ВІЙ – МИКОЛА ГОГОЛЬ | Бібліотека\nГоловна ⇒ 📁Бібліотека ⇒ ВІЙ – МИКОЛА ГОГОЛЬ\nВІЙ – МИКОЛА ГОГОЛЬ\n(Переклав Антін Харченко)\nВій – це могутній витвір народної уяви. Так звуть українці старшого над гномами, що в нього повіки на очах спускаються аж до землі. Оця вся повість і є народний переказ. Мені не хотілося змінювати його, тому розповідаю майже так само просто, як і сам чув. (Прим. М. Гоголя)\nЯк тільки вдаряв уранці в Києві голосистий семінарський дзвін біля брами Братського монастиря, то вже з усього міста поспішали юрмами школярі та бурсаки. Граматики, ритори, філозофи ще й богослови із зошитами під пахвою тяглися до класів.\nГраматики були ще дуже малі; ідучи, штовхали один одного й лихословили проміж себе щонайтоншим дискантом; майже всі вони були як не в дрантивій, то в брудній одежі, і в кишенях у них завжди було повно всякої негіді, як-от: камінчиків, пищиків, зроблених із пір’їн, недоїдків пирога, а часом то й маленьких горобенят, що з них якесь, раптом цвірінькнувши серед мертвої тиші в класі, достачало своєму патронові доброго гостинця лінійкою в обидві руки, а іноді й вишневих різок. Ритори йшли поважніше; одежа на них часто була й зовсім ціла, натомість на виду чи не завжди була яка-небудь прикраса, наче риторичний який троп: або одне\nоко залазило десь аж під лоба, або ж замість губи цілий пухир, а то ще й інша яка ознака; ці розмовляли й божилися проміж себе тенором.\nФілозофи на цілу октаву нижче брали; в них у кишенях, окрім міцних корінців тютюну, не було нічого. Про запас вони нічого не збирали і все, що потрапляло, одразу й споживали; від них тхнуло люлькою та горілкою, і часом так далеко, що перехожий ремісник, спинившись, довго ще нюхав, мов той гончак, повітря.\nРинок під цей час тільки-но починав було ворушитись, і перекупки з бубликами, пундиками, гарбузовим насінням та маківниками шарпали наввипередки за поли тих, у кого були вони з тонкого сукна чи там з бавовни.\n– Паничі, паничі! Сюди, сюди! – лящали вони з усіх боків, – ось бублики, маківники, верчики, буханці добрі! Їй-бо, добрі! На меду! Сама пекла!\nІнша, щось піднявши довге, з тіста скручене, гукала:\n– Ось бурулька! Паничі, купуйте бурульку!\n– Не беріть у тої нічого! Дивіться, яка вона бридка – і ніс поганий, і руки брудні…\nТа філозофів і богословів вони боялися зачіпати, бо філозофи й богослови любили тільки куштувати та ще й цілою жменею.\nПрийшовши до семінарії, уся ця юрба розтікалася по класах, низеньких, проте доволі просторих таки кімнатах, з невеличкими вікнами, широкими дверима й засмальцьованими лавами. Клас затоплювало враз різноголосе гудіння; авдитори переслухували своїх учнів; дзвінкий дискант граматика суголосне бринів разом із шибками в маленьких вікнах, і шибка озивалася чи не таким самим дискантом; у кутку гуготів ритор, рот і тлусті губи якого краще личили б принаймні філозофії. Він гудів збаса, і тільки й чути було здаля: бу, бу, бу, бу… Авдитори, наслухуючи уроки, пасли одним оком під лавку, де з кишені підлеглого бурсака витикався пундик або вареник, а то й насіння гарбузове.\nКоли це вчене збіговище приходило завчасу чи коли знали, що професори запізняться, тоді, спільно погодившись, лаштували перебій, і до цього перебою мусили братися всі, навіть і цензори, хоч вони мали доглядати ладу й моральності всього школярського народу. Два богослови звичайно вирішували, як відбувати перебій: чи кожний клас повинен окремо воюватися, чи всі мали поділитись на дві половини: на бурсу і семінарію. Однак, за всякого порядку, граматики починали раніш од усіх, і як тільки вступали ритори, вони вже втікали геть і залазили на верхи стежити за бойовищем. Потім ставала до бою філозофія з чорними довгими вусами, а насамкінець і богословія в жахливих шароварах і з товстелезними шиями. Звичайно кінчалося на тому, що богословія побивала всіх, і філозофія, чухаючи боки, під натиском відходила в клас і сідала відпочити на лавах. Професор, увійшовши до класу і сам колись бувавши в таких боях, одразу ж, глянувши на розчервонілі обличчя слухачів своїх, здогадувався, що бій був незгірший, і в той час, як він шмагав різками по пальцях риторику, в іншому класі інший уже професор лупцював дерев’яними лопатками по руках філозофію. А з богословами чинили зовсім на інший лад: їм, за висловом професора богослови’, одсипалося по мірці буйного гороху, себто коротеньких ремінних канчуків.\nУ дні урочисті і на свята семінаристи та бурсаки виряджалися по домівках з вертепом. Часом грали кумедію, і тоді все відзначався хтось із богословів, на зріст мало чим нижченький за київську дзвіницю, удаючи Іродіяду чи Пентефрію, тую дружину вельможі єгипетського. Як винагороду отримували вони сувій полотна чи мішок проса, або там півгусака вареного чи щось такеє.\nУвесь оцей учений люд, – і семінарія, і бурса, що живили спадкову ворожнечу одне до одного, – над усяку міру бідний був на харч, ще й до того сильно ненажерливий, так що зовсім марна була б річ злічити, скільки кожний з них уминав за вечерею галушок, і через те доброхітних пожертв заможних господарів ніяк не вистачало. Тоді сенат, із філозофів та богословів складений, виряджав граматиків і риторів з якимось філозофом за ватажка, – а то й собі приєднавшися, – з мішками на плечах пустошити чужі городи. Так у бурсі з’являлася гарбузяна каша. Сенатори до того об’їдалися кавунами й динями, що другого дня авдитори наслухували від них замість одної вже дві орації: одну уста вимовляли, друга бурчала у животі сенаторському. Бурса й семінарія носили якусь довгу подобизну каптанів, які тяглися аж по сіє врем’я: слівце технічне, що означало: аж за п’яти.\nНе було урочистішої для семінарії події, як вакації: вони починалися з місяця червня, коли вже бурсу розпускали по домівках. Тоді весь битий шлях аж кишів від граматиків, риторів, філозофів та богословів. Хто не мав свого пристановища, той ішов до когось із своїх товаришів. Філозофи й богослови виряджалися на кондиції, себто бралися вчити або підготовлювати дітей заможних батьків, і здобували за це на рік нові чоботи, а то й сурдут. Оця вся ватага сунула разом цілим табором, варила собі кашу й ночувала серед поля. Кожний тарабанив за собою мішка, де була одна сорочка та онуч пара. Богослови були найощадніші та найохайніші: щоб не стоптувати чобіт, вони роззували їх, вішали на ціпки й несли на плечах, а найпаче як було болото: тоді вони, підкачавши шаровари по коліна, одчайдушне розльопували своїми ногами калюжі. А нагледівши десь збоку хутір, одразу ж завертали з битого шляху і, підійшовши до хати, чепурнішої з-межи інших, шикувалися в ряд попід вікнами і на весь голос заводили канта. Господар хати, якийсь старий козак-хуторянин, довго слухав їх, підпершись обома руками, далі ридав гірко-прегірко і казав до своєї жінки: “Жінко! Те, що співають школярі, мабуть, дуже розумне. Винеси їм сала і чогось такого, що там знайдеться”. І повна миска вареників перекидалася в мішок; чималий шмат сала, кілька паляниць, а то й зв’язана курка ішли докупи. Підживившись таким запасом, граматики, ритори, філозофи ще й богослови знову рушали в дорогу. Та що далі вони йшли, то меншала їхня ватага. Майже всі розходилися по домівках, і зоставалися тільки ті, що мали батьківські гнізда далі од інших.