІАМЕТР 32 см. (13)\nТеги:\tГлобус, політичний, лакований, під старовину діаметр 32\nГлобус Глобус Політичний під старовину з підсвічуванням 320 мм - це інструмент для юних допитливих дослідників світу. Він відкриє їм перші таємниці нашої планети і допоможе в освоєнні навколишнього світу.\nКольорами виділено території країн усіх континентів, позначені кордони, столиці та великі міста. Крім цього, на політичну карту нанесені назви всіх великих географічних об'єктів, таких як моря, річки, острови, судноплавні канали, шельфові льодовики. Унікальністю глобусу є те, що на сучасній карті світі нанесено зображення міфічних істот та давніх кораблів\nКупити "Глобус Політичний під старовину з підсвічуванням 320 мм (4820114954510)" - це означає подарувати дитині цілий новий світ. Заняття з глобусом будуть захоплюючими та цікавими, а гра перейде в процес навчання. Ваш юний дослідник легше буде сприймати географічну інформацію вподальшому.\nГлобус Політичний лакований підлоговий\nдіаметр 32 см, підлоговий, лакованийпідставка дерев'яна, меридіан - з пластика підсві..\nГлобус Глобус Політичний з підсвічуванням - це інструмент для ..\nГлобус Зоряне небо без підсвічування 260 мм (4820114954565)\nГлобус Зоряне небо без підсвічування - це інструмент для юних..\nГлобус Зоряне небо з підсвічуванням 260 мм (4820114954558)\nГлобус Зоряне небо з підсвічуванням - це інструмент для юних д..\nГлобус Політичний без підсвічування 260 мм (4820114952752)\nГлобус Політичний без підсвічування - це інструмент для юних ..\n© Інтернет-магазин https://ukrmaps.com/ 2010 - 2021 рр.


Купити чохли для телефонів Meizu X8 натуральна шкіра в Одесі Україна | ПРОчехол\nЧохли для телефонів Meizu X8\nЧохол книжка Stenk Premium для Meizu X8 Чорний\nВи цінуєте зручні і унікальні речі? Практичний чохол Meizu X8 – це те, що ви шукали. Він підкреслює високий статус, розповість про добрий смак власника, цінує кращі аксесуари. Корпус і сенсорний дисплей пристрою будуть надійно захищені від подряпин і пошкоджень.\nЧохол книжка Stenk Wallet для Meizu X8 Чорний\nФутляр Stenk Elegance для Meizu X8 Чорний\nФутляр Stenk Elegance для Meizu X8 Синій\nФутляр Stenk Elegance для Meizu X8 Коричневий\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Чорний\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Чорний\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Синій\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Синій\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Білий\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Білий\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Червоний\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Червоний\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Зелений\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Зелений\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Жовтий\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Camel\nЧохол фліп Stenk Prime для Meizu X8 Camel\nЧохол книжка Stenk Prime для Meizu X8 Яскраво-синій\nЧохол фліп Liberty для Meizu X8 Чорний\nЯкщо ви вирішили купити оригінальний сучасний аксесуар, тоді зверніть увагу на чохол-фліп Liberty для Meizu X8 ідеально підійде для вашого смартфона. Він втілює уявлення про високому стилі і бездоганному виконанні. Кожна деталь розроблена дизайнерами, тому чохол зберігає високу функціональність і забезпечує відмінний захист, підкреслюючи при цьому статус свого власника. Матеріал - Замінник шкіри; Тип чохла – фліп; Доступні кольори – чорний. Оригінальні отвори для камери.


Українське життя в Севастополi АНАТОМІЯ НЕОГОЛОШЕНОЇ ВІЙНИ ЧАС ВИБОРУ. ЧАС СПОДІВАНЬ\nЧАС ВИБОРУ. ЧАС СПОДІВАНЬ\nУ житті кожної людини буває період, коли вона мусить зробити дуже важливий і тяжкий вибір, від якого залежить її майбутнє, а може, й саме життя. Так само і для цілого народу. Такий вибір випадає, може, один раз за кілька століть. Проте мало, виявляється, зробити крок уперед, назустріч своїй долі, а потім вистояти, треба ще й зуміти рушити далі. Досить спасувати лише раз, зробити хоча б півкроку назад, як заповітна мрія починає швидко віддалятися.\nСьогодні навряд чи викликає сумнів те, що нестійкість і непослідовність окремих представників українського керівництва у вирішенні долі Чорноморського флоту створили низку значних проблем, які суттєво позначилися на становленні державності України.\n24 серпня 1991 року Україна, виконуючи волю свого народу, зробила той iсторичний доленосний вибір і, згідно з Актом проголошення незалежності та всеукраїнським референдумом, почала будувати суверенну демократичну правову державу. Гарантом незалежності, безпеки й територіальної цілісності і повинні стати створювані власні збройні сили.\nЗгідно з постановою Верховної Ради України “Про військові формування в Україні”, ухваленою 24 серпня 1991 року, всі військові формування, дислоковані на її території, було підпорядковано Верховній Раді України і створено Міністерство оборони.\nВерховна Рада України, виходячи з реалій суспільно-політичної та соціально-економічної обстановки і суто військових процесів, розробила правові основи творення збройних сил та інших військових структур України, ухвалила пакет першочергових законодавчих актів з військових питань. Зокрема, було ухвалено постанови Верховної Ради “Про концепцію оборони та будівництва Збройних Сил України”, “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей” та інші.\nЗдавалося б, ніяких перешкод на шляху творення власних збройних сил у України не було. 30 грудня 1991 року в Мінську держави-учасниці Співдружності, утвореної внаслідок розпаду колишнього СРСР, підтвердили своє законне право на створення власних збройних сил, згідно з національним законодавством. Внаслідок цього об’єкти союзного підпорядкування, розташовані на території України (Чорноморський флот, дислокований переважно в Україні), ставали її державною власністю.\nВсі без винятку учасники Співдружності юридично визнали, що Україна реалізує це право без будь-яких умов з 3 січня 1992 року. Все це було закріплено в статті 2 Угоди Ради голів держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав про збройні сили та прикордонні війська.\nЩодо стратегічних сил, то учасники Співдружності домовились у Мінську про те, що під спільне командування такими силами увійдуть лише ті військові формування, які виділить кожна держава за особливим переліком, визначеним в окремому протоколі.\nОднак представники військового відомства колишнього СРСР поставили вимогу, щоб під їхнє командування було передано й ті, розташовані в Україні, частини і заклади, які зовсім не належали до стратегічних ядерних сил, зокрема, повітрянодесантні й сухопутні з’єднання. Такі дії щодо відбудови імперських військових структур припали до душі деяким російським керівникам. У тісному контакті з військовим відомством Росії вони почали робити все, щоб позбавити Україну права на Чорноморський флот, заявляючи, що він є складовою частиною стратегічних сил і повинен залишатися неподільним.\nЩо ж являв собою на той час Чорноморський флот? Газета “Крымская правда” (№5 від 9 січня 1992 р.) опублікувала дані Міжнародного інституту стратегічних досліджень. Згідно з цими даними, флот мав 45 великих надводних кораблів, 28 підводних човнів, більше як 300 малих та середніх суден, 151 літак та 85 вертольотів палубної авіації. Вартість флоту, за оцінками експертів, становила близько 80 млрд. доларів США.\nДо складу флоту входила і Середземноморська ескадра, боєготовність якої в разі бойових дій залежала тільки від підтримки інших флотів колишнього Радянського Союзу. Стратегічне значення і Чорного моря, і дислокованого на ньому флоту знизилось одразу після того, як Туреччина, яка контролює протоки Босфор і Дарданели, увійшла до НАТО.\nЧорноморський флот на початку 1992 року становив близько 10 відсотків від усього ВМФ колишнього СРСР, а потім Російської Федерації. Оскільки українська частина в зовнішньому борзі колишнього СРСР становила 16,34 відсотка, то Україна могла претендувати ще на 6 відсотків. Тим більше, що внесок України у формування союзного бюджету протягом багатьох років складав майже 25 відсотків. Проте українська сторона не поставила цього питання в порядок денний засідань голів держав СНД.\nРосійська Федерація передбачала можливість перепідпорядкувати частини Чорноморського флоту, розташовані на території України. Напередодні референдуму про незалежність України 29 листопада 1991 року російська команда, прислана з Північного флоту, похапцем вивела через Босфор авіаційний крейсер “Адмирал флота Советского Союза Кузнецов”, який ще не закінчив був ходові випробування в Миколаєві.\nНадалі головним аргументом Росії, який не дав змоги Україні взяти флот під свою юрисдикцію, стало твердження, що ЧФ є стратегічним об’єднанням, а отже — флотом СНД. Але за цим приховувалося інше. Нерозв’язність проблеми ЧФ пояснювалася не стільки його військово-стратегічним значенням, скільки протилежністю політичних курсів двох держав, одна з яких хотіла затвердити свій суверенітет і недоторканність кордонів, а друга — відродити iмперiю хоч би в складі колишніх 12 республік, які б могли утворити СНД.\nМлявість керівництва України в розв’язуванні питання ЧФ, проросійська позиція його командування, провали України в економіці — все це призвело до різкої зміни настроїв жителів півострова на користь сусідньої держави. Ці обставини стали головною причиною успіху проросійських рухів шовiнiстичного, сепаратистського штибу. По суті, проблема ЧФ спричинила проблеми Криму і Севастополя, а потім і російсько-українських відносин. Але це ми зрозуміли не одразу.\nСпершу все нагадувало абхазьку притчу про те, як старий пастух мав гнати своїх кіз пастися. Вже березень закінчився, вже квітень надворі, а дощі, дощі... Кози непокоїлися... Тоді він посадив у свою торбу кота і підвісив її... Кіт, звичайно, несамовито нявчав, а кози слухали, мов зачаровані, забувши, що треба пастися...\nСаме так багатьма в колишньому Союзі сприймалися події на початку січня 1992 року на Чорноморському флоті. Проблеми, пов’язані з ЧФ, потіснили з перших сторінок газет нищівні цифри зростання вартості життя. Газета “Известия” 11 січня 1992 року в своїй передовиці зазначала: “Нашу увагу спрямовують від порожніх полиць — на колір прапора”. Однак усе виявилося куди складнішим і серйознішим.\nЗ 3 січня 1992 року Україна почала формувати власні Збройні Сили. Військовослужбовці, серед них і Чорноморського флоту, до 20 січня мусили скласти присягу на вірність народові України. Ці дні були нервовими на флоті. Керівники мовчали, офіцери та мічмани навперебій обговорювали у каютах та кабінетах зміни, що мали відбутися.\nТими днями, як старший офіцер прес-центру Чорноморського флоту, я не раз ставив собі запитання: невже Україна дійсно стала незалежною державою і матиме свій флот? Такі запитання хвилювали тоді багатьох. Управління виховної роботи з особовим складом навіть розповсюдило анкету серед офіцерів штабу ЧФ, в якій пропонувалося відповісти на запитання про готовність скласти присягу на вірність народові України. Тоді за це висловилися близько вісімдесяти відсотків. Ці результати не були несподіваними. Багато хто з офіцерів та мічманів і в штабах, і на кораблях з розумінням ставилися до того, що Україні потрібен флот, і готові були продовжувати службу в українському флоті, бо тут їхні домівка і сім’я, а український уряд ухвалив нові закони про соціальний захист військовослужбовців і пообіцяв поліпшити їхній побут. Крім того, 1 грудня 1991 року 72% особового складу проголосували за незалежність України, 48 відсотків віддали голоси за Леонiда Кравчука на виборах Президента України. Усі також добре знали, що Президент України підписав Указ ще 18 грудня 1991 року про підвищення в 1,9 раза грошового забезпечення військовослужбовців.\nПроте були й такі, хто рішуче відмовлявся складати українську присягу і збирався перевестися на російський флот.\nПогляди були різними, але як люди військові, усі чекали, що скаже керівництво ЧФ і яка команда надійде. Кожному з нас уся військова система роками втовкмачувала в свідомість необхідність суворої підпорядкованості командуванню, що стоїть вище, єдиноначальності, та й сам уклад життя не дозволяв приймати будь-яке самостійне рішення, не діставши згоди старшого начальника. Твоє волевиявлення було ніщо, існували статут, положення, інструкції, і треба було беззаперечно їх виконувати.\nУсі чекали, а командувач Чорноморського флоту адмірал Касатонов мовчав. Лише пізніше стало відомо, що в ті дні Касатонов одержав шифровку з Києва про те, щоб привести флот до присяги. Адмірал вагався. Три дні знизував плечима і при нагоді казав, що кожен офіцер сам вирішить, під яким прапором йому служити. В ті дні командувач не підписав жодної шифротелеграми. За нього це робив віце-адмірал Георгій Гуринов, начальник штабу ЧФ. З Головного штабу ВМФ поповзли чутки, що Касатонова знову переводять на Північний флот і що вже готовий наказ про призначення на його посаду вiце-адмірала Валентина Селiванова, командувача Ленiнградської військово-морської бази. Говорили, що Касатонов постраждав саме за те, що знизував плечима. А Касатонов усе одно зволікав. Іноді здавалося, що він чекав вищого призначення в українських Збройних Силах, бо на той час мав найвище військове звання в Україні. Трьох командувачів округів було звільнено з посад, уцілів лише він.\nНам, співробітникам прес-центру, доводилося досить часто, а іноді й по кілька разів на день зустрічатися з адміралом Касатоновим. Не погоджуючись з його суворістю, командирською чванливістю, що в’їлася до кісток з роками служби на флоті, гонором та пихою, а найчастіше з неповагою до нижчих чинів, що підтверджувалося сотнями прикладів, усе ж треба сказати, журналістів він любив і ставився до них з повагою. Пізніше ця його якість стала однією з вирішальних рис у створенні його iмiджу.\nКожного разу в ті дні, коли начальник прес-центру капітан 1-го рангу Андрій Лазебников, колишній полiтпрацівник, якого Касатонов перевів з Півночі, приходив після ранкової доповіді, ми зазвичай цікавилися: як комфлоту? У відповідь чули:\n— Ще рішення не прийняв, але, гадаю, буде все гаразд. Не для того ж він на південь переводився, щоб поїхати звідси. Та й дружина в нього з Києва...\nБагато чого тоді було неясно, але в душі Iгор Володимирович, мабуть, усе ж був згоден служити Україні. Хоча сумніви, безперечно, були. Але був, звичайно, й суто життєвий інтерес. Після довгих років служби на задвірках колишнього Союзу, а останні роки він служив першим заступником командувача Північного флоту, Севастополь здавався столицею, теплою, сонячною. Чого ще треба для нормальної служби, життя сім’ї? Та й офіцери були загалом не проти того, щоб служити Україні. Тоді ще панувала iлюзiя, що хоч Союзу й немає, але практично нічого ж не змінилося.\nПроте час збігав, а Київ не діяв. Одна з причин полягала в тому, що в Міністерстві оборони панувало безладдя і було вочевидь не до флоту, а отже, і не до Касатонова. Очевидці перших днів становлення наших Збройних Сил розповідали, що в коридорах Міністерства оборони чотири дні підряд ходив командувач Чорноморського флоту адмірал Iгор Касатонов. Поза всяким сумнiвом, він готовий був передати Україні все своє господарство, але його ніхто не захотів навіть прийняти. Так нещодавно відроджена держава дістала “головний біль” на десятиріччя (“Українська газета”, 23 травня 1996 р.). Важко сказати, на що розраховувало керівництво. Заспокоювало, напевно, те, що Касатонов, відрекомендовуючись Леонiдові Кравчуку — Президентові України, не заявив про своє небажання служити українському народові. З Києва він повернувся, як і раніше, командувачем Чорноморського флоту. А не враховано було, мабуть, головного — військовим не можна надавати можливість самим вирішувати такі важливі політичні проблеми, як приймання присяги. До присяги повинен хтось приводити. Але цього “когось” в Україні не виявилося. І тоді сказала своє слово Москва.\n4 січня 1992 року о десятій годині ранку мені довелося бути в кабінеті адмірала Касатонова. Тоді командувач частенько збирав нас, співробітників прес-центру, в себе. Розмову перервав настирний телефонний дзвінок. Дзвонили по ЗАЗу. Комфлоту підняв трубку, ми зрозуміли, що дзвінок був з приймальні Головкому ВМФ адмірала флоту Володимира Чернавiна. Iгор Касатонов одразу ж, якось трохи розгублено, ніби давно чекав цього дзвінка, перейшов до своєї кімнати по сусідству з кабінетом і там узяв трубку. Ми не чули розмови, проте через стіну перiодично долунав трохи підвищеного тону голос Касатонова. Він неначе намагався щось пояснити. Але відразу ж його мова уривалася і надовго замовкала. Так тривало хвилин десять. Адмірал вийшов трохи почервонілий. Він не міг стримати хвилювання, заговорив уривчасто:\n— Ну, зі мною ще отак... Як із хлопчиськом...\nМи, розуміючи ситуацію, в якій опинилися, попросили дозволу вийти. Через кілька годин стало відомо, що відбулося засідання Військової Ради, на якому вирішено не приймати присяги на вірність народові України, доки керівники України і Росії не домовляться остаточно, кому ж має належати Чорноморський флот.\nНа жаль, історія знову повторилася.\nВесною 1918 року розвалилася Російська iмперiя. Чорноморський флот мав близько 400 бойових кораблів усіх класів та допоміжних суден. Проте основні події розгорталися навколо найсучасніших на той час 35 кораблів. У квітні 1918 року, побоюючись, що уряд української Центральної Ради, який був союзником кайзерівської Німеччини, візьме під свою юрисдикцію кораблі, російська Рада Народних Комiсарів наказала флотові 23 квітня залишити Головну базу в Севастополі й перебазуватися до Новоросійська.\nСім днів на флоті в усіх частинах і на кораблях точилися дебати: залишитись у Севастополі і стати на бік Центральної Ради, піднявши жовто-голубі прапори, чи йти до Новоросійська. 29 квітня 1918 року в Севастополі на нараді представників Чорноморського флоту було ухвалено рішення: розпорядження російського уряду не виконувати, флот передати українській Центральній Раді. Тоді командувач Чорноморського флоту віце-адмірал М. Саблiн, на відміну від адмірала І. Касатонова, віддав наказ підняти на кораблях прапори Центральної Ради. В радіограмі, надісланій до Києва, він повідомив, що флот і Севастопольська фортеця підняли українські прапори.\nАле того ж дня ввечері представники російських полiтичних партій, насамперед більшовики, вирішили розколоти Чорноморський флот. Керуючись амбіціями та ворожим ставленням до Центральної Ради, вони повідомили морякам кораблів, де більшовицька пропаганда найпомітніше позначилася на настроях матросів, що Центральної Ради, якій передали флот, не існує. Дійсно, 29 квітня в Києві відбувся не без допомоги німецьких окупаційних військ державний переворот, внаслідок якого було скасовано владу Центральної Ради. До влади прийшов гетьман України генерал-лейтенант російської армії Павло Скоропадський — нащадок гетьмана Iвана Скоропадського.\nНовий правитель України був популярним, адже він обирався з’їздом хліборобів і робив усе, щоб зібрати сили, спроможні захистити від ворожих посягань на Українську державу.\n29 квітня, ввечері, в Севастополі знову провели збори, де було ухвалено нове рішення — Українському урядові не підпорядковуватися.\nАле вернімося знову до січня 1992 року. Після рішення Військової ради про те, що українська присяга не буде прийматися, адмiрала Iгоря Касатонова викликали до Москви, де його остаточно “просвітили” і “скерували на шлях iстинний”, розвіяли його сумніви щодо того, кому служити. Тоді ми ще не знали, ким виявиться Касатонов для України, яким ненависником усього українського стане, яким лютим душителем усіляких спроб будь-кого з офіцерів чи мічманів присягнути Україні. А з тими, хто все-таки складе присягу на вірність народові України, розправиться всіма можливими і неможливими способами. А головне, обстоюючи єдність флоту, заб’є зухвало та брутально клин між тими, хто склав присягу, й тими, хто ще не зробив свого вибору і чекав політичних рішень.\nУ ті дні багато писали про командувача ЧФ, писали по-різному, але вже тоді було зрозуміло — це розумний, хитрий, що мужніє на очах, полiтик. Безперечний талант організатора, сильна воля дали йому змогу розгорнути в ті дні таку антиукраїнську кампанію, що її наслідки вражали навіть його самого. Недооцінювати таку людину не можна було, однак у Мiнiстерстві оборони, а потім і в керівництві України це зрозуміли з великим запізненням. Вочевидь, лише після того, як про нього сказала своє слово преса.\nТе, що зробила преса, сам адмірал Касатонов зрозумів не відразу. Мало кому до того часу відомий командувач Чорноморського флоту за рейтингом популярностi в ті дні потрапив до першої десятки. Адмірал спочатку обстоював флот, який мав би служити Співдружності. А московська преса остаточно розставила акценти. Коли над її матеріалами з’явився заголовок “З нами Бог і Андріївський прапор”, вона зробила його російським адміралом.\nІнший заголовок навряд чи міг тоді й з’явитися, адже 5 січня 1992 року, незважаючи на Різдво, що наближалося, адмірал Касатонов направив літак за журналістами не до Києва, а до Москви. Коли ж із одного з військових аеродромів під Москвою вилетів літак з журналістами, зокрема й іноземними, командування ВМФ повернуло його назад і, укомплектувавши групу з військових кореспондентів різних газет, відправило до Севастополя. За кілька днів, коли вийшли газети з публікаціями, Касатонов прокинувся російським адміралом.\nУ ті січневі дні, думаю, кожен з нас, хто служив на флоті, чекав офіційних заяв із Києва і Москви. Президент України Леонiд Кравчук, як і раніше, мовчав. Чому? Чому? Це запитання я все частіше й частіше ставив собі тоді, спостерігаючи, як Україна втрачає флот. Голова Верховної Ради Росії Руслан Хасбулатов у ті дні заявив: “Усі флоти... , звичайно, повністю належать Росії” (“Известия”, 11 січня 1992 р.). Після таких заяв знову виникало запитання: чому “звичайно”? Хіба Росія — єдина спадкоємиця всього того, що в СРСР було спільним?\nБорис Єльцин, відверто підіграючи певним настроям, у свою чергу також заявив досить конкретно: “Чорноморський флот був, є і буде російським” (“Известия”, 11 січня 1992 р.), закликавши тим самим не присягати Україні.\nМер Петербурга Анатолій Собчак пішов ще далі. Він пригрозив: щоб покарати Україну за “загарбання” флоту, Крим треба повернути Росії. Це було вже серйозно. Такі заяви не минули безслідно. Вищі чини у ВМФ Росії хутко підхопили цю думку, і Головком ВМФ колишнього СРСР адмірал флоту Володимир Чернавiн уже відверто заявив, що Чорноморський флот “завжди був російським” (“Советская Россия”, 9 січня 1992 р.).\nПерший заступник Головнокомандувача ВМФ адмірал флоту І. Капiтанець, який ішов у ногу зі своїм начальником, пояснив, що “Чорноморський флот — спадкоємець Російського Чорноморського флоту, створеного 1783 року, він ніколи Україні не належав” (“Советская Россия”, 11 січня 1992 р.). Ось так, ні менше, ні більше.\nДо їхніх слів ми ще повернемося, але виникає закономірне запитання: чому вищі чини в Міністерстві оборони так ухопилися за флот? І друге: чи потрібен взагалі такий Чорноморський флот Україні та Росії?\nЯкщо глянути на карту Чорного моря, то навіть непрофесiоналові буде цілком зрозуміло, що в замкнутому просторі тримати таку армаду, яка ніколи в разі необхідності не прорветься через Босфор і Дарданелли, немає ніякого сенсу. Але країна, де 20 відсотків пологових будинків зовсім не мали водопостачання, а 40 відсотків — гарячого водопостачання, охоче дозволяла собі і не такі витрати заради бойового престижу.\nДивним є й інше. Через російсько-український конфлікт з приводу Чорноморського флоту залишалися поза увагою реальні iнтереси того єдиного відомства, якому цей флот був потрібен, — Міністерства оборони СРСР. Так, саме СРСР. Це Мiнiстерство оборони пережило, по суті, сам СРСР. Загадкова нескорочуваність Радянської Армії — одна з головних загадок тих років. Країна дійшла до межі зубожіння, але продовжувала виготовляти ракети.