\nОдного разу, під час такої подорожі, троє бурсаків звернули з битої дороги вбік, щоб у якомусь придорожньому хуторі призапасити провіянту, бо вже в мішку давно було порожньо. Були вони: богослов Халява, філозоф Хома Брут і ритор Тиберій Горобець.\nБогослов був поставний, плечистий чолов’яга і дуже чудну вдачу мав: усе, що б не лежало коло нього, він доконче вкраде. В усьому іншому натури був тяжко похмурої і, напившись п’яний, ховався в бур’яні, тож семінарія багато мусила труду прикласти, щоб там його знайти.\nФілозоф Хома Брут вдачі був веселої. Дуже любив полежати й покурити люльку. А вже як пив, то неодмінно наймав музику і вибивав тропака. Він часто куштував буйного гороху з усенькою до цього філозофською байдужістю, так собі розважаючи: те, що має бути, треба відбути.\nРитор Тиберій Горобець не мав ще права запускати вуса, горілку пити й курити люльку. Він тільки носив оселедця, і через те його вдача тоді ще мало виявлялася; та як глянути на чималенькі гулі на лобі, що з ними він не раз приходив до школи, можна було сказати, що вояка з нього буде незгірший. Богослов Халява та філозоф Хома частенько чубили його на знак своєї прихильності і покладали на нього повинність депутата.\nУже вечоріло, як вони звернули з битого шляху; сонце тільки що сховалось, і денне тепло почувалося ще в повітрі. Богослов з філозофом ішли мовчки, пихкаючи люльками, а ритор Тиберій Горобець збивав палицею головки будякам, що росли понад дорогою. Дорога тяглася поміж розкиданих пасмами дубів та ліщини, що вкривали луки. Більші й менші спадисті горби, зелені й круглі, як бані, де-не-де перетинали рівнину. В двох місцях при дорозі росло на ниві стигле жито, даючи знати, що недалеко вже й до якогось села. Та вже більше години, як вони поминули оті ниви, а ще не видно було ніякого житла. Сутінки вже зовсім потьмарили небо, і тільки на заході блякло дотлівало червоне сяйво.\n– І що воно за чорт! – сказав філозоф Брут. – Зовсім уже здавалось, немов незабаром і хутір!\nБогослов помовчав, оглянув місцевість, далі знову взяв у зуби свою люльку, і всі рушили далі.\n– Їй-богу ж! – ще раз сказав, спинившись, філозоф. – Ні чортового кулака не видно.\n– А може, далі й натрапимо на якийсь хутір, – обізвався богослов, не виймаючи люльки з рота.\nА тим часом була вже ніч. І ніч таки темненька. Від невеликих хмар ставало ще чорніше, і з усього було знати, що ні на зорі, ні на місяць нема чого сподіватися. Бурсаки похопились, що вони збилися зі шляху і давно вже йдуть без дороги. Філозоф, попробувавши ногами на всі боки, сказав, нарешті, як відрубав:\n– А де ж дорога?\nБогослов помовчав і, розмисливши, промовив:\n– Еге ж, ніч таки темна.\nРитор відійшов убік і спробував поповзом намацати дорогу, та руками потрапляв лише в лисячі нори. Навкруги був степ та й степ, по ньому, здавалося, ніхто не їздив. Мандрівці іще намоглися трохи пройти вперед, та скрізь була та сама глушина. Філозоф попробував був перегукнутись, та голос його зовсім пропав у степу, і ніхто на крик йому не відповів.\nТільки трохи перегодя долетіло ледве чутне квиління, немов би вовки вили.\n– Отакої! Що ж його робити? – сказав філозоф.\n– А що ж? Зостатись та й заночувати в полі! – сказав богослов і поліз до кишені добути кресало і знов запалити свою люльку.\nТа філозоф не міг на те пристати: він мав собі звичку ум’яти на ніч окраєць хліба, отак з півпуда, та хунтів чотири сала і відчував на цей раз у шлунку своєму якусь нестерпну пустку. До того ж, хоч і веселу вдачу мавши, філозоф трохи боявся вовків.\n– Ні, Халяво, так не можна! – сказав він. – Як же це, не підкріпившись нічим, простягтися й лежати, як собака? Пошукаємо ще; може, й набредемо на якесь житло, то хоч чарка горілки перепаде на ніч.\nПри слові “горілка” богослов сплюнув убік і відказав:\n– Та воно правда, в полі нема чого зоставатись. Бурсаки пішли вперед, і, на превелику їхню радість, здалека причулося гавкання. Наслухавши, з якого саме боку, вони рушили веселіше і, трохи пройшовши, побачили світло.\n– Хутір! Їй-богу, хутір!- сказав філозоф.\nЗдогад його справдився: трохи перегодя вони справді прийшли до невеликого хутірця, з двома хатами на однім подвір’ї. У вікнах світилося; з десяток слив стирчало під тином. Глянувши крізь нещільні дощані ворота, бурсаки побачили двір, заставлений чумацькими возами. На той час на небі де-не-де визирнули зорі.\n– Глядіть же, хлопці, не одставати! Що б там не було, а ночівлю здобути!\nТри вчені мужі затарабанили разом у ворота й гукнули:\nДвері з одної хати рипнули, і по якій хвилині бурсаки побачили перед собою стару бабу в личаковому кожусі.\n– Хто там? – обізвалася вона, глухо покашлюючи.\n– Пустіть, бабусю, переночувати. Збилися з дороги. В степу так прикро, як у голодному животі.\n– А що ви за люди?\n– Та ми люди неперебірливі: богослов Халява, філозоф Брут і ритор Горобець.\n– Не можна! – гарикнула баба. – В мене людей повен двір, і вся хата забита. Що я з вами робитиму? Та ще всі ви такі дебелі й здоровезні хлопці. Та ви й хату мені розвалите, як упущу таких. Знаю я тих філозофів та богословів. Коли таких п’яниць почнеш приймати, то й подвір’я рознесуть. Ідіть собі, йдіть! Немає вам тут місця.\n– Змилуйтеся, бабусю! Чи то ж можна, щоб християнські душі отак з доброго дива пропали? Де хочете покладіть нас. І коли ми щось такеє, чи якось там не так, чи що інше вчинимо, – то нехай нам і руки поодсихають, і таке нехай буде, що тільки Бог один знає. Ось так!\nСтара баба, здавалося, трохи зласкавіла.\n– Ну, добре, – сказала вона, немовби роздумуючи, – я впущу вас; тільки ж покладу всіх нарізно, бо не матиму спокою на серці, як будете лежати всі вкупі.\n– То вже ваша воля; не будемо перечити, – відповіли бурсаки. Ворота зарипіли, і вони зайшли на подвір’я.\n– А що, бабусю, – почав філозоф, ідучи за старою, – коли б це так, як то кажуть… їй-богу, в животі наче хто колесами їздить: з самого рання хоч би тобі рісочка в роті.