\nЦе не єдиний парадокс того часу. Радянський Союз розпався, утворилися незалежні держави, а армія лишилася єдиною і нею керувала Москва. Саме в такому стані все хотіли і залишити. Під маркою єдиної армії СНД діяли приховані механізми iмперської політики Росії. Під цю базу підводили буквально все. В Україні роздували мiф про українiзацiю ЧФ. Нав’язані стереотипи сприймалися легко й швидко входили в свідомість людини. Всі попередні роки ідеологічна машина добре втовкмачувала їх нам у голову. Було легко не думати, сприймаючи те, що давалося, в готовому вигляді і виконувати так, як вказували зверху. Цей механізм спрацював і тоді на Чорноморському флоті.\nЗа рекомендацією, а точніше за наказом Касатонова на флоті в частинах і з’єднаннях пройшли офіцерські збори, метою яких було підтримати рішення Військової ради. На основних із них був присутній командувач і, звичайно, задавав тон. Тільки 8 січня було проведено делегатські офіцерські збори ЧФ, збори представників офіцерських зборів з’єднань, частин та управлінь ЧФ. 10 січня Касатонов особисто зібрав командирів кораблів і частин ЧФ.\nТоді на флоті добре розуміли, що стоїть за цими зборами делегатів від частин: офіцерів втягували в політику. Ніхто нікого не делегував. Посилали тих, кого треба було послати, щоб вони просто вчасно підняли руку під час голосування на підтримку рішення Касатонова. Всі все розуміли, проте далі обурення справа не рухалась.\nА в зверненнях представників офіцерських зборів до голів Співдружності Незалежних Держав і в інших постановах нібито рукою Касатонова було вписано, що “ВМФ неподільний, а Чорноморський флот — його невід’ємна частина і є стратегічним, а отже, має залишатися в СНД...”\nМожливо, СНД найбільше потрібна була колишньому Міністерству оборони СРСР. Це ще раз підтвердила Всеармійська нарада представників офіцерських зборів, що відбулася 17 січня 1992 року. Головком Збройних Сил СНД маршал авіації Євген Шапошников на нараді заявив, що мета керівництва армії та флоту, як і всіх офіцерів, присутніх у залі, — зберегти Збройні Сили, не дати розчленити армію і флот на окремі частини. Тобто передбачалося, по суті, зробити армію наддержавною структурою. Держави незалежні, а армія єдина. Вона в будь-яку мить, скерована із Москви, може бути задіяна, якщо якась із держав схоче насправді стати самостійною. Маючи потужний важіль, можна було керувати й іншими процесами. Такий статус армії не міг не влаштовувати націонал-патрiотів, полiтиків лівої орієнтації, професіональних комунiстів Росії, яким почав підігравати і сам Президент Борис Єльцин. Ця ідея єдиної армії активно тиражувалася і набрала сили на Чорноморському флоті, хоча багато хто добре розумів, якою примарою є СНД.\nТим, хто це зрозумів, було удвоє складніше. Україна заявила про будівництво незалежної держави і національних збройних сил, поставила завдання до 20 січня у військах прийняти присягу, а механізму виконання цього указу, по суті, не було. Як зробити свій вибір — присягнути народові України, коли адмірал Касатонов суворо заборонив складати українську присягу, а Київ не вживав для цього ніяких рішучих дій? Терпець людей урвався, бажаючі служити народові України самі стали складати присягу. Тоді й запрацював касатонівський репресивний апарат. І першим випробував його на собі капітан 3-го рангу Олександр Клюєв. Згодом у розмові зі мною він розкрив механізм цькування тих, хто зробив свій вибір:\n“Почалося все з того, що 20 січня 1992 року учбова рота, командиром якої я був, присягнула народові України. Церемонiя пройшла чітко, організовано. Коли про це стало відомо на флоті, мене викликали до помічника командувача Чорноморського флоту капітана 1-го рангу В. Долгова, де довелося пояснювати, що ми вважаємо себе громадянами України і тому присягнули на вірність її народові. Зранку наступного дня мене викликав до себе начальник школи водолазів капітан 2-го рангу В. Вишневський. І посипалися запитання: чому, мовляв, я, росіянин, присягнув, а він, що народився в Україні, не присягає; якими будуть мої дії, якщо надійде наказ міністра оборони України — узяти зброю і захопити штаб ЧФ? Довелося відповісти фразою: “Кому здати посаду?“\nСеред тих, хто склав присягу в школі водолазів, були капітан 2-го рангу Микола Тихонов, капітан 3-го рангу Петро Піддубний, капiтан-лейтенант Яків Древаль, 21 мічман, серед них Микола Хомич, та інші. Командування частини на чолі з капітаном 1-го рангу Олександром Крамаренком організувало справжнє цькування офіцерів та мічманів, які склали присягу на вірність народові України. Згодом було усунено від виконання обов’язків, а потім просто виведено за територію частини капітана 3-го рангу Олександра Клюєва, капiтан-лейтенантів Юрія Шарлая і Валерія Кравченка.\nЦе був лише початок репресій Касатонова, що проводилися щодо тих, хто присягнув народові України. Справжньою трагедією в долях багатьох моряків стали події, що відбулися в Донузлавському гарнізоні. Але це був зліт самосвідомості людей, що вирішили служити Україні.\n26 січня 1992 року, в неділю, бригада охорони водного району (ОВР) під командуванням Юрiя Шалита склала присягу на вірність народові України. Це було перше велике з’єднання, особовий склад якого зробив свій вибір.\nЗагалом у той недільний день склали присягу 42 офіцери, 57 мічманів і більше як 160 матросів і старшин. Усього майже 260 осіб. Капітана 2-го рангу Юрія Шалита одразу ж усунули від виконання службових обов’язків. Пам’ятаю, як у штабі ЧФ командування довго сушило голову над формулюваннями, за що усунути. Нарешті вирішили, що за порушення наказу вищого командування, порядку військової субординації, за спробу розколу зсередини з’єднання та на кораблях і т. д. Всі ці примарні, незграбні формулювання мали смішний і наївний вигляд. Менше, як за місяць присягу на вірність народові України в цій бригаді склало понад сімдесят відсотків особового складу.\nНа одних офіцерських зборах бригади на знак протесту проти усунення з посади Юрiя Шалита офіцери вирішили надіслати телеграми на адреси Президента України, міністра оборони України, головнокомандуючого ОЗС СНД, у яких висловили незгоду з прийнятим рішенням щодо їхнього командира. Потім стало відомо, що про телеграму доповіли Президентові. І хоч офіційно командиром бригади було призначено капітана 2-го рангу П. Калашникова, накази по з’єднанню підписував аж до двадцятих чисел березня капітан 2-го рангу Юрiй Шалит. Більшість офіцерів штабу з’єднання продовжували підтримувати Юрiя Шалита.\nПроцеси, що відбувалися в ті дні на флоті, особливо складання присяги особовим складом, уважно відслідковувалися з Москви, де добре розуміли, що від результатів присяги значною мірою залежатиме позиція України на переговорах, що проводитимуться керівниками колишніх союзних республік, а отже, і існування самої Співдружності Незалежних Держав. У Росії Чорноморський флот усіляко прагнули зробити одним з важелів тиску на Україну. Тому щойно 16 січня 1992 року держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав підписали угоду про військову присягу в стратегічних силах, де стояв підпис і Леонiда Кравчука, Головком Збройних Сил СНД маршал авіації Євген Шапошников терміново надіслав телеграму про прийом саме цієї присяги на Чорноморському флоті, добре знаючи, що Україна не вважає флот стратегічним об’єднанням.\n26 січня до Севастополя прилетів Головком ВМФ адмірал флоту Володимир Чернавiн. Того ж дня в море вийшов загін кораблів флоту у складі протичовнового крейсера “Москва”, великого протичовнового корабля “Керчь” і сторожового корабля “Безукоризненный”. Цей загадковий поквапливий вихід не планувався заздалегідь і був вкрай несподіваним для екіпажів. Курс було взято на Новоросійськ. Подібне в історії флоту вже траплялося.\n1918 року частина кораблів Чорноморського флоту на чолі з командувачем адміралом М. Саблiним взяла курс на Новоросійськ. Тоді в травні 1918 року з’явилося розпорядження Ленiна, в якому говорилося, що через безвихідь флот треба знищити негайно. Після цієї телеграми до Новоросійська, де перебували кораблі флоту, надійшли категоричніші накази: флот затопити. Все робилося, щоб не допустити утворення Військово-Морських Сил Української держави.\nУ Новоросійську ж червневі дні були гарячі: знову на зборах та мітингах точилася боротьба за Чорноморський флот. Коли всі аргументи було вичерпано, супротивники вирішили провести загальнофлотський референдум: лише 450 моряків висловилися за затоплення флоту згідно з указом Ленiна, 500 — були рішуче проти. Вони проголосували за повернення кораблів до Севастополя. Понад 1000 моряків утрималися.\nПісля референдуму тимчасово виконуючий обов’язки командувача флоту капітан 1-го рангу О. Тихменьов, усвідомлюючи, що більшовики зазнали поразки, вирішив служити Україні. 17 червня він наказав кораблям вернутися до Севастополя. В ніч на 18 червня частина кораблів залишила рейд Новоросійська. За день вони вже прибули до Севастополя, примноживши тим самим Військово-Морські Сили України. Десять кораблів, що залишилися, 18—19 червня стали учасниками запланованої акції. Моряки плакали, коли їхні кораблі поглинала хвиля. В складі ВМС української держави, визнаної тоді урядом Ленiна, опинилося майже 70% флоту.\nБагато хто з тих, хто в січні 1992 року йшов у Новоросійськ, далеко не одразу зрозуміли мету свого прибуття в цей район. Тільки біля Новоросійська особовий склад узнав, що Президент Російської Федерації вирішив “глибше пізнати проблеми флоту”.\nНа підході до Новоросійська адмірал Касатонов наказав командирам ВПК “Керчь” і СКР “Безукоризненный”:\n— Підготувати андріївські й російські прапори, а із заходом у територіальні води Росії — підняти їх.\nУзнавши про це, матроси-українці заявили, що, коли це станеться, вони вночі позривають ці прапори і повикидають їх за борт, а потім зберуть свої речі і підуть з кораблів.\nЧерез офіцера Служби безпеки про це доповіли Касатонову. Той розлютився, але прапори піднімати не ризикнув.\n28 січня Борис Єльцин прибув на ПКР “Москва”. В своєму виступі він заявив: “Ми проти поділу Чорноморського флоту” (“Флаг Родины”, 30 січня 1992 р.). Про те, яку позицію повинен зайняти флот, стало відомо із запису, зробленого Єльциним у книзі почесних відвідувачів корабля: “Молодці, чорноморці! Так тримати, не похитнутися в цей складний період для країн СНД. Дякую за зустріч! Підтримаю!”\nЦе було своєрідне зелене світло, коли можна посуватися далі, тобто розправлятися з тими, хто присягне Україні, приводити всіх новобранців до присяги СНД, хоч була присяга на вірність народові України і більшість матросів була тоді саме з України.\nОдного недільного дня я навмисно пішов до одинадцятого навчального загону підводного плавання і на власні очі побачив, як силоміць змушували молодих українських хлопців присягати СНД. На плацу до кожного підрозділу було приставлено по кілька офiцерів управління частини, які слушної миті мали підштовхнути “бунтаря” або умовити присутніх батьків, щоб їхній син склав потрібну присягу. В кожному взводі було по кілька осіб, які бажали скласти присягу на вірність народові України. Але нікому з них такої можливості так і не дали, змусивши скласти присягу СНД.\nРазом з форсуванням присяги СНД командування ЧФ розгорнуло масове цькування та всіляке гоніння тих, хто вже присягнув Україні. Робилося все, щоб дискредитувати цих офiцерів та мічманів. Учорашні передовики, часто найкращі, ставали професійно “непридатними”, “бандерівцями” та”фашистами”.\nАдмірал Касатонов запускав свій репресивний апарат на повну потужність. Засідання Військової ради проводилися одне за одним. На одному з них, яке відбулося 29 січня, випало бути присутньому і мені. Перше, що вразило — це агресивність командувача, він був просто скажений. Формально розглядали питання дисципліни, але під її порушниками розуміли тих, хто присягнув Україні чи збирався це зробити. Найбільше дісталося командирові Кримської військово-морської бази віце-адміралові Олександру Фролову, адже в його з’єднанні була бригада капітана 2-го рангу Юрiя Шалита, яка склала присягу народові України. За словами Касатонова, “Фролов був на грані втрати всієї бази”. Присутні добре розуміли, що командира бази буде звільнено з посади.\nПро дії Юрiя Шалита, зі слів Касатонова, він доповів Головкому ВМФ, упевнений, що “клятвовідступника” буде звільнено з займаної посади. З цього офіційного виступу Касатонов уперше почав творити образ тих, хто зрадив уже одного разу даній присязі, українських націоналiстів, які хочуть “прихватизувати” флот.\nЧому командувач був розлючений і вимагав припиняти будь-які спроби присягнути тих, хто вирішив служити Україні? Пояснень було багато, проте в його діях уже тоді було помітно стратегічну лінію. З одного боку, він мусив реабілітувати себе в очах свого керівництва та спокутувати провину за повільність і вагання при вирішенні питання, кому служити. З другого — Касатонов робив усе, щоб командири основних з’єднань і частин стали частиною репресивного апарату, щоб розправлялися з небажаними в своїх колективах, а потім назавжди розпрощалися з думкою служити Україні. Хто ж таких, мовляв, опісля візьме до українського флоту? І цю систему “приймання гріха на душу” командирами Касатонову створити вдалося. Дисциплiна на флоті, що б там не казали тоді, була на висоті. Командири ретельно виконували накази під пильним оком комфлота. А згодом, коли відступати вже неможливо, зі всією люттю нападали на невгодних, які склали українську присягу. Тим, хто склав тоді присягу, було особливо важко. Як потребували вони тоді підтримки керівництва України! Стало легше тільки після звернення міністра оборони України до моряків-чорноморців, де говорилося, що “офіцерів та мічманів флоту, усунених з посад через їхні патрiотичнi вболівання або ж звільнених через цю причину в запас, буде зараховано на службу до Збройних Сил України, поновлено на посадах зі збереженням усіх громадянських прав та пільг” (“Слава Севастополя”, 4 лютого 1992 р.).\nЦю обіцянку, дійсно, було пізніше виконано. В цьому мені випало переконатися на собі. Я, як і багато хто з моїх товаришів, присягнув Україні і був звільнений у запас з ЧФ, а згодом був повністю поновлений міністром оборони України в усіх правах.\nОднак про те, які випробування довелося витримати тим, хто на ЧФ зробив свій вибір на користь України, які образи та приниження пережити, напевно, слід було б написати окрему книжку. Військовослужбовцям у ті дні було особливо важко. Радянський Союз перестав існувати, утворилися самостійні держави, а проблему армії остаточно не було вирішено. Поставало законне запитання: як військовослужбовцеві, який хоче служити народові України, не порушуючи закони, а головне, коли його старший начальник — проти його бажання, здійснити на практиці свою мрію? В цьому вся трагедія. Але, незважаючи ні на що, люди продовжували робити свій вибір на користь Україні.\nНа жаль, не завжди щастило складати присягу в параднім строю під звуки оркестру, тобто в ідеальних умовах. Однак, якби моряки чекали кращих часів, то українського флоту, напевно, ніколи б не було або був би, але не скоро. Тому люди робили свій вибір.\n9 лютого 1992 року присягу на вірність народові України склали моряки великого протичовнового корабля “Сметливый”, яким командував капітан 3-го рангу Валерій Зубков. З-поміж них командир бойової частини 1 капітан-лейтенант Ю. Лужецький, командир бойової частини 3 Г. Кузнецов та інші. Усього присягнули 6 офіцерів, 8 мічманів та 84 військовослужбовці строкової служби, що становило майже 40 відсотків особового складу.\nТого ж дня, 9 лютого присягнули Україні і частина офіцерів великого протичовнового корабля “Николаев”. Цей корабель Тихоокеанського флоту перебував на модернізації в Миколаєві. Очолив прийом присяги капітан 3-го рангу Олексій Юзюк. Серед присягнувших народові України були капітан-лейтенанти Анатолій Бойко, Олексій Сирченко, Володимир Марков, старші лейтенанти Дмитро Шинкаренко, Сергій Федотов та інші.\nНе всі, на жаль, хто вирішив служити в українському флоті, були передовими людьми. Були поміж них і звільнені раніше з посад чи просто не відзначені успіхами по службі. Це, звичайно, дуже дискредитувало всіх, хто щиро і чесно хотів служити народові України. Добре пам’ятаю, з яким болем узнавав про такі негативні факти, але все-таки вірилось у краще. І ці кращі дні поступово наближалися.\n22 лютого 1992 року склав присягу народові України батальйон морської піхоти, яким командував Вiталій Рожманов. Це був усвідомлений вибір. Люди багато що зрозуміли в житті. Прозріння почалося під час азербайджанських подій, коли морських піхотинців Рожманова терміново перекинули до Баку. Руками чорноморців московські опричники хотіли вирішити свої великодержавні завдання. Коли надійшов наказ атакувати Шиховську заставу, морські піхотинці добре зрозуміли, що без крові не обійдеться. Раніше там уже побували десантники з Каспiю. Ті не щадили ні жінок, ні старих, які були неозброєні. Чорноморцям пропонували зробити те саме і при цьому без жодного письмового наказу, який би мав юридичну силу.\nТреба віддати належне батальйонові, де начальником штабу тоді був майор Вiталій Рожманов, — трагедії не сталося.\n— Ми зрозуміли, — сказав під час зустрічі зі мною Вiталій, — що нас кинули воювати з народом Азербайджану, виконувати полiцейські функції, зробити все, аби залякати людей, убити в них національний дух, усяку віру і прагнення до волі.\nТримали батальйон з 24 січня 1991 року до перших чисел квітня. Керівництво боялося бунту і народної помсти. Цього часу вистачило майорові Рожманову і його підлеглим, щоб зрозуміти, що події в Баку спровокувала Москва.\nЩе одним кроком на шляху до прозріння стали серпневі події 1991 року. Тоді морським піхотинцям було поставлено завдання блокувати аеродром у Бельбеку. Пізніше до мене потрапив документ, де похвилинно було розписано дії “чорних беретів”. Чекали Єльцина. Він мав прилетіти для визволення Президента Горбачова, блокованого у Форосі. Тоді командирові бригади було віддано наказ знищити цей літак. А в останню мить дали “відбій”, бо в літаку летів не Єльцин, а Руцькой.\nТому, коли прийшов січень 1992 року, люди не схотіли знову стати знаряддям у руках тієї ж Москви. Це стало очевидно, коли група народних депутатів та членів Президії Верховної Ради України побувала в бригаді морської піхоти. Та сама група, котра майже три години простояла на холоді біля воріт штабу ЧФ, щоб зустрітися з адміралом Касатоновим, а він не побажав прийняти представників парламенту, нахабно заявляючи, що він зайнятий.\nУ бригаді морської піхоти депутатів зустріли з неприхованою радістю, бо матроси і офіцери уже втомилися слухати начальника берегових військ генерал-майора Володимира Романенка і його помічника полковника Сергія Авдонкiна, які розповідали про тяжкі наслідки складання української присяги. Морські піхотинці після повернення голови офіцерських зборів бригади майора Рожманова з Києва та роз’яснення перспектив служби присягу СНД у бригаді вирішили не складати.\nЗустріч з депутатами внесла додаткову ясність, після чого майже вісімдесят відсотків офіцерів та прапорщиків були готові стати під Державний прапор України.\nПро це, зрозуміло, інформували командувача флоту, і він стрімголов, як на пожежу, приїхав у Козачу бухту, де стояло з’єднання. Набір словосполучень у його виступі на зразок “прояви націоналізму”, “зрадивши раніше складеній присязі”, “єдині збройні сили”, “не продатися за сало” були вже відомі багатьом і успіху не мали. Тоді виступив майор Вiталій Рожманов і заявив Касатонову:\n— Морська піхота вже зробила свій вибір. Нас багато чому навчили Баку, Карабах, Тбiлiсi... Ми вже не ті...\nТакого командувач не чекав. Тому, оцінивши, мабуть, гостроту ситуації, вирішив піти ва-банк:\n— Так ви вірите мені?..\nЗал мовчав. Минуло ще кілька секунд, адмірал усвідомив, що зазнав фiаско і квапливо вийшов із залу.\nПроте задуманому не судилося здійснитися. Бригада морської піхоти так і не присягнула народові України. Це зробив тільки батальйон, яким командував майор Вiталій Рожманов. Серед тих, хто склав присягу, були помічник командира батальйону по роботі з особовим складом старший лейтенант Михайло Рудь, начальник штабу батальйону старший лейтенант В’ячеслав Щегольков, а також старші лейтенанти Андрій Iльєнко і Володимир Онопрієнко, лейтенанти Iгор Калина та інші. Усього 22 офіцера, 8 прапорщиків, 78 сержантів та матросів, що становило майже 44 відсотки особового складу всього батальйону. Крім того, понад 90 військовиків підписали зобов’язання продовжити службу в цьому колективі.\nІнколи невисокий процент тих, які присягають народові України, може створити враження, що моряки не хотіли служити в Збройних Силах України. Насправді ж це було не так. У багатьох частинах і з’єднаннях продовжували служити матроси, призвані не з України, тому вони і не повинні були присягати Україні.\nДолю підрозділу вирішили досить швидко — батальйон було розформовано. Про роззброювання його Касатонов наказав доповідати йому особисто щогодини. Офіційна версія — скорочення. Тільки цьому в батальйоні майже ніхто не вірив. Таємне опитування, яке було проведено, виявило, що майже 95 відсотків морських піхотинців батальйону вважали основною причиною розформування — прийняття української присяги.\nРозправи над невгодними тривали. Майора Вiталія Рожманова і старшого лейтенанта Михайла Рудя одразу ж було усунено від командування, їм заборонили навіть з’являтися на території частини. Комбата вивели під руки за ворота частини, навіть не дозволивши забрати особисті речі з кабінету. Іншим офіцерам видали розпорядження вибути до інших військових частин, рядовий склад також розкидали по інших підрозділах.\nСеред морських піхотинців, які втратили місця служби, була і прапорщик Валентина Коваленко — перша жінка-військовик Чорноморського флоту, яка склала присягу на вірність народові України.\nДля тих, хто вирішив надалі продовжити службу в Збройних Силах України, це був час очікувань. Ждали рішень на вищому рівні. Тому кожен уважно слідкував за подіями, що розвивалися. Ті, хто справді хотів, щоб в України був свій флот, чекали рішучих дій керівництва України і Президента особисто. Однак їх не було. Політика України на переговорах з Російською Федерацією все більше нагадувала тупцювання на місці, а потім і рух у зворотному напрямі. Важко сказати, хто зробив цей півкроку назад, але саме він став початком повільного відходу, який призвів надалі до поступок та “здавання бастіонів” одного за одним.\nЗвичайно, керівництво України тими січневими днями зазнавало чимало труднощів. Усі сили було спрямовано до центру, Чорноморський флот і Крим залишилися поза увагою. Надалі це виявилось однією з головних причин, які не дали змоги завершити державні процеси тоді. А нерозв’язана проблема флоту спричинила цілу низку проблем, пов’язаних з Кримом і Севастополем. По суті, Україні не вдалося на той час завершити створення своїх Збройних Сил, бо не було такого важливого виду їх, як флот. Внаслідок цього південні кордони з моря були залишені без прикриття, бо Чорноморський флот уже підлягав не українському військовому відомству, а російському, і виконував тільки його накази, що не гарантувало безпеки нашої держави з півдня.\nКоли саме Україна зробила першу поступку Росії, яка поставила під сумнів попереднє рішення, що все, що розташоване на території незалежної держави, належить її народові і є його власністю? Може тоді, коли Володимир Гриньов, на той час заступник Голови Верховної Ради України, заявив (“Независимая газета”, 16 січня 1992 р.), що він би “взагалі відмовився від Чорноморського флоту на користь Росії”? Подібні заяви, зрозуміло, не додавали оптимiзму на флоті. Передбачалося, по суті, віддати те, в що вкладалися гроші народу України, щоб опісля знову з того ж народу зідрати останню сорочку для побудови флоту: адже охороняти державу з моря все одно треба, від цього державі нікуди не дітися.\nНе висловив чітко свою позицію щодо флоту і сам Президент, а головне, незрозуміло було, що робити на ЧФ тим, хто хотів служити Україні.