\n– Он чого заманулося! – сказала бабуня. – Ні, нема в мене нічого такого, і в печі сьогодні не топилося.\n– А ми б уже за все цеє, – казав далі філозоф, – заплатили б узавтра, як годиться – готовизною. Так, – додав він стиха, – чортового батька що матимеш!\n– Ідіть, ідіть! І за те подякуйте, що маєте. Ото чорти принесли яких паничів тонкошкурих!\nФілозоф Хома вкрай засмутився такими словами. Коли це до носа йому долинув дух сушеної риби. Глянув він на шаровари богослова, що йшов із ним поруч, і побачив, як у того з кишені витикався величезний риб’ячий хвіст. Богослов уже встиг потягти з воза цілого карася. А що він чинив це не з якоїсь там зажерливості, а єдино що так уже звик, і, забувши про карася, накидав оком, що б йому ще поцупити, навіть ламаного колеса не минаючи, – то філозоф Хома засунув руку в його кишеню, немовби у свою власну, і витяг карася.\nСтара порозводила бурсаків: ритора поклала в хаті, богослова замкнула в порожній коморі, а філозофові приділила порожнього овечого хліва.\nФілозоф на самоті одразу ж із’їв карася, обдивився плетені стіни в хліві, штовхнув ногою в рило допитливу, що висунулася з сусіднього хліва, свиню і перевернувся на правий бік, збираючись заснути намертво. Коли це низенькі двері одчинились, і стара баба, нагнувшись, увійшла до хліва.\n– А що, бабусю, що вам треба? – озвався філозоф. Та стара йшла просто до нього, розставивши руки. “Еге-ге! – подумав собі філозоф. – Не буде діла, голубко, стара вже”. Він одсунувся трохи далі, але стара, на те не зважаючи, знов наблизилася до нього.\n– Слухайте, бабусю! – сказав філозоф. – Тепер же піст; а я такий чоловік, що й за тисячу дукатів не згоден поскоромитись.\nАле стара розставила руки й ловила його, не мовивши ані слова. Філозофові стало моторошно, а надто, як він побачив, що очі їй блиснули якимось чудним блиском.\n– Бабусю, чого вам? Ідіть геть, ідіть собі з Богом! – закричав він. Та стара все мовчала і ловила його руками.\nВін скочив на ноги з наміром утекти, та стара спинилася на дверях, втупила в нього блискучі очі і знов стала підступати до нього.\nФілозоф хотів одштовхнути її руками, та на своє диво зауважив, що руки його не можуть ізвестись, а ноги не ворушаться; він із жахом запримітив, що навіть мову йому відняло: слова, не вимовившись, тільки шелестіли на губах. Він чув, як калаталося йому серце; він бачив, як стара підійшла до нього, склала йому руки, нагнула йому голову, скочила, немов кішка, йому на спину, оперезала його мітлою по боці, і він, басуючи, як верховий кінь, поніс її на своїх плечах. Все те сталося так швидко, що філозоф ледве міг опам’ятатись і вхопив себе обома руками за жижки, щоб не бігли ноги, та вони, на превелике йому диво, підіймалися мимоволі і стрибали незгірше прудконогого черкеського коня. Як поминули вони хутір і перед ними розгорнулася рівна улоговина, а з боку простягся чорний, як той вугіль, ліс, – аж тоді тільки сказав він сам до себе:\n– Еге, та це ж відьма!\nПерекинутий місячний серп яснів на небі. Бліде опівнічне сяйво, як прозоре покривало, стелилося легенько й курилося по землі. Ліси, луки, небо, долини – все, здавалося, немов спало з розплющеними очима. Вітер хоч би раз пурхнув де-небудь. У нічній прохолоді вчувалося щось вогке й тепле. Тіні від дерев та кущів, немов комети, гострими клинами лягали на спадисту рівнину. Отака була ніч, коли філозоф Хома Брут мчав із дивним вершником на спині. Якесь млосне, неприємне і разом солодке почуття підступало йому до серця. Він нагнув голову донизу, і видалось йому, ніби трава, що була мало не під ногами в нього, росла глибоко й далеко і ніби поверх неї стояла прозора, як гірське джерело, вода, і трава видавалася немовби дно ясного та до найглибшої глибини прозорого моря; принаймні, філозоф виразно бачив, як відбивається він у ньому разом зі старою бабою на спині. Бачив, як замість місяця там світило якесь сонце; і чув, як бриніли голубі дзвіночки, схиляючи свої голівки. Бачив, як із-за осоки випливала русалка, як мріла її спина й нога, виточена, пружка, вся створена з блиску й трепету. Вона обернулася до нього – і от лице її з очима ясними, блискучими, пронизливими, вриваючись у душу співом, вже наближалося до нього, вже зринало поверх води і, затріпотівши блискотливим сміхом, віддалялося; і от лежить вона на спині – і легкохмарні перса її, як матова, не покрита поливою порцеляна, світяться проти сонця краями своєї білої, еластично-ніжної округлості. Вода прозорими краплями, як намистом, обсипала їх. Вона вся тремтить і сміється в воді…\nЧи він бачить це, чи марить? Чи це на яві, чи сниться? А що там далі? Вітер чи музика? Дзвенить і лине, і наближається, і пронизує душу якоюсь нестерпною треллю…\n“Що це?” – думав філозоф Хома Брут, дивлячись униз і летючи щодуху. Буйний піт котився з нього. Його пойняло бісівськи-солодке відчуття, він почував якусь пронизливу, якусь млосно-страшну насолоду. Йому часто здавалось, ніби в нього вже й серця немає зовсім, і він, злякавшись, хапався за нього рукою. Знеможе-ний, оторопілий, він почав пригадувати всі, які знав, молитви. Він передумував усі закляття од нечистої сили, і враз відчув немов яку полегкість; відчув, наче біжить повільніше, а відьма якось не так міцно трималася в нього на спині. Густа трава черкала йому об ноги, і в ній уже не бачив він нічого дивного. Ясний серп світив на небі.\n“Он воно що!” – подумав собі філозоф Хома і почав мало не вголос вичитувати закляття. І враз, як блискавка, вихопився з-під старої і сів уже сам їй на спину. Стара маленькими дрібними кроками побігла так збистра, що верхівцеві аж дух забивало. Земля ледь миготіла під ним. Скрізь було ясно від місячного, хоч і затьмареного, сяйва. Долини були гладенькі, та все воно від прудкого гону невиразно й плутано миготіло йому в очах. Він ухопив поліно, що лежало на дорозі, й почав щосили гатити ним стару. Дико закричала вона; спершу ті крики сердиті були та погрозливі, далі ставали тихші, приємніші, чистіші, а тоді вже тихо, ледве-ледве бриніли, як тоненькі, срібні дзвіночки, і западали йому в душу; і мимоволі зринула в голові гадка: чи справді ж це стара баба?\n– Ох, несила моя! – мовила вона в знемозі і впала на землю.\nВін став на ноги і глянув їй в очі: світанок розгорявся, і здалеку блищали золоті бані київських церков. Перед ним лежала красуня з розтріпаними пишними косами, з довгими, як стріли, віями. Зомлівши, розкинула вона на обидва боки білі свої руки і стогнала, звівши до неба очі, повні сліз.