Український фільм переплутали з «Грою престолів» | Український тижневик Міст\nУкраїнський фільм переплутали з «Грою престолів»\nКадри історичного бойовика «Король Данило» Тараса Химича, що виходить цього року у прокат, в Інтернеті переплутали з американською кіносагою «Гра престолів». Користувачі Facebook відзначили загальну подібність картинки та схожий одяг героїв. Світлину додала кінознавець Олеся Анастасьєва.\n«11 жовтня в український прокат виходить фільм «Король Данило». Це друга повнометражна ігрова стрічка режисера Тараса Химича (перша була «Жива»). Використовуючи свої зв’язки, я здобула кадр зі знімального майданчика і поділюся ним із вами. Перед тим показала його кільком друзям і всі в один голос сказали, що то наша відповідь Game of Thrones. Отже, чекаємо», — написала Олеся.\n«Бачив уривки нового українського фільму «Король Данило» — місцями Голівуд відпочиває. Видається, що незабаром в Україні вийде фільм, зовсім не схожий на звичну пострадянську халтуру. По-перше, тому що знімає його людина, якій одночасно із досвідом вдалося зберегти неймовірний запал. По-друге, наскільки я зміг побачити, ставлення до кіно в Тараса Химича трохи інше, аніж те, яке звикли бачити у нас в кіно, — головне освоїти кошти. Йому і його команді важливо зробити справу. До прикладу, кастинг акторів у нього передбачав 450 осіб із усієї країни, а не просто знайомих, як це часто трапляється, — розповів політолог та історик Олександр Палій. — Нарешті його фільм фінансують не чиновники за бюджетні кошти, для того, щоб їх побільше освоїти, а такі ж ентузіасти, які, як бджоли на мед, реагують на справжнє, з’являючись, як у кіно, в моменти, коли вони найбільше потрібні».\nНаразі ж зйомки фільму тривають. Це буде дуже видовищне кіно. Тарас Химич — режисер, котрий знімає якісне українське кіно. Він і команда буквально живуть стрічкою. «Наша ідея — відкрити Данила: хто він був як людина, яким був його характер і яку роль відіграв для нас. Це людина, здатна ухвалювати неординарні рішення, яка може бути водночас відчайдухом і миротворцем», — зазначив п. Химич.\nЦе перший масштабний проект, який не просто знімають у Західній Україні, але й вироблятимуть безпосередньо тут. Режисер Тарас Химич та його команда представляють західноукраїнську кінокомпанію Invert Pictures. «За нашої підтримки Тарас Химич і ми, команда фільму, доведемо, що в Україні є свій кіноепос, свої кіношедеври, свої талановиті каскадери, голівудської краси актори, художники костюмів, гримери, а головне історія і герої. Долучайтеся!» — закликає Олеся Галканова-Лань, продюсер фільму.\nІрина Цицак, «Львівська пошта»


StyleZhinki.ru » Суспільство » Посадова інструкція менеджера: обов'язки і права\nПосадова інструкція менеджера - документ, в якому описані основні обов'язки людини на даній посаді, його функції, права. Вказана інформація і про те, яку відповідальність несе такий співробітник. При влаштуванні на посаду менеджера більшість компаній надає посадову інструкцію, щоб претендент ознайомився з усіма нюансами майбутньої роботи. Отже, яку інформацію містить посадова інструкція менеджера?\nОсвіта та принципи роботи\nЗазвичай в графі «Загальні положення» зазначено, що менеджер - це керівник. Для того щоб працювати менеджером, необхідно вищу освіту за спеціальністю "менеджмент" і певні знання, вміння та навички, які повинні були бути придбані в процесі навчання. У роботі менеджер повинен керуватися чинним законодавством, яке регулює підприємницьку та комерційну діяльність, статутом конкретної компанії, основними трудовими правилами, посадовою інструкцією і розпорядженнями начальника.\nЛюдина, яка займає посаду менеджера, повинен орієнтуватися в законах, розбиратися в ринковій економіці, веденні бізнесу, теорії менеджменту, теорії та практиці роботи з персоналом, вміти розробляти бізнес-плани і вести рекламні кампанії. Серед інших знань, які передбачає посадова інструкція менеджера, наголошується етика ділового спілкування, методи оцінки ділових якостей співробітників, різні способи обробки інформації, трудове законодавство, правила і норми охорони праці. До цього списку можуть бути додані й інші вимоги, що залежить від конкретного підприємства. Пам'ятайте, що посадові інструкції менеджера можуть сильно відрізнятися, якщо мова йде про підприємства, що займаються різною діяльністю.\nТакий співробітник управляє підприємницькою діяльністю підприємства, взаємодіє зі сторонніми організаціями, підбирає і розставляє кадри, займається організацією рекламної діяльності.\nЯк правило, посадова інструкція менеджера передбачає виконання таких обов'язків:\n- здійснення підприємницької діяльності з метою задовольнити потреби споживачів і отримати прибуток;\n- планування підприємницької діяльності;\n- контроль бізнес-планування, розробки та реалізації різних угод, контрактів і договорів;\n- аналіз і вирішення різних проблем, включаючи економічні, організаційні, технічні, кадрові та інші;\n- підбір і розстановка кадрів, мотивація діяльності;\n- організація зв'язку з діловими партнерами;\n- аналіз попиту на продукцію або послуги, що надаються компанією;\n- керівництво підлеглими працівниками та інші.\nЯк було сказано вище, посадова інструкція менеджера описує і права працівника. Коротко: менеджер має право виносити пропозиції щодо поліпшення діяльності фірми, підписувати документи в межах своїх обов'язків, повідомляти керівництву про наявні недоліки діяльності підприємства, вимагати сприяння у виконанні своїх функцій. Разом з тим менеджер відповідальний за невиконання своїх обов'язків, вчинені правопорушення, завдання матеріальної шкоди.\nЗа бажанням керівництва підприємства посадова інструкція може бути змінена. Зверніть увагу: викладена вище інформація є лише прикладом змісту подібного документа. Залежно від особливостей посади в нього можуть бути внесені додаткові пункти. Наприклад, посадова інструкція менеджера по закупкам вміщатиме характерні пункти по закупівельної діяльності і так далі.\nСтатті за темою "Посадова інструкція менеджера: обов'язки і права"\nШкола людських відносин: гуманізм для менеджерів\nІнженер пто. Що це за професія? Які обов'язки інженера пто?\nАвторитарний стиль керівництва. Стилі керівництва в організації\nМетоди менеджменту. Поняття менеджменту\nЯк написати правильне резюме: зразок


Любомльська централізована система публічно-шкільних бібліотек | Любомльська районна рада\nЛюбомльська централізована система публічно-шкільних бібліотек\nОчолює - Овдієвич Світлана Антонівна\nТелефон: (03377) 2 43 65\nАдреса: Україна, Волинська область, м.Любомль, вул. Червоної Армії, 2\nПоложення Любомльської ЦРБ\nШтат: 47 працівників\nСтруктура: працює 32 бібліотеки: ЦРБ, РДБ, Головненська міська бібліотека для дорослих, Головненська міська для дітей та 28 сільських бібліотек – філій в т.ч. 5 публічно-шкільних бібліотек\n- Про дату утворення (рішення):\nВ далекий час сягає історія бібліотек Любомльщини. Багато століть назад тут були книгозбірні при церквах і монастирях. Однією із найбільших книгозбірень була бібліотека при Любомльській Георгіївській церкві, яку побудував Волинський князь Володимир Василькович і в яку подарував рукописні книги. В роки війни приміщення і книги були знищені. Бібліотеки для дорослих і дітей відновили свою роботу в 1945 році. Першою завідуючою була Зазятко (Бісюк) Марія, пізніше – Тетяна Аркадіївна Динько (Ремез). Понад 20 років керувала районною бібліотекою Марія Андріївуна Бак (Тепікіна). З 1984 року і по сьогоднішній день бібліотечну систему очолює Овдієвич Світлана Антонівна.В 1981 році бібліотечна система була централізована. На території району діяло 75 бібліотек. Станом на 12.01.2014 року на території району працює 32 бібліотеки: ЦРБ, РДБ, Головненська міська бібліотека для дорослих, Головненська міська для дітей та 28 сільських бібліотек – філій в т.ч. 5 публічно-шкільних бібліотек\nРішенням сесії Любомльської районної ради Волинської області від 17.02.2011 року №4/7 було проведено об’єднання 5-ти сільських бібліотек із шкільними в селах Черемошна Воля, Гордно, Скиби, Підгородно і Висоцьк.\nЦСПШБ в рамках програми "Бібліоміст" отримала 15 ком.п'ютерів, які підключені до мережі Інтернет, 4 багатофункціональні пристрої для друку, 15 веб-камер, 15 навушників. В тому числі Центральна районна бібліотека для дорослих отримала 4 комп'ютери, Головенська дитяча бібліотека - три ком.п'ютери, Зачернецька, Нудижська, Гущанська, Бережанська - по два ком.п'ютери, а також вихід до світової мережі Інтернет.\nЛюбомльська центральна районна бібліотека за більш, ніж шість десятиліть діяльності,нагромадила багатий досвід надання методичної і практичної допомоги бібліотекам району. На її базі проходять стажування та практичне навчання різні категорії сільських бібліотечних працівників, районний семінар «Інноваційна діяльність бібліотек та шляхи підвищення їх ролі у суспільстві», проведено навчання бібліотекарів публічно-шкільних бібліотек «Організація роботи публічно-шкільних бібліотек на допомогу навчальному процесу», діє школа професійної майстерності з питань інформаційного та довідково-бібліографічного обслуговування користувачів на базі бібліотеки-філії для дорослих смт.Головно\nВ 1998 році при центральній районній бібліотеці для дорослих було створено літературно-мистецький клуб творчої інтелігенції міста « Хвилі Світязя».\n- Мета та основні види діяльності:\nГоловна мета бібліотеки – стати справжнім інформаційним та культурним центром району, надавати і задовольняти читацькі запити.\nВиди діяльності та послуги Бібліотеки:\n• Надання книг та періодичних видань для тимчасового використання;\n• Зберігання фондів книг, періодичних видань та документів;\n• Участь у різних конкурсах, грантах, семінарах;\n• Популяризація книги та читання серед населення;\n• Надання фактографічних, аналітичних, бібліографічних довідок та допомога у пошуку інформації;\n• Надання копій документів по міжбібліотечному абонементу;\n• Допомога у користуванні комп’ютером та пошуковими системами;\n• Проведення масових заходів, презентацій книг, семінарів, конференцій;\n• Формування бібліографічних списків для наукових робіт;\n• При бібліотеці діє пункт вільного доступу до мережі Інтернет та надає такі послуги:\no Безкоштовне використання комп'ютерів та програмного забезпечення програми "Бібліоміст" (набір тексту, вихід до мережі Інтернет, Skype-спілкування, отримання різних типів інформації, та інше),\no Надання консультаційної допомоги при роботі з комп'ютером, пошуковими системами чи у інших дотичних питаннях,\no Запис інформації на електронні носії користувача;\no Надання вебліографічних списків,\no Допомога у організації та інформуванні різних заходів,\no Допомога у використанні методів е-урядування ,\no Попередній запис до комп'ютерів.\n• Сприяння процесу е-урядування у бібліотеці:\no Сприяння процесу забезпечення доступу громадян до соціально значущої інформації,\no Допомога в отриманні електронних послуг в через мережу Інтернет,\no Розповсюдження інформації про е-урядування,\no Подолання інформаційної нерівності;\no Тісна співпраця з органами місцевої влади та неурядовими організаціями,\no Здійснення управління з активним залученням громадськості до процесу прийняття державно-управлінських рішень і розробки державної політики,\no Дистанційне навчання,\no Отримання правової інформації,\n• Допомога людям та активна громадянська позиція.


Спірея бумальда | Івано-Франківський ЛСНЦ\nСпірея Білларда »\n« Спірея вангутта\nГібрид між спірея японська і спірея білоквіткова (S. japonica x S. albiflora). Невисокий чагарник, до 75 см заввишки, з витонченою, кулястої кроною і прямостоячими гілками. Пагони злегка ребристі, голі. Листя до 8 см завдовжки, яйцевидно-ланцетні, голі, гостро двоякопильчаті. Фарбування квіток варіює від блідо-рожевого до темно-гвоздично-рожевого. Цвіте практично все літо, близько 50 днів. Дуже гарний гібрид, часто важко відмінний від спіреї японської, зазвичай нижче її і з більш ребристими пагонами. У культурі з 1890 року.\nВ живоплоті відстань в рядах 0,4 – 0,5 м, між рядами 0,3 – 0,4 м. У групах садять на відстані 0,5 – 0,7 м, рідко близько 1 м. Оптимальний термін посадки – вересень, в похмуру або дощову погоду. Розмір посадкової ями повинен на 25 – 30% перевищувати величину кореневої системи рослини при посадці. Глибина посадки 40 – 50 см. Коренева шийка на рівні землі. Потрібен дренаж з битої цегли і піску. Рано навесні підгодовують Кеміра-універсал з розрахунку 100 – 120г/кв.м.\nПолив помірний. У суху пору сезону і після обрізки необхідно вносити по 10 л на рослину, 2 рази на місяць. Молоді посадки рихлять при ущільненні грунту від поливів і при прополці бур’янів. Мульчують торфом після посадки шаром 7 см. Всі таволги добре переносять стрижку тому їх використовують для огорож і бордюрів. Після обрізки швидко відновлюють крону. Після цвітіння рекомендується видалити 1/3 довжини відцвівши пагонів. Для запобігання обмерзання слід укрити коріння сухим листом або торфом шаром до 10 см.


Михайло Вишиванюк підтримав ідею відновлення вілли «Богданівка». У фундамент під її будівництво черченці заклали капсулу зі «Зверненням" - 26 Жовтня 2012 - НСКУ: Івано-Франківська обласна організація\nП`ятниця, 2020-02-21, 11:12 AM\nГоловна » 2012 » Жовтень » 26 » Михайло Вишиванюк підтримав ідею відновлення вілли «Богданівка». У фундамент під її будівництво черченці заклали капсулу зі «Зверненням"\nУрочистості відбулись за участю заступника голови облдержадміністрації Романа Іваницького, голови райдержадміністрації Йосипа Нижника, заступника голови районної ради Володимира Штогрина, заступника голови райдержадміністрації Ірини Кобути , головного лікаря санаторію «Черче» Михайла Падучака , громади села та відпочиваючих санаторію.\nПоблагословив місце майбутньої будови вілли «Богданівка» місцевий священник о. Василь Кривень.\nВ фундамент вілли «Богданівка» помістили капсулу з «Посланням нащадкам».\nПід час урочистостей прозвучали пісні (на сл. Б.Лепкого)у виконанні вокального ансамблю санаторію.\nЗа словами місцевої вчительки Віри Хімій, це була «академія галицької інтелігенції», куди приїжджали письменники, художники, музиканти. У 1982 році за одну ніч віллу було зруйновано, щоб, як сказав головний лікар санаторію «Черче» Михайло Падучак, «стерти з пам’яті народу навіть згадку про Лепкого».\nУ 1991 році на місці, де стояв будинок, встановлено пам’ятний знак. А тепер розпочато відновлення вілли. Ідею підтримали голова обласної державної адміністрації Михайло Вишиванюк, Львівське земляцтво братів-рогатинців, яке очолює письменник Роман Коритко, та Благодійний фонд «Живець «Черче», який очолює уродженець Рогатинщини, академік Ярослав Яцків з Києва.\n«До відновлювальних робіт будуть залучені громади, меценати», - запевнив голова Рогатинської райдержадміністрації Йосип Нижник.\nУ відновленій віллі «Богданівка» створять садибу-музей Богдана Лепкого, що стане філіалом обласного краєзнавчого музею, сказав на урочистостях із закладення символічного каменю під віллу заступник голови облдержадміністрації Роман Іваницький. Рогатинці кажуть, що відновлену, збудовану заново, віллу «Богданівка» буде включено до туристичних маршрутів Прикарпаття.\nДовідково. У «Зверненні до майбутніх поколінь» значиться: «Збувається мрія працівників санаторію «Черче» і жителів села Черче… Ми віримо, що напруженою працею, у злагоді, взаємодопомозі, при підтримці громади, меценатів ми збудуємо віллу «Богданівка». Вітаємо усіх, хто своїми діями докладеться до нашої спільної справи з відновлення, розвитку та збереження історико-культурної спадщини Богдана Лепкого. Любі нащадки! Любіть свою землю! Хай стежка до вілли «Богданівка» завжди буде людною».


Знайомтеся: Інститут аерокосмічних технологій – Кафедра космічної інженерії\nБакалаври Вступ Магістратура Про Нас Школярі\nЖов 13, 2019 Вступ, ІАТ, Київський політехнік, КПІ, Про Нас, 💼 Партнери, 🎓 Студенту\nІнтерв’ю з директором ІАТ Іваном Коробком «Київський політехнік»\nЦього року участь у традиційному святі День першокурсника вперше брали і студенти створеного в квітні Інституту аерокосмічних технологій.\n«Київський політехнік» розпитав його директора, Івана Васильовича коробка, про новий підрозділ, завдання, що стоїть перед цим навчально-науковим підрозділом, а також про його студентів і партнерів.\nІ тих, і інших. Наш головний нині партнер компанія «Firefly» (США), вже цього року здійснить перші запуски власних ракет. Компанія сповідує стратегію Нового космосу – доступний космос за рахунок використання технічних інновацій. Вони вже провели вогневі випробування свого двигуна. Вже розроблено дві ракети – «Alpha» і «Beta» . Їхні макети, до слова, ми продемонстрували на святі «День першокурсника». Тож компанія зацікавлена і в ракетобудівниках.\nНині Інститут готує фахівців за двома спеціальностями. Перша – спеціальність №134 «Авіаційна та ракетно-космічна техніка». У межах цієї спеціальності навчання проводиться за кількома освітніми програмами: «Літаки і вертольоти» (ця програма існувала в КПІ і раніше – на ФАКС, згодом на ММІ, а тепер ось – в ІАТ); та новими освітніми програми: «Ракетні та космічні комплекси» і «Інженерія авіаційних та ракетно-космічних систем». Друга спеціальність – №173 «Авіоніка» з освітньою програмою – «Системи керування літальними апаратами та комплексами». За цими спеціальностями, повторюся, після реорганізації ФАКСу підготовка не припинялася. І студентів, які навчалися за ними в ММІ, переведено до ІАТ. Територіально кафедри також нікуди не переїздили. Проте нині у складі ІАТ створюється й нова кафедра – космічної інженерії – саме вона й готуватиме фахівців з ракетно-космічних комплексів. Понад те, за пропозицією американської компанії «Firefly» , яка має офіс у нашій країні, та Громадської організації «Асоціація Ноосфера» (це некомерційна організація, завданням якої є модерування заходів наукового та навчального характеру) у складі нашого Інституту створено Навчально-науковий центр космічної техніки та технологій (Центр дуальної освіти), який забезпечуватиме навчання студентів як у нашому університеті, так і в місті Дніпро, де компанія має власні виробничі потужності. Отож, оскільки навчання за такою системою буде проводитися не лише в Києві, але і в Дніпрі, наш університет уклав угоду про академічну мобільність з Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара . Це дає нам юридичні підстави відправляти наших студентів до Дніпра. Відповідно підготовка студентів магістратури КПІ, які навчаються за дуальною моделлю, проводитиметься на базі фізико-технічного факультету цього університету. ІАТ і фізико-технічного факультет ДНУ нині узгоджують свої навчальні плани для взаємної підготовки магістрів.\nОтже, на магістратуру за новою освітньою програмою (спеціалізацією) Інститут набрав шість осіб. А скільки всього людей прийшло на перший курс?\nАле, на наш погляд, система вступу потребує певних змін. Чому? Як відповідь один лише приклад з короткого досвіду нашого Інституту: у день оприлюднення списків рекомендованих 5 людей з тих 45 бюджетників повідомили, що поїдуть навчатися за кордон. І тих, кого ми відсіяли, згідно з цьогорічними правилами прийому ми взяти назад на бюджет не могли. Тож нам довелося перевести на бюджетну форму тих, хто нікуди не був рекомендований, і кого ми спочатку взяли на контрактну форму навчання.\nМи впроваджуємо пілотний проект, який має трохи змінити систему викладання англійської мови. Ми знаємо, що знання англійської – це дійсно, ахіллесова п’ята багатьох претендентів на роботу в українських представництвах відомих компаній і, взагалі, багатьох українських спеціалістів. Тому на першому курсі ми перші два місяці проводимо інтенсив з англійської. Ту програму, яка мала бути пройдена впродовж семестру, першокурсники пройдуть за два перші місяці навчання. Після завершення аудиторних занять залишаються консультації з англійської. До цього підключається англомовна дисципліна «Історія авіації». Курс цей читає наш професор Кабанячий Володимир Володимирович . Ця дисципліна не потребує знання великого обсягу спеціальних термінів, але дозволяє розвинути мовні навички і кваліфікації. Завершується вивчення цієї дисципліни написанням реферату – звісно, англійською мовою, та підготовкою відповідної презентації. Такі підходи не несуть великих ризиків для студентів, які на початку свого навчання мали певні прогалини в знанні іноземної мови, тому що для контролю знань, отриманих при вивченні цього курсу, студенти складають не іспит, а залік, і представляють реферат, про який я вже сказав. Понад те, ми підключаємо і дисципліни з ІТ- напряму. Вони й так насичені англомовними термінами, тож ми в Інституті пропонуємо плавно переходити на викладання таких курсів англійською. Це не означає, що це станеться одразу, але поступово будемо їх на цю мову переводити. І ще в кожному семестрі ми плануємо пару предметів читати англійською. Передусім, певна річ, ті, що не перенасичені спеціальною термінологією, наприклад, побудова алгоритмів, системи моделювання, методи оптимізації тощо. Ті ж дисципліни, які є для нас, сказати б, базовими, наприклад, опір матеріалів, теоретичну механіку, чисто фахові предмети, для того, щоб не втратити рівень підготовки, викладання і сприйняття студентами, читатимуться українською. Не хочу забігати наперед, але хотілося б, щоб нинішні першокурсники після завершення бакалаврату мали рівень англійської не нижчою за B2.Що ж до основного курсу англійської мови, то його, звісно, читають викладачі кафедри англійської мови. У них є розробки з авіації, ракетно-космічного напряму, а на третьому-четвертому курсі вони читатимуть англійську професійного спрямування. Але якщо в нас буде частина дисциплін викладатись англійською, то такий курс нам буде потрібним, але в більш поглибленій частині. Тобто консультативна допомога викладачів англійської мови із аерокосмічним спрямуванням залишається конче необхідною. Головним при переході на англійську мову викладання частини курсів є те, що ми маємо зберегти рівень підготовки наших студентів за їхнім професійним спрямуванням із збереженням викладання таких фахових, технічно складних дисциплін державною мовою – українською.\nПідготовка іноземних студентів за нашими спеціальностями не переривається. Однак раніше навчання їх здійснювалося російською та українською мовами. А цього року ми започаткували прийом іноземних громадян на навчання англійською мовою. Серед цих студентів – громадяни Туреччини, Єгипту, Китаю, Кореї, Алжиру, Еквадору, Пакистану та інших країн. Станом на сьогодні у нас уже прийнято на перший курс за бакалаврським рівнем підготовки 27 іноземних громадян. З них – 15 англомовних. А всього в нас на всіх курсах навчаються 58 іноземців. Координує підготовку іноземних студентів у нас молодий викладач заступник директора інституту Олексій Олександрович Пікенін.До речі, ще одна наша новація полягає в тому, що після початку навчання ми пропонуємо частині нашим україномовним студентам першого бакалаврського рівня за бажанням додатково відвідувати заняття із англомовними студентами. Понад те – навіть перейти в групу іноземних студентів для вивчення низки дисциплін.\nМи велику увагу приділяємо молодіжній технічній творчості. В нас цікаво та творчо працює гурток авіа- та ракетобудування. У День першокурсника всі мали змогу побачити польоти моделей ракет, які зробили його члени. У нас є також гурток робототехніки. Ще один наш гурток – створення безпілотних літальних апаратів – ці гуртківці працюють над створенням сонцельоту. Цей апарат, до речі, має вже біля 30 годин нальоту. Крім того, сьогодні наші студент проводять випробовування великого безпілотника розмахом крил 7,2 метра. Цей безпілотник нині проходить випробування і робить перші підльоти (польоти по прямій в межах льотного поля – прим. «КП») на аеродромі. Все, на жаль, робиться власним коштом, тому ми нині шукаємо, хто матиме змогу допомогти студентам у цих роботах. Додам, що наші гуртки відвідують, чи, радше, в них працюють не лише студенти, а й школярі. Ще зауважу, що серед гуртківців-студентів – не лише ті, хто навчається в ІАТ, є представники й інших факультетів та інститутів. Дехто з них збирається і до нас у магістратуру. Вся технологічна база міститься в нашому корпусі №28 . Зараз ми разом із ГО «Асоціація Ноосфера» плануємо запустити проект – «студентська ракета». Гурткова робота – це ще й профорієнтація: більшість гуртківців-школярів, ми впевнені, вищу освіту захочуть здобути в нас. У цьому напряму співпрацюємо і з МАН. До слова, наш першокурсник – учорашній МАНівець – цього року отримав спеціальну нагороду Асоціації «Ноосфера» у Дніпрі зі своїм роботом. Розвиваємо ми й інші проекти. Втім авіатори люди трохи забобонні, й до того, як літак полетить, не завжди охоче про нього розповідають. Ми теж намагаємося не розповідати про наші плани, тому я просто скажу, що ми роботи з розвитку активності студентів у цьому напрямі не полишаємо й, сподіваюся, її результати не забаряться. Великий вклад в цю роботу здійснює заступник директора інституту Сарибога Ганна Володимирівна, яка є несамовитим ентузіастом в роботі з молоддю.\nЯ вже говорив про те, що в складі ІАТ відкрито Навчально-науковий центр космічної техніки та технологій під патронатом компанії «Firefly» та Асоціації «Ноосфера», який забезпечуватиме реалізацію наших планів щодо розвитку дуальної освіти. Він стане базою і для наукових досліджень в Інституті. На першому етапі ми плануємо відкрити в ньому п’ять лабораторій: оптимального проектування/конструювання (3D-моделювання, CFD-технології – системи скінченно-елементного аналізу ANSYS, проектування), робототехніки та електроніки (інструментарій, мікроконтролери, програмування, проектування та виготовлення робототехнічних систем), космічних досліджень та технологій (ракетні двигуни, дистанційне зондування Землі, моніторинг стану космічних об’єктів, супутники (мікро-, міні-, піко-), ракетобудування, проектування вузлів і агрегатів ракетно-космічних апаратів), технології виробництва (3D–принтери, технологія виробництва, програмування станків з ЧПУ) та неруйнівного контролю (основи УЗ-контролю, проектування у середовищі CD Alium Designer, програмування мікроконтролерів, вихрострумовий контроль). Ми виділили під ці лабораторії приміщення. Наші партнери – розробляють плани їх облаштування та утримування. Зараз ми з партнерами узгоджуємо бюджет і починаємо рухатися далі. Якщо нам вдасться всі наші задуми втілити у життя, наші студенти, більшість яких щиро закохані в авіацію та ракетобудування, зможуть почати реалізовувати себе в обраній справі ще в стінах університету. Ще додам, що ми не замикаємося лише на співпраці з компанією «Firefly». Серед наших партнерів – і КБ «Луч», ДП «Антонов», казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал», Державна холдингова компанія «Артем» та інші.\nНу і запитання насамкінець. Наказ про створення ІАТ було видано в квітні, напередодні Дня космонавтики. Вже влітку Інститут прийняв перших студентів. Темпи вражають. Чи вдалося вам і вашим співробітникам хоч трохи відпочити влітку?\nЦі останні літні місяці були сповнені роботою, яка нам подобається і яка потрібна всім. Отож це були наші інвестиції у майбутнє… Наші першокурсники придумали гасло «Мрії збуваються крилаті, якщо вчишся на ІАТі». Це для нашого колективу і настанова і дороговказ.\n🚀 Студенти Інституту аерокосмічних технологій зустрілися з астронавткою NASA – Гайдемарі Стефанишин-Пайпер\n🏆 КПІшники серед переможців локального етапу хакатону NASA Space Apps Challenge – 2019.\nOpenDay Space News Бакалаври Вступ Новини\n🎥 День відкритих дверей Інституту аерокосмічних технологій 13.02.2021\nЛют 15, 2021 Oleksii Pikenin\nSpace News Вступ Новини Про Нас Студенту\nСіч 20, 2021 Oleksii Pikenin\nSpace News Вступ Конференції Новини Студенту


Як вибрати чохол для планшета - Apples-web\nДомой Як вибрати чохол для планшета\nДля того, щоб грамотно вибрати чохол для iPad, необхідно грамотно висунути до нього вимоги, інакше пошук може затягнутися, враховуючи велику кількість пропозицій. Але перед цим слід зрозуміти, що критерій «захист» реалізований по-різному в чохлах з різних матеріалів. Ясна річ, що модель з шкіри або її замінника забезпечить більш високу ударостійкість, ніж модель з пари шарів фетру. Ми не будемо зупинятися на цьому критерії, розуміючи, що Ви в курсі, який рівень захисту Вам потрібен. Якщо Ви не зрозуміли, то матеріал виробу — це і була перша вимога. Наша думка — чим він міцніший, тим краще. Але якщо велика товщина чохла — це те, що Ваше серце естета не винесе, беріть тонший.\nЯкщо Ви шукаете гарний чохол для планшету та по доступній ціні , то рекомендуємо подивитися ось тут\nдеталі виконання. Наявність і точна відповідність вирізів під отвори на корпусі планшета — вкрай важливо. Пам’ятайте про сумісність — чохли для iPad Air 2, наприклад, не підійдуть для iPad Pro. Крім цього, варто звертати увагу на такі моменти, як наявність внутрішньої сторони корпусу м’яких підкладок з мікрофібри, які дозволять тримати планшет в чистоті.\nдодатковий функціонал. Він залежить від комплектації — на сьогоднішній день можна знайти дуже хороший чохол зі слотами для дрібних аксесуарів типу кредитної карти або навушників. Він також може бути оснащений зручним еластичним ремінцем, з допомогою якого легко тримати пристрій у руці. В комплект також може входити тримач для фіксації планшета на підголовник сидіння авто.\nдизайн. І хоча це справа смаку, але ми радимо не нехтувати естетичної складової, адже Вам дивитися на чохол щодня, і не тільки Вам. Якщо Ви любитель лаконічного стилю, то навіть в асортименті простого Smart Case можна вибрати оригінальне рішення, наприклад, лимонного кольору. У таких прогресивних брендів, як Ozaki O! є крута серія Travel, в якій дизайн кожного чохла виконаний в тематиці тієї чи іншої країни.\nНасамкінець, хочемо сказати, що буквально днями був анонсований вихід свіжої моделі чохла від Logitech для останньої моделі Айпад, Rugged Combo. Він оснащений захисною кришкою для екрану і клавіатурою Add-on Keyboard спеціально для Rugged Combo, яку можна підключати додатково. Цікаво, скільки буде коштувати новинка. Час покаже, а поки — вибираємо чохол на iPad mini, Air, Pro, чи який там у Вас iPad? Якщо у Вас виникнуть питання стосовно матеріалу, конструкції, додаткових можливостей або дизайну, не соромтеся, запитайте їх нам.


Свята на Сході — Misyjne doświadczenia ks. Jarosława Wiśniewskiego\nСвята на Сході\nБагато хто запитує мене, як проходять свята на Сході, і мені завжди важко відповісти на це питання, тому що звичай святкування в колишньому СРСР і в нинішній Росії вбрав так багато традицій і змішав колишню мерзенність із релігійністю, створюючи неуявну нісенітницю. Так, наприклад, Різдвяні торжества починаються в Росії вже 24 грудня, тому що багато хто знає католицькі традиції, і в деяких колах навіть у школах співають американські колядки, щоб «створити настрій», знайоме по кінофільмах.\nХоча теоретично Росія - країна Православна, однак, Головним святом є Новий рік. Різдвяний православний піст повинен тривати аж до 7 січня, однак 1 січня, а потім 13 січня (Старий новий рік) продовжують почате 24 грудня святкування нескінченно. Вірменське Різдво поєднується зі святкуванням Водохрещення Господня, а виходить, з 18-го січня, і теж супроводжується загальними поздоровленнями. Відразу після цього святкують численні популярні в Росії будистські свята (початок лютого). Потім треба мусульманський Рамадан, що часто збігається зі світським Днем Радянської Армії 23 лютого, називаним у цей час ДЕНЬ ЧОЛОВІКІВ (У ЦЕЙ ДЕНЬ ЧОЛОВІКАМ ДАРУЮТЬ ПАРФУМИ, І МЕНЕ ТЕЖ НЕ РАЗ ПРОСИЛИ ВИМОВИТИ ПРОПОВІДЬ НА ЦЮ ТЕМУ, КОЛИ Я ЦЕ ЗРОБИВ, БУЛА ЗУСТРІНУТА ГОЛОСНИМИ ОПЛЕСКАМИ). Чоловіче свято триває, подібно Великодню, з тиждень. Із цієї нагоди увесь час поздоровляють військових, і не тільки їх. А вже з 1 березня починаються пиятики у зв'язку із ДНЕМ ЖІНОК. Це неможливо описати. Подібно тому, як НОВИЙ РІК у Росії відзначається шикарніше, чим Різдво, так і Великий Піст у Православній Росії блідне перед жіночим святом і відступає на два тижні.\nТільки після Жіночого Дня наступає пауза, коли можна трохи зайнятися темою душі. Чесно говорячи, коли я зорієнтувався, який великий і сильний цей звичай, я почав його використовувати із цією метою. Російські журналісти завжди з більшим ентузіазмом ставилися до ідеї виступу католицького священика на радіо, по телебаченню або в пресі з «офіційними поздоровленнями» від імені Костьолу. Я завжди використовував у таких випадках тексти Святійщого Отця про жінку, зокрема, "Mulieribus Dignitate" (Про достоїнство жінок), підкреслюючи, що Отець часто робить це особисто. Опираючись на цей документ, я намагався нагадати, що йде Великий Піст, і що чоловіки не повинні зловживати святом жінок, використовуючи його як привід для випивки, що могло б зруйнувати атмосферу святкування й стати причиною «жіночих сліз».\nЧесно говорячи, жінки в Росії із цього приводу не переживають і самі провокують нескінченні випивки, але я, як іноземець, завжди міг «прикинутися шлангом» і нагадувати речі очевидні.\nТема Посту в Росії досить популярна, оскільки певне число жінок похилого віку зберегло цю традицію, і Православ'я відіграє в цьому питанні досить позитивну роль, впливаючи також і на російських католиків. Мені нерідко зустрічалися вірменські жінки, які хвасталися, що п'ють тільки чай, і що такий піст у Грузії відомий давно. Я ніколи не намагався висміювати такі подання, а навпаки, учився в цих добрих простих людей. Можливо, у російському православному календарі до Революції пісних днів у році було більше, ніж святкових, і це забезпечувало «позитивне сальдо»: ...святкували дуже активно й постилися від усього серця. Нині ці пропорції виглядають зовсім інакше, і православні традиції відсуваються на задній план. Тут вважають, що потрібно дотримувати першого й останнього тижня Великого Посту, а інше «як Бог дасть». Тому вступом і сигналом до святкування є Пальмова, а точніше Вербна Неділя, як його називають у Росії, у зв'язку з використанням «котиків» замість Пальм.\nНасамперед, у російської традиції, зокрема, для людей віруючих, це свято, подібно Новому року, є головним. Він у багато разів важливіше Різдва, також і у зв'язку з тим, що в Росії інакше трактується смерть. Люди не цінують життя так високо, як у європейській культурі, і смерть приймають дуже спокійно, майже з гумором. Пасха вважається «святом померлих», тому у великодній період люди багато часу проводять «на могилках». Так званий «Батьківський день», тобто, понеділок після «білого воскресіння», подібно похоронам, є приводом для обжерливості й пияцтва. Я був шокований, бачачи хід п'яних людей, що плетуться із цвинтаря. Запрошений якось раз на похорони в німецьку родину, я застав півсела «росіян німців», які поводилися точно так само, як росіяни. Серед інших, існує забобон не вживати виделки й ножі й усе їсти ложкою... коли я, не знаючи про це, попросив столові прилади, мені їх дали, але виникло замішання, і мені довелося відповісти на багато питань.\nІз цього видно, що щирий католицький звичай зберігся в осколках, з нальотом із православ'я й навіть язичества, але люди свято вірять, що « те й те» з Біблії. Воістину, багато чого походить від невиконання боргу й багато чого має бути зроблено. Справедливості заради, повинен сказати, що люди про все запитують священика й охоче, з належною повагою прислухаються до його наставлянь.\nОтже, яйця й паска! Це найважливіші атрибути Великодня. Що вони позначають, ніхто не знає, і разом з освяченою їжею мені завжди подавали алкогольні напої, теж для освячення..., у той же час, мало хто знає, що варто святити також м'ясо... ковбасу й т.д. Про святковий бігус теж не збереглося ніякої інформації. Утруднення завжди виникає у зв'язку з тим, що в країні з перевагою православної традиції ніхто не повідомляє й точно не знає, коли святкувати католицький Великдень.\nЗвідси така велика потреба в присутності наших священиків, щоб учити, спростовувати, пояснювати те, що необхідно.\nДовелось мені на Сахаліні зустріти жінку польського походження, що в 30-х роках прийняла хрещення в Іркутськом «костьолі» і тільки на старості років їй пояснили, що «костьол» - це не православ'я. Вона ніколи не замислювалася над тим, що належить до іншого віросповідання, чим Православ'я. Довідавшись про це, вона як людина освічена, учителька, приклала чимало старань, щоб, живучи на відстані 300 км від костьолу, завжди письмово дізнаватися, які мають бути католицькі свята найближчим часом і як їх відзначати. Чесно говорячи, у цій країні, при цих відстанях, найкраще проводити евангелізацію за допомогою телебачення й радіо. Однак, у нас є тільки три радіостанції в Росії, які ведуть локальне віщання в Москві, Петербурзі й Новосибірську, і тільки на ці міста. У Новосибірську є також телестудія Канна, але вона веде нерегулярне віщання й то з використанням кабельного телебачення. Буває, що центральне телебачення показує епізоди великодніх торжеств у Ватикані. Вся інформація про Католицький Костьол у Росії подається в перекрученому виді, і католики легко піддаються міфам про самих себе, святкуючи тільки там, де є священик під рукою...\nЯк відомо, останнім часом під знаком питання поставили наше перебування й присутність, видворивши, серед інших, єпископа Мазура з Іркутська. Уже, 19 квітня 2000 року мине рік з моменту цієї події. Неприємно говорити про це, але це виселення відбулося в чергову річницю народження Леніна. Це стара традиція... дуже шанована. У сталінський час у такі дні розстрілювали священиків, щоб «зробити честь» вождеві. Задовольнити. У нинішньому році ця дата збігається з Великоднем... пострадянська традиція в новому оформленні.\nШкодую, що текст вийшов смутний. Не можу сховати суму й ностальгії. Хоча Великдень святкується інакше, з настроєм дачно-горілочно-цвинтарним, однак для мене після 10 років перебування, цей народ находжу прекрасним, сердечним, про усе радиться зі священиком, якого обдаровує старим чарівним титулом «отченька», тобто панотець.\nНехай моя скромна й емоційна розповідь буде черговим закликом до «молитовного штурму» із благанням за російських католиків, які вдалині від Батьківщини намагаються відновити свої знання про Бога й власний костьол.\nДо наведеного списку старих і нових свят, не менш мутних у своєму реальному й щирому значенні, додам ще «Валентинки».., «травневу новенну» (новенна - девятиденна молитва), що триває з 1 по 9 травня й довше під все новими назвами, листопадові й інші свята.\nНові дні конституції й незалежності встановлені так безглуздо, що люди не йдуть на роботу, не вникаючи, яке це свято, аби тільки воно було. Не раз я запитував себе, звідки в народу, такого бідного й виснаженого кризою стільки сил для святкування. Немає грошей на хліб, але на випивку найдуться... Я почував, що це зв'язано також зі спрагою Бога, що так загули бездарно, що випиваючи третю чарку говориться: «БОГ ЛЮБИТЬ ТРІЙЦЮ»... і, нарешті, зрозумів! Неможливо пережити російську дійсність із тверезо мислячою головою, говорять: «без пляшки не розбереш»... тому сильні миру цього, зневажаючи церковні свята в радянський час, створювали нові за принципом: «П'яна голова легше сприймає» дурні аргументи. Легше всього протримався Великдень, завдяки кулінарному підтексту. Привабливість Великодня була настільки велика, що й сановники високого рангу відзначали в глибокій таємниці цей день. Жартували, що навіть Брежнєв, коли йому сказали, «Христос воскрес», відповідав: «Так, мені вже повідомили»!


Житель Рівненщини обморозив ступні | Новини Рівного на Rivne Media\nЖитель Рівненщини обморозив ступні\n30 січня о 16:33 на лінію "103" надійшов виклик, шо у с. Немовичі Сарненського району в потребує допомоги 57-річний чоловік. Повідомили, що невідомо, скільки часу лежить на підлозі свого будинку, не може рухатися, від холоду посиніли ноги.\nНа ФБ-сторінці Рівненського обласного центру екстреної медичної допомоги повідомили, що о 16:45 бригада Сарненської станції екстреної медичної допомоги прибула на викликлик. Будинок у якому виявили чоловіка не опалюється. Родичі розповіли, що не знають скільки часу чоловік лежить нерухомо на підлозі. Ймовірно не один день. Також додали, що чоловік зловживає алкоголем.\nПід час огляду медики виявили відмороження I - II ступенів обох нижніх кінцівок (ступні). Чоловіка вкрили термоковдрою, наклали асептичні пов‘язки на кінцівки. Інші показники життєдіяльності в межах норми. Чоловіка терміново транспортували до Сарненської центральної районної лікарні. Пацієнта супроводжували племінник та двоюрідна сестра.\nТеги: обмороження відморозив ступні швидка\nУ Рівному зменшилась кількість пожеж: які найчастіші причини загорянь\t08.03.2021


Судитимуть екс - працівниць банку, за махінації з грошима\nВідкрили 79 розрахункових рахунків людям.\nНапозичався: скандального уродженця Рівненщини спіймали в Росії (+ДОСЬЄ)\nЙому закидають фінансові махінації.\nПрацівники відділу боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом, ГУ Міндоходів, спільно з УБОЗ УМВС України в області, виявили сумнівні фінансові операції.\nРівненщина: співробітники УМВС України викрили групу, яка торгувала водійськими посвідченнями\nПрацівники управління боротьби з організованою злочинністю УМВС України в Рівненській області відшукали групу людей, які налагодили корупційну схему отримання хабарів від фізичних осіб за видачу їм посвідчень водія спецтранспортних засобів с/г призначення.\nПрацівники відділу по боротьбі з кіберзлочинністю УМВС України в Рівненській області встановили причетність начальника відділення та провідного експерта одного із банків Рівного до незаконних операцій з документами на переказ. Таким чином зловмисники заволоділи понад сотнею тисяч гривень.\nСправа про розкрадання 5 млн грн з рівненського Ощадбанку нараховує 15 томів\nРівненський міський суд розпочав слухання справи про розкрадання понад 5,5 мільйона гривень працівниками Рівненського обласного управління Ощадбанку. Уже кілька місяців троє підозрюваних жінок перебувають під вартою.\nНа Рівненщині три працівниці Ощадбанку викрали понад 5 млн грн з банку\nУ крадіжці понад 5 мільйонів гривень звинувачують працівників обласного відділення Ощадбанку.


Гарячі квитки на літак | Дешеві авіаквитки онлайн Perelit.com.ua\nРізні мандрівники вже дізналися давно асболютно вигоду придбання авіаквитків в онлайн. Одночасно з збереженням часу — значна заощадження бюджету, що в цей період зайвими не назвеш. Те, що було актуально раніше не працює в наш час. Ви, швидше за все зараз визначили з ужитку пропали касетні магнітофони відеомагнітофони, фотозбільшувачі ,. Зникли хоча, може знаходяться на полицях в комірчині. Ось такий же принцип відбувається і в світі авіа квитків. Напевно традиційна система не скоро повісить повідомлення «Закрито», але побачимо. Представляємо пильно подивитися на сайт, на якому у Вас виразно вийде знайти тільки привабливі пропозиції на міжнародні авіарейси на вказаний маршрут. Суспільство перетворюється.\nМене часто запитують, де купити гарячі квитки — щоб, зрозуміло, було дешево і перевірено. Щоб не кинули і точно можна було полетіти буквально за копійки. Адже часто буває, то відпустку підкрадеться непомітно, то друзі покличуть злітати куди-небудь на днях, та чи просто самому захочеться змінити обстановку і махнути за кордон на кілька днинки.\nНе всі ми і далеко не завжди плануємо свої подорожі заздалегідь і відстежуємо вартість квитків. намагаючись заощадити. Тому, дійсно, часто думки куди-небудь відправитися приходять несподівано Ось на цей випадок і припасені для нас гарячі квитки)) Прекрасний вихід швидко стартанути!)\nЯ в цьому випадку рекомендую відмінний сайт, де представлені гарячі квитки (як правило, чартери). які туристичні агентства викидають на продаж окремо від пакетного туру в тому випадку, якщо вони вже ніяк не встигають їх продати, або просто пропонуються квитки на чартерні рейси в масові напрямки.\nДо речі, є там і палаючі пакети на любителів такого виду відпочинку. Або можна просто взяти пакетний тур заради вигідного квитка, а відпочивати вже так, як вам подобається.\nОтже, на сайті Tourdom.ru є розділ БІРЖА. Тут можна знайти квитки не тільки на найближчі дати, але й на місяць вперед. Правда, ціна на виліт пізніше (тобто з вильотом через пару тижнів, наприклад) вже подорожче. Але буває і теж дешево. Дивіться, порівнюйте.\nЩо мені ще дуже подобається: є багато пропозицій з вильотом в один кінець, особливо по Азії. Збираєтеся ви, приміром, на зимівлю або просто на кілька місяців виїхати і подорожувати по азіатським або іншим країнам, берете дешевий квиток в один кінець і все! А потім також візьмете зворотний квиток або на регулярні рейси, підібравши на сайтах-пошуковиках, або тут же, на палаючий чартер.\nЗверніть увагу на одну деталь:\nЯкщо квиток в один кінець, то так і пишуть, наприклад: Москва-о.Тенерифе або Пхукет-Москва Якщо квитки в обидва кінці, то пишуть тільки напрямок: Барселона або Афіни, або Бангкок і т.д.\nВсі рейси, як правило, з Москви. В колонках вказані дати вильоту, кількість днів, вартість (часто в валюті — в цьому випадку вважається зазвичай за курсом ЦБ + 2%, уточнюйте в агентстві), деталі вильотів і контакти туристичного агентства, що пропонує даний квиток. Якщо квитків дуууже мало, то пишуть і кількість залишилися місць.\nУ висновку наведу трохи цін, за чим же можна тут знайти гарячі квитки. Ось буквально днями бачила квитки на прямий чартерний рейс Москва-Прага-Москва на 11, 17 і 24 травня за 4000 руб. Це квитки на тижневий виліт (8 днів в Празі).\nНа момент написання даного поста пропонують наступні квитки:\n9 травня: Москва-о.Тенерифе = 90 євро\n10 травня: Барселона = 150 євро (на 8 днів)\n10 травня: Москва-Анталія = 105 дол\n10 травня: Москва-Бангкок = 250 дол\n10 травня: Москва-Барселона = 70 євро\n10 травня: Москва-Канкун = 350 дол\n10 травня: Москва-Пардубіце = 60 євро\n11 травня: Париж = 150 євро (8 днів)\n12 травня: Карлові Вари = 149 євро (15 днів)\n15 травня: Москва-Катанія = 100 євро\n13 червня: Бургас-Москва = 40 євро\nБажаю вам успіху в пошуку квитків, друзі, і приємних спонтанних подорожей! А ці слова як не можна до речі)))\nНе забудьте поділитися ссилочку на дану статтю зі своїми друзями. Їм вона теж може бути корисною! А про те, як економити на квитках, читайте тут.\nВибирати готелі СВОЄЇ МРІЇ;)\nНайдешевше — на сайті компанії.\nНа сайті якій компанії? Я зовсім не знаю, хто возить до Таїланду, так як поки там не був. Хочу відвідати за раз Лаос, Таїланд і Китай. Можливо інші країни по близькості. Можна і з Китаю почати, якщо буде смачна ціна.\nА в яких містах Таїланду були, до речі?\nЗ.И. Виліт з Києва, не з Москви, це теж дуже важливо\nЗа своєю суттю гарячі квитки можна порівняти з розпродажем авіаквитків, умови якої доступні кожному. Всі авіакомпанії, як це властиво будь-якому бізнесу, досить часто намагаються знизити ціни, в рамках різноманітні акцій. Завдяки цьому збільшуються обороти, і підвищується кількість обслуговуваних пасажирів. Як показує практика, набагато вигідніше реалізувати сотню квитків з мінімальною націнкою, ніж здійснювати авіапереліт з наполовину порожнім літаком. Продаж гарячих квитків на літак або бюджетних проїзних документів вважається традиційною світовою практикою, до якої нерідко вдаються всі авіаперевізники. Російські авіакомпанії не є винятком у використанні цього маркетингового інструменту.\nПід час придбання палаючих проїзних документів знижки на купівлю можуть досягати 50 відсотків. Це і буде становити вигоду, як для пасажира, так і для компанії-перевізника. Зазвичай розпродаж квитків в такому випадку стартує за кілька днів, а в окремих випадках і за кілька годин до початку вильоту. Недоліком цього варіанту є те, що він не дає можливості займатися плануванням ділових поїздок, які вимагаю пунктуальності. Як правило, гарячі авіаквитки особливо популярні у тих людей, які не мають жорсткого робочого графіка і готові в будь-який момент відправитися в подорож.\nБільшість туристів, які мають за плечима солідний досвід подорожей, воліють користуватися покупкою палаючих авіаквитків, завдяки яким можна дуже добре заощадити. Для них це є звичним і цілком прийнятним варіантом подорожі, наприклад, до теплого моря в особливо високі сезони або на гірськолижні курорти в зимову пору року. Так, багатьом мандрівникам вдається придбати практично за копійки гарячі квитки до Туреччини, гарячі квитки до Іспанії, гарячі квитки в Ізраїль, гарячі квитки в Єгипет і в інші страни.Такім чином, якщо вам потрібно здійснити політ в найближчий час, гарячі авіаквитки — це те, що вам потрібно. І ні про яку уцінку на шкоду якості говорити не доводиться. Визначальним фактором продажу таких квитків є час вильоту. Квитки на чартерні рейси істотно дешевше, ніж на регулярні. Крім цього, на деякі популярні «пляжні» курорти регулярні рейси просто не відбуваються, або їх кількість дуже мало. Звертаючись в нашу компанію Timetofly, ви можете бути повністю впевнені в тому, що ви отримаєте всю інформацію про всі підходящих рейсах в необхідному вам напрямі за найкоротший проміжок часу. Придбати гарячі авіаквитки за допомогою нашої можна максимально просто, і без зайвого клопоту.\nНаша компанія співпрацює з надійними партнерами, тому може гарантувати безпеку здійснюваної вами угоди. Ми своєчасно розміщуємо актуальну інформацію, що стосується кращих пропозицій на гарячі авіаквитки. Таким чином, якщо ви плануєте зробити авіапереліт в самі короткі терміни, ми радимо звернутися вам в нашу компанію, де ви напевно знайдете цікавить вас пропозицію в потрібний напрямок за найвигіднішою вартості. Найпопулярніші пропозиція — це гарячі квитки в Стамбул, гарячі квитки в Бангкок, гарячі квитки в Пхукет та ін.\nПридбати гарячі чартерні квитки в нашій компанії ви можете декількома способами — через інтернет форму, за допомогою телефонного дзвінка або при особистому відвідуванні офісу нашої компанії. У всіх випадках вам буде надано найпильнішу увагу, а кваліфіковані менеджери дадуть відповідь на будь-які, що цікавлять вас. Ми прагнемо до довгострокового і взаємовигідного співробітництва зі своїми кліентамі.У палаючих авіаквитків на чартери є одне золоте правило, чим ближче до дати вильоту тим дешевше, тому якщо у Вас є можливість сидіти на валізах це Ваш варіант, який допоможе пристойно заощадити на поїздці!\n← Авіаквитки чартерні рейси\nСанкт петербург чита авіаквитки →