\nЗатремтів, як на дереві лист, Хома. Жаль і дивне якесь хвилювання, і острах, незнані йому раніше, опали його. Він кинувся втікати скільки сили. Дорогою билося неспокійно його серце, і ніяк не міг він ізбагнути, що за дивне, невідоме почуття охопило його. Він уже не хотів вертатися на хутори і поспішав до Києва, роздумуючи всю дорогу про таку чудну пригоду.\nІз бурсаків у місті майже нікого не було: всі розбрелися, хто по хуторах, хто на кондиції, а хто й без кондицій, бо на українських хуторах можна їсти галушки, сир, сметану та й вареники з бриля завбільшки, не заплативши й шеляга.\nВелика похилена хата, де жила бурса, стояла собі пусткою, і хоч як нишпорив філозоф по всіх кутках і навіть обшукав усі дірки й заглибини на горищі, ніде не знайшов він ані шматка сала чи хоч книша черствого, нічого, що своїм звичаєм ховали там бурсаки.\nТа все ж філозоф незабаром надумався, як зарадити лихові: він пройшовся, посвистуючи, разів зо три по ринку, переморгнувся аж у самому кінці з якоюсь молодою вдовичкою в жовтому очіпку, що продавала стрічки, шріт та колеса, – і того ж таки дня його вже нагодували пшеничними варениками, курятиною… отже й не перелічити всього, скільки там було на столі в маленькій глиняній хатині у вишневому садочку. Того ж вечора бачено філозофа в корчмі: він лежав на лаві, покурюючи, за своїм звичаєм, люльку, і при всіх кинув жидові-шинкареві півдуката. Коло нього стояв кухоль. Він дивився на тих, що приходили й виходили, байдужим і вдоволеним поглядом і вже й гадки не мав про свою дивовижну пригоду.\nТим часом скрізь пішла чутка, ніби дочка одного з найбагатших сотників, що жив на хуторі за п’ятдесят верстов од Києва, одного дня вернулася з прогулянки додому геть побита, ледве мавши снаги добутися до батькової хати, що вона вже на божій дорозі і перед смертним часом своїм заповіла, щоб відхідну по ній і псалтиря аж три дні по смерті читав такий собі київський семінариста Хома Брут. Про це філозоф почув од самого ректора, що нарочито покликав його до своєї світлиці і наказав йому не баритись і лаштуватися в дорогу, бо значний сотник прислав по нього людей з підводою.\nФілозоф здригнувся від якогось непевного почування, що ніяк його не вмів збагнути. Лиховісне передчуття казало йому, що з ним має статися щось недобре. Сам не знаючи причини, відповів він твердо, що не поїде.\n– Слухай лишень, domine Хомо! – мовив ректор (він, траплялося, вмів розмовляти дуже гречно зі своїми підлеглими). – Ніякий чорт про те й не питає, хочеш ти їхати чи не хочеш. А я тобі скажу тільки, що як ти почнеш мені комизитися та мудрувати, то я звелю так тебе по спині та й ще по чомусь попарити молодою березиною, що й до лазні не треба буде ходити.\nФілозоф, почухуючи злегка потилицю, вийшов, не мовивши й слова, наміряючись, як трапиться слушна нагода, покластися на власні свої ноги. Роздумуючи, ішов він крутими сходами на обсаджений тополями двір і на якийсь час спинився, почувши досить виразно ректорів голос, що давав накази своєму ключникові і ще комусь там, мабуть, одному із сотникових по нього посланців.\n– Скажи спасибі панові за крупи та за яйця, – мовив ректор, – та ще скажи, як тільки готові будуть ті, що він пише, книги, то я надішлю не гаючись: я вже віддав їх переписувати писальникові. Та не забудь, голубе, нагадати панові, що в них на хуторі, як я знаю, водиться непогана риба, а найбільше осетрина, то може при нагоді прислав би: тут на ринках і дорога й погана. Ти ж, Явтуше, дай хлопцям по чарці горілки, а філозофа прив’яжи, щоб часом не втік.\n“Чи не чортів же син! – подумав собі філозоф, – таки винюшив, в’юн довгоногий!”\nВін зійшов униз і побачив бричку, що з першого погляду скидалася на клуню на колесах. Справді, вона була глибока, як ніч у цегельні. То була собі звичайна краківська бричка, що в ній нараз по півсотні жидів мандрують з крамом по всіх місцях, де тільки зачують носом ярмарок. Тут його дожидало з шестеро здоровезних та дужих, хоч і підстаркуватих, козаків. Свитки з тонкого сукна з китицями показували, що ці козаки мали досить значного й багатого пана. Невеликі шрами промовляли, що бували вони колись і на війні та ще й не без слави.\n“Що ж робити? Що буде, те й буде!” – подумав собі філозоф і, звернувшись до козаків, голосно промовив:\n– Здорові були, браття-товариші!\n– Здоров будь, пане філозофе! – відповів дехто з козаків.\n– То оце мені доводиться сидіти разом з вами? А бричка знакомита! – говорив він, в неї залазячи. – Оце б іще згодити музику, то й танцювати можна.\n– Атож, похватненька бричка! – мовив один козак, сідаючи на козлах поруч з машталіром, що зав’язав голову хусткою замість шапки, бо шапку вже заставив у шинку. А ті п’ятеро разом з філозофом полізли всередину і повсідалися на мішках з усякими зробленими в місті закупами.\n– Хотів би я знати, – мовив філозоф, – коли б, скажімо, накласти в цю бричку якогось краму, солі там чи залізних клинів, чи багато треба було б коней?\n– Атож, – мовив, помовчавши, той, що на козлах сидів, козак, – немале число коней спотребилося б.\nТак до ладу відповівши, козак собі мислив, що має вже право мовчати всю дорогу.\nФілозофові дуже кортіло розпитати докладніше, хто такий був цей сотник, який саме на вдачу, що чувати про його дочку, що з такою пригодою вернулася додому і була вже при смерті, історія якої тепер так переплелася з його власною, і як там у них, і що діється в господі. Він почав був розпитувати їх, та козаки, мабуть, були так само філозофи, бо у відповідь на те мовчали і курили люльки, лежачи на мішках.\nТільки один козак подав машталірові на козлах короткого наказа:\n– Гляди ж мені, Оверку, стара ти роззяво, як приїдеш до коршми на Чухрайлівськім шляху, то не забудь спинитися та збудити мене і всіх хлопців, якщо кому трапиться заснути.\nПо цьому він заснув і то дуже гучно. А втім, цей наказ був даремний, бо тільки-но велетенська бричка наблизилася до шинку на Чухрайлівському шляху, як усі в один голос закричали: “Стій!” До того ще й коні Оверкові такі були зучені, що й самі спинялися біля кожного шинку.\nХоч і був душний липневий день, усі вилізли з брички і зайшли в низеньку, брудну кімнату, де жид-шинкар з розпростертою радістю кинуся вітати своїх давніх знайомих. Він приніс під полою декілька свинячих ковбас і, поклавши на стіл, зараз же й одвернувся од цього забороненого талмудом овочу. Всі посідали довкола столу. Глиняні кухлі наче вродилися перед кожним із гостей. Філозофу Хомі належало бенкетувати разом з усіма. А як люди наші, підпивши, неминуче почнуть цілуватися або плакати, то незабаром уже вся хата цілувалася. “Ану, Свириде, почоломкаймось!” – “Іди сюди, Дороше, я обніму тебе!”\nОдин сивоусий козак, старіший від усіх, підперши щоку рукою, почав гірко ридати, що в нього ні батька, ні матері і що тепер він зостався сиротою на світі. А другий був сильний розумаха і все потішав його, приказуючи:\n– Та не плач, їй-богу, не плач! Що вже там?.. Бог таки знає, що й до чого.\nОдин, на ймення Дорош, став чогось дуже допитливий і, повернувшись до філозофа Хоми, все видобував з нього:\n– Хочеться мені знати, чого вас у бурсі вчать? Чи такого, що ото дяк у церкві читає, чи не такого?\n– Не питай! – говорив розумаха повагом. – Нехай воно так буде, як і було. Бог таки знає, як треба; Бог усе знає.\n– Ні, я хочу знати, – правив своєї Дорош, – що там написано в тих книжках; а може, й зовсім не те, що в дяка.\n– Ой Боже мій. Боже мій! – усе товк отой статечний утішник. – І нащо б таке казати? Так уже Божа воля призначила. Бо що вже Бог дав, того не можна одмінити.\n– Я хочу знати все, що де написано. Я піду в бурсу, їй же богу, піду! Що ти думаєш, не навчуся? Всього, всього навчуся!\n– Ой, Боже мій, Боже мій!.. – все бідкався утішник і опустив голову на стіл, бо вже ніяк не міг далі тримати її на плечах.\nІнші козаки гомоніли про панів і про те, чого то на небі світить місяць.\nФілозоф Хома, побачивши такий туман у головах, постановив скористатися цим та й дременути. Він спершу звернувся до сивоу-сого козака, що журився за батьком-матір’ю.\n– Чого це ти затужив, дядьку? – сказав він. – Я ж і сам сирота! Пустіть мене, люди добрі, на волю! Нащо я вам здався?\n– Пустімо його на волю! – озвалися декотрі. – Він-бо сирота. Хай собі йде, куди хоче.\n– Ой Боже мій, Боже мій! – обізвався утішник, підвівши голову. – Пустили б його! Нехай би собі йшов!\nІ козаки вже хотіли самі вивести його в чисте поле; та той, найдопитливіший, спинив їх, сказавши:\n– Не займайте: я хочу з ним поговорити про бурсу. Я сам піду в бурсу…\nТа навряд чи міг би втекти філозоф, бо коли він надумався встати з-за столу, то ноги йому зробилися як дерев’яні, а дверей у хаті видалося так багато, що навряд чи й потрапив би він у справжні.\nТільки під вечір уся ця кумпанія згадала, що треба вирушати в дорогу. Вмостившись у бричку, потяглися вони далі, поганяючи коней і наспівуючи пісню, що ні слів, ні ладу їй ніхто б не добрав. Проїздивши либонь із півночі, безперестанку збиваючись з дороги, – а знали ж її, як свою долоню, – з’їхали вони врешті з крутої гори в долину, і філозоф зауважив по обидва боки частокіл чи пліт, низенькі дерева і стріхи, що виглядали за ними. Це було велике селище сотникове. Було вже геть за північ; небо почорніло, і де-не-де витикалися маленькі зірочки. У жодній хаті не світилося. Вони в’їхали, під собаче гавуління, у двір. По обидва боки маячіли шиті соломою повітки й хатки; в одній з них, що стояла посередині, саме проти воріт, і була між ними найбільша, жив, здавалося, сам сотник. Бричка спинилася коло невеличкої якоїсь повітки, і наші подорожні подалися на ночівлю. Філозоф хотів був трохи оглянути зокола панські хороми, та як не вирячав він очей, а не міг нічого ясно побачити: замість хати увижався йому медвідь; з комина робився ректор. Філозоф махнув рукою і пішов спати.\nЯк же прокинувся філозоф, то весь дім уже метушився; вночі померла панночка. Слуги бігали з нестями то туди, то сюди; старі баби плакали; багато людей заглядало через пліт у панський двір, ніби могли щось там побачити.\nФілозоф почав на дозвіллі роздивлятися ті місця, що не міг побачити вночі. Панський дім був не дім, а низенька невелика хата, які звичайно за старих часів в Україні будували. Він був ушитий соломою; маленький, гострий і високий фронтон з віконцем, подібним до зведеного догори ока, був увесь розмальований блакитними й жовтими квітками та червоними півмісяцями; стояв він на дубових присішках, до половини круглих, а знизу на шість граней, з вигадливою різьбою вгорі. Під цим фронтоном був невеличкий ганок з лавами по обидва боки. З обох боків будинку були піддашки на таких само присішках, часом навіть покручених. Висока груша з пірамідальним верховіттям і тріпотливим листям зеленіла перед домом. Декілька комор у два ряди стояло посеред двору, утворюючи немов широку вулицю, що простяглася аж до будинку. За коморами, аж біля воріт, стояли трикутниками два льохи, один проти одного, так само вкриті соломою. В трикутній стіні кожного з них були двері, а на них усяке малювання. На одних дверях намальований був козак верхи на діжці, а поверх голови він тримав кухля з написом: “Вип’ю все!” На других – пляшки, сулії, а з боків, задля краси, кінь догори ногами, люлька, бубон і напис: “Вино – козацькая втіха”. З горища одної повітки крізь величезне слухове вікно витикався тарабан і мідні сурми. Біля воріт стояли дві гаківниці. Все показувало, що господар дому любив погуляти і в дворі у нього зчаста вирували бенкети. За ворітьми стояли два вітряки. Позад дому просїяглися сади, і крізь верховіття дерев видно було тільки темні дашки над коминами хат серед зеленої гущавини. Все село стояло на широкім та рівнім схилі. З півночі все закривала крута гора і підніжжям своїм кінчалася біля самого двору. Як глянути на неї знизу, вона здавалася ще крутіша, і на високому її вершку де-не-де стирчало покошлане бадилля сухого бур’яну і чорніло проти ясного неба. Вся гола, глиняста, скрізь розрита дощовими водориями та поточинами, вона навівала смуток. На крутому її покоті у двох місцях стирчали дві хати; над одною розкинула своє віття широка яблуня, підперта при корені кілками з насипаною землею. Яблука, падаючи од вітру, котилися просто в панський двір. З верхогір’я вилася по всій горі дорога і, спавши вниз, проходила повз двір до села. Коли філозоф зміряв оком цю страшну кручу і згадав учорашню подорож, то сказав собі, що в пана або надто розумні були коні, або в козаків надто міцні голови, що й від п’яного чаду таки не полетіли догори ногами разом з величезною бричкою та поклажею. Філозоф стояв на високому серед двору місці, і коли повернувся та глянув у другий бік, перед ним розстелився зовсім інший краєвид. Село разом зі схилом гори скочувалося до рівнини. Неоглядні луки розгорталися в далеку просторінь; ясна їхня зелень дедалі темнішала, і видно було, як синіли в далечині села, хоч було до них не менше двадцяти верстов. Праворуч від лук тягнулися гори, і ледве помітною здаля смугою горів і темнів Дніпро.\n– Гей, та й гарне ж місце! – сказав філозоф. – Отут би жити, ловити рибу в Дніпрі і в ставках та полювати з тенетами чи з рушницею на стрепетів чи крольшнепів! Та, мабуть, і дроф немало серед цих лук. А садовини можна силу насушити на продаж у місті або, ще краще, накурити з неї горілки, бо горілку з садовини і рівняти не можна з пінною. Та не шкода й про те подумати, як би його звідси вшитися.\nВін запримітив за тином маленьку стежечку, що зовсім заросла бур’яном. Якось мимохідь він поклав на неї ногу, думаючи спершу тільки прогулятися, а тоді вже тихцем поміж хат гайнути в поле, коли це почув на своїм плечі досить сильну руку.\nПозад нього стояв той самий старий козак, що вчора так гірко нарікав на своє сирітство та на самотину.\n– Марне ти намилився, пане філозофе, чкурнути з хутора! – промовив він. – Це не таке місце, щоб можна було втекти; та й дороги в нас, як на пішого, погані. А ходи-но краще до пана: він уже давно дожидає тебе в світлиці.\n– Ходімо! Що ж… Я з задоволенням, – сказав філозоф і пішов услід за козаком.\nСотник, старий уже, сивоусий, чорно зажурений, сидів за столом у світлиці, опустивши голову На руки. Було йому десь під п’ятдесят, та глибока журба на лиці і якась хвороблива блідість виказували, що душа його прибита і зруйнована – враз, в одну мить, і всі колишні веселощі та буйне життя минулися йому навіки. Як увійшов Хома разом зі старим козаком, він одвів одну руку і злегка кивнув головою на низенький їх уклін.\nХома й козак поштиво стали біля дверей.\n– Хто ти єсть, і звідкіля, і з якого стану, чоловіче добрий? – спитав сотник ні ласкаво, ні суворо.\n– З бурсаків, філозоф Хома Брут.\n– А хто був твій батько?\n– Не знаю, вельможний пане.\n– І матері не знаю. Як гаразд розмислити, то певне була й мати; та хто вона й звідкіля, і коли жила, їй-богу, добродію, не знаю. Старий сотник помовчав і, здавалось, якусь хвилину роздумував.\n– Як же ти познайомився з моєю дочкою?\n– А ніяк, вельможний пане, їй-богу, ніяк! Ще ніколи з панночками до діла не мав, одколи на світі живу. Цур їм, щоб не сказати чого негожого!\n– Чого ж то вона не кому іншому, а саме тобі призначила читати?\nФілозоф знизав плечима:\n– Бог його знає, що його й подумати! Відома річ, що панам часом такого заманеться, що й найписьменніша людина не втямить; та й примовка склалася: “Скачи, враже, як пан каже”.\n– А ти не брешеш, пане філозофе?\n– Та нехай мене на цім місці грім уб’є, коли брешу.\n– Якби ж ти хоч хвилиночку ще прожила, – тужливо мовив сотник, – то, мабуть, знав би я всю правду. “Нікому не давайте читати по мені, а пошліть, тату, зараз оце до київської семінарії та привезіть бурсака Хому Брута; нехай три ночі молиться по грішній душі моїй. Він знає…” А що саме знає, я вже й не почув. Вона, голубонька, тільки це встигла сказати, та й померла. Ти, чоловіче добрий, мабуть, знаний праведним життям своїм та Богу милими ділами, і вона десь, либонь, перечула про тебе.\n– Хто? Я? – сказав бурсак і аж поточився з дива. – Я… праведним життям? – вимовив він, глянувши сотникові просто у вічі. – Та Господь з вами, пане! Що це ви кажете! Та я, – хоч воно й непристойно мовити, – я до бублейниці ходив самісінького чистого четверга.\n– Ну… десь то не без причини так призначено. Ти мусиш від цього ж дня почати своє діло.\n– Сказав би я на це, як ласка ваша… Воно, певна річ, кожна людина, письма святого ізучена, по силі своїй зможе… але сюди поважніше було б диякона або дяка принаймні. Вони люди тямущі і знають, як воно все це робиться, а я… Та в мене й голос не такий, і сам я – чортзнащо. Ніякого й виду з мене нема…\n– То вже як собі знаєш, а я все ж учиню так, як заповіла мені моя голубонька, і нічого не пошкодую. І коли ти з цього дня три ночі читатимеш, як годиться, над нею молитов, дам тобі нагороду; а як ні – то й чортові самому не радив би мене розсердити.\nОстанні слова мовив сотник з таким притиском, що філозоф цілковито зрозумів їхнє значення.\n– Ходи за мною! – сказав сотник.\nВони вийшли в сіни. Сотник відчинив двері до другої світлиці, насупроти першої. Філозоф на хвилину спинився в сінях, висякався і з якимось недовідомим острахом переступив через поріг.\nУся долівка була вкрита червоною китайкою. На покуті, під образами, на високім столі лежало тіло покійної на покрові з синього оксамиту, прикрашеному золотою торочкою й китицями. Високі восковії свічі, калиною перевиті, горіли в ногах і в головах, світячи своїм кволим проти білого дня світлом. Лице покійної заступив йому нерозрадний батько, сівши проти неї спиною до дверей. Філозофа вразили слова, що проказував сотник:\n– Не того мені жаль, наймиліша доню моя, що ти саме в цвіті літ своїх, писаного тобі віку не доживши, на журбу та на смуток мій, покинула землю; а жаль мені того, моя голубонько, що не знаю я, хто він, лютий ворог мій, що смерть тобі заподіяв. І коли б я знав, що хтось хоч самою думкою навіть скривдив тебе чи мовив що тобі на прикрість, – Богом свідчуся, не бачив би він уже своїх дітей, коли він, як і я, старий уже чоловік; ні батька й неньки своєї, коли він ще в силі віку, і тіло його кинув би я на поталу птицям та звірові степовому. Та горе мені, моя ти нагідочко польовая, перепілонько моя, моя ясочко, що проживу я до кінця віку свого без утіхи та втираючи полою дрібні сльози із старих очей своїх, а ворог мій радітиме й глузуватиме нишком з немічного діда…\nВін замовк, бо розривала його тяжка туга, що пролилася цілим потоком сліз.\nФілозофа зворушила така журба нерозважна; він почав кашляти та глухо умгукати, щоб трохи прочистити свій голос.\nСотник обернувся і показав йому місце в головах мертвої перед невеличким налоєм, де лежали книги.\n“Три ночі сяк-так перебуду, – подумав філозоф. – а зате пан наб’є мені обидві кишені чистими червінцями”.\nВін підступив ближче і, ще раз прокашлявшись, почав читати, не приглядаючись ні до чого і не зважуючись глянути на лице покійної. Глибока тиша залягла. Він спостеріг, що сотник вийшов. Повільно повернув він голову, щоб глянути на покійну, і…\nЖили йому затремтіли: перед ним лежала красуня, якої ще й світ не бачив. Здавалось, ніколи ще риси лиця не творили такої гострої і водночас гармонійної краси. Вона лежала мов жива; чарівне чоло, ніжне, як сніг, як срібло, здавалося замисленим; брови – ніч серед сонячного дня, тонкі, рівні, гордовито підвелися над закритими очима; а вії стрілами впали на лиця і пашіли огнем таємних жадань; уста – рубіни, ладні розквітнути усміхом щастя, повінню радості… Та в них же, в тих самих обрисах, вбачав він щось моторошно-пронизливе. Він почував, що душа йому починала якось болісно щеміти, неначе серед вихору веселощів та метелиці танцюристів завів би хто пісні про поневолений народ. Рубіни тих уст, здавалося, кров’ю прикипали аж до серця. Враз щось моторошно знане з’явилося в її лиці.\n– Відьма! – скрикнув він не своїм голосом, одвів од неї очі, побілів увесь і почав читати своїх молитов.\nЦе була та сама відьма, яку він убив.\nЯк сонце почало сідати, мертву понесли до церкви. Філозоф одним плечем своїм підпирав чорну жалобну труну і чув на плечі своїм щось, як лід, холодне. Сам сотник ішов попереду, несучи рукою правий бік тісної домівки покійниці. Дерев’яна церква, чорна, зеленим вкрита мохом, з трьома гострими банями, сумовито стояла на краю села. Примітно було, що в ній давно вже не було ніякої одправи. Свічі горіли мало не перед кожним образом. Труну поставили посередині, проти самого вівтаря. Старий сотник поцілував іще раз покійницю, віддав їй чолом до землі і вийшов разом з усіма, що несли труну, наказавши добре нагодувати філозофа і після вечері одвести його до церкви. Прийшовши в кухню, всі, хто ніс труну, почали тулити руки до печі, як це завжди роблять наші люди, побачивши мерця.\nФілозоф, зголоднівши, на який час був зовсім викинув з голови покійницю. Незабаром уся челядь почала потроху сходитися до кухні. Кухня в сотниковому домі немовби правила за клуб, куди злазилося все, що мешкало в дворі, у тому числі й собаки, що, помахуючи хвостами, приходили аж до дверей по маслаки та помиї. Куди б кого не посилали, за будь-якою потребою, він кожного разу перше заходив до кухні, щоб відпочити яку хвилину на лавці і покурити люльку. Всі нежонаті, що жили в домі й пишалися козацькими свитками, лежали тут чи не цілий день на лавці, під лавкою, на печі, – скрізь, де тільки можна було знайти придатне для того місце. Крім того, кожен раз у раз забував у кухні чи шапку, чи батога на чужих собак, чи таке щось інше. Та найбільше людей збиралося під час вечері, коли приходив і табунник, встигши загнати своїх коней у загороду, і чередник, що пригонив доїти корів, і всі ті, кого вдень тут не було видко. При вечері розбалакувались і найтугіші на язик. Тут, як заведено було, говорилося про все чисто: і хто пошив собі нові шаровари, і що там є всередині землі, і хто бачив вовка. Тут було також немало штукарів, що не переводяться серед нашого люду.\nФілозоф присів разом з челяддю в широкому колі, на вільному надвір’ї, біля кухняного порогу. Незабаром і баба в червоному очіпку вигулькнула з дверей, несучи обома руками гарячий казанок з галушками, і поставила його серед зібраних на вечерю. Кожний вийняв із кишені дерев’яну ложку; інші, того не маючи, дерев’яну шпичку. Коли вже жувати стали повільніше і вовчий голод усього цього гурту трохи вгамувався, дехто почав і слівце закидати. Розмова, як і годилося, зайшла про покійницю.\n– А чи правда, – почав такий собі молодий вівчар, що начіпляв на свого ремінця від люльки стільки гудзиків та мідяних бляшок, що скидався на крамничку роздрібної перекупки, – чи правда, що панночка, не тим би згадувати, зналася з нечистим?\n– Хто? Панночка? – обізвався Дорош, що вже знайомий був нашому філозофові. – Та вона ж була таки нестеменна відьма! От, хоч і заприсягнуся, що відьма!\n– Та годі тобі, Дороше, – мовив другий, той, що дорогою так охоче всіх потішав, – яке нам діло; Бог з ним! Нащо про те говорити.\nТа Дорошеві ніяк не мовчалося; він щойно перед тим сходив до льоху разом з ключником у якійсь пильній справі і, нахилившись разів зо два над двома чи й трьома бочками, вийшов відтіль щось дуже веселенький і все говорив, не вгаваючи.\n– Що ти хочеш? Щоб я мовчав? – сказав він. – Та вона на мені самому їздила! От їй-богу, їздила.\n– А що, дядьку, – спитав молодий вівчар у гудзиках, – чи є такі прикмети, щоб по них можна було пізнати відьму?\n– Не можна, – відказав Дорош, – ніяк не впізнаєш; хоч ти всі псалтирі попрочитуй, то не впізнаєш.\n– Можна, можна, Дороше, не кажи цього, – обізвався той самий утішник, – та ж Бог не дарма дав кожному свій звичай. Люди, що на науці знаються, кажуть, ніби у відьми є маленький хвостик.\n– Що стара баба, то й відьма, – байдуже вирік сивий козак.\n– Та вже ж і ви гарні – підхопила баба, що саме підсипала свіжих галушок у спорожнілий казан, – достоту, як ті кабани товстющі!\nСтарий козак, на ймення Явтух, а на прізвище Ковтун, усміхнувся самими губами, з утіхою побачивши, як його слова вколупнули стару за живе; а чередник так гучно зареготався, наче б то два бугаї, ставши один проти одного, заревли разом.\nТака розмова викликала у філозофа цікавість і невтримне бажання розпитатись якнайдокладніше про покійну дочку сотникову, і з цієї причини, щоб знов справити мову на попередню стежку, звернувся він до свого сусіди з такими словами:\n– Хотів би я спитати, чого це ви всім товариством, що тут сидите за вечерею, узиваєте панночку відьмою? Чи ж вона комусь що лихого заподіяла, чи кого звела зі світу?\n– Всякого бувало, – відповів один із гурту, з лицем гладеньким, чиста тобі лопата. – Хто не пригадає псаря Микити, або того…\n– А що ж воно за псар такий Микита? – спитав філозоф.\n– Стій! Я розкажу за псаря Микиту, – сказав Дорош.\n– Ні, я розкажу про Микиту, – обізвався чередник, – він же мені кумом був.\n– Ні, я розкажу про Микиту, – мовив Свирид.\n– Нехай, нехай Свирид розкаже! – озвалися всі гуртом.\n– От ти, пане філозофе, пане Хомо, не знав Микити. Гей, який же то чоловік був! Собаку кожного так було знає, як рідного батька. Теперішній псар Микола, третій он сидить од мене, і нігтя його не варт. Хоч таки сказати, і він знає своє діло, та проти того – сміття, помиї.\n– А ти непогано розказуєш, таки непогано! – сказав Дорош, схвально кивнувши головою.\nСвирид повів далі:\n– Зайця назирить швидше, ніж табаку втреш з-під носа. Бувало, як свисне: “Ану, Розбій! Ану, Швидка!” – а сам на коні щодуху, – і вже й сказати не можна, хто кого пережене: чи він собаку, чи собака його. Сивухи кварту одним духом гахне, як і не було. Гарний був псар! Тільки з якогось там часу почав він усе на панночку задивлятися. Чи він таки справді вклепався в неї, чи вже так вона його причарувала, тільки ж напропале пішов чоловік, обабився вкрай; стало таке чортзнащо, пху! Соромно й сказати.\n– Непогано! – сказав Дорош.\n– Тільки панночка було гляне на нього, то й поводи з рук пустить, Розбоя називає Бровком, спотикається і не знать що робить. Одного разу панночка прийшла на стайню, а він саме коня чистив. “Дай, – каже, – Микитко, я покладу на тебе ніжку”. А він, дурень такий, і радий тому: “Та не тільки,- каже, – ніжку, а й сама сідай на мене”. Панночка підняла свою ніжку, і як побачив він ту голу, повненьку та білую ніжку, то, каже, аж чад шибнув йому в голову. Нагнув він, дурень, спину і, схопившись обома руками за її голії ніжки, давай скакати, мов той кінь, по всьому полю, і куди вони їздили, того він не міг сказати; а тільки вернувся ледве живий і з того часу зсушився весь, як тріска; і коли одного разу прийшли до стайні, то замість нього лежала попелу купка та порожнє відро: геть згорів, сам собою згорів! А що вже був псар, то й на всьому світі такого не знайти.\nКоли Свирид скінчив розказувати, з усіх боків знялися згадки про добру вдачу колишнього псаря.\n– А про Шепчиху ти не чув? – спитав Дорош у Хоми.\n– Ні, не чув.\n– Еге-ге-ге! То вас у бурсі, бачу, не дуже то й великого розуму вчать. Ну, то слухай. Є в нас на селі козак Шептун, – гарний такий козак. Він любить часом і вкрасти, і збрехати без потреби, та… гарний собі козак. Його хата не так і далеко відціль. Об таку саме пору, як оце ми сіли вечеряти, Шептун із жінкою, повечерявши, полягали спати, а що година була гарна, то Шепчиха лягла надворі, а Шептун у хаті, на лаві; ні, не так: Шепчиха в хаті на лаві, а Шептун надворі…\n– І не на лаві, а долі лягла Шепчиха, – підхопила баба, стоячи при порозі і спершись щокою на руку.\nДорош поглянув на неї, тоді поглянув униз, тоді знов на неї і, трохи помовчавши, сказав:\n– Як здеру я з тебе при всіх спідницю, то негаразд буде. Така пересторога справді допомогла. Стара притихла і вже ні разу не перебила йому мови. Дорош розказував далі:\n– А в колисці, що висіла серед хати, лежала дитина-однорічок, не скажу вже, хлопець чи дівчина. Шепчиха лежала собі, а далі чує, що за дверима шкребеться собака і так скавулить, що хоч із хати втікай. Вона злякалася, бо ті баби – такий дурний народ, що покажи їй під вечір з-за дверей язика, то й душа втече в п’яти. А проте думає: “Дай лишень звезу по морді триклятого собаку, може, таки перестане скавуліти”, – та, взявши кочергу, й вийшла відчинити двері. Не встигла вона дверей прочинити, як собака кинувся попід ногами і просто до колиски з дитиною. Бачить Шепчиха, що то вже не собака, а панночка; та нехай би вже панночка в такій подобі, як вона її знала, – було б ще півбіди; та ось яка штука й притичина, що вся вона була синя, а очима як жаром сипле. Схопила дитину, прокусила їй горло і давай кров з неї пити. Шепчиха тільки й устигла крикнути: “Ой, лишенько!” – та з хати. Тільки бачить, що двері з сіней замкнені. Вона на горище; сидить та й труситься дурна баба; а далі бачить, що панночка лізе до неї на горище, кинулася до неї та й почала кусати. Уже тільки вранці Шептун знайшов свою жінку, всю покусану та синю. А на другий день і померла дурна баба. Ось такі-то трапунки та спокуси бувають! Воно хоч і панського кодла, та вже коли відьма, то відьма.\nОтаке розказавши, Дорош вдоволено озирнувся і засунув пальця в свою люльку, готуючись набити її тютюном. Розмова про відьом потяглася без кінця-краю. Кожний навперейми хотів про своє розказати. До одного відьма скиртою сіна присунулась аж до хатніх дверей; а в того вкрала шапку чи люльку; багатьом дівчатам на селі пообрізала коси, а з тих випила по скількись там відер крові.\nВрешті уся кумпанія спам’яталась і побачила, що заговорилась уже занадто, бо надворі була вже глупа ніч. Усі розбрелися на ночівлю – хто на кухню, хто по повітках, а хто й посеред двору.\n– Ану, пане Хомо, вже й нам пора рушати до покійниці, – мовив старий козак, звернувшись до філозофа.\nУсі четверо, Свирид та Дорош із ними, пішли до церкви, одганяючись батогом від собак, а було їх на вулиці сила-силенна і від люті вони аж ціпки гризли.\nФілозоф, хоч і підкріпився чималеньким кухлем горілки, все ж відчував, як непомітно опадає його переляк, і то все більший, що ближче підходили вони до освітленої церкви. Оповіді та чудні пригоди, почуті за вечерею, ще дужче будили сполохану уяву. Чорна сутінь під тином і під деревами порідшала; місцина ставала все подібніша до пустки. Врешті вони зайшли за ветху церковну огорожу, у невеличкий дворик, за яким не було вже ані деревця, лишень стелилося голе-голісіньке поле та поглинуті нічною темрявою луки. Троє козаків зійшли разом з Хомою крутими сходами на ганок і вступили до церкви. Тут вони зоставили філозофа, побажавши йому щасливо відбути свою повинність, і замкнули за ним двері, як наказував пан.\nФілозоф лишився сам. Спершу він позіхнув, потім потягся, далі фукнув ув обидві руки і аж тоді вже став роззиратися. Посередині стояла чорна труна; свічі горіли перед темними образами; світло від них осявало самий іконостас і ледве сягало середини церкви; віддалені кутки вповиті були сутінню. Високий старовинний іконостас виявляв уже прадавню ветхість; просвітчасте різьблення його, колись позолочене, іще блищало самими лише іскрами: позолота в одному місці обсипалась, у другому й зовсім почорніла; святі на образах, геть потемнілі, дивилися якось похмуро. Філозоф іще раз роззирнувся.\n– Що ж, – сказав він, – чого тут боятися? Людина прийти сюди не може, а від мертвяків та вихідців із того світу знаю я молитов таких, що як прочитаю, то вони мене й пальцем не займуть. Байдуже, – промовив він далі, махнувши рукою, – будемо читати.\nНаблизившись до криласу, угледів він кілька пучків свічок.\n“От і добре, – подумав собі філозоф, – треба освітлити всю церкву, щоб було видно, як удень. Ех, шкода, що в храмі Божому не можна люльки покурити”.\nІ він почав ліпити воскові свічки до всіх заломів, налоїв та образів, не окупуючи нітрохи, і незабаром уся церква сповнилася світлом. Тільки вгорі темрява стала немов іще чорніша, і похмурі образи дивилися іще суворіше зі старовинних різьблених рам, що подекуди поблискували позолотою. Він наблизився до труни, торопіючи, подивився в лице померлої – і не міг не заплющити, злегка здригнувшись, очей своїх: така страшна, осяйна краса!\nВін одвернувся й хотів був одійти; та від чудної якоїсь допитливості, від того дивного й суперечливого почуття, що не покидає людину, надто наполохану, він не втерпів на відході, щоб не глянути на неї, а тоді, знову здригнувшись, глянув іще раз. Справді, гостра краса померлої видавалася страшною. Можливо навіть, його не опав би такий сліпий жах, якби вона не була така вродлива. Коли ж у її обличчі нічого не було тьмяного, поморхлого, мертвого; воно було живе, і філозофові здавалося, немов би вона дивиться на нього заплющеними очима. Йому навіть привиділось, ніби з-під вії правого її ока скотилася сльоза, і коли вона спинилася на щоці, він побачив виразно, що то була краплина крові.\nВін мерщій відійшов від криласу, розгорнув книжку і, щоб краще підбадьорити себе, почав читати якомога гучніше. Голос його вразив церковні дерев’яні стіни, здавна мовчазні й глухі. Самотньо, без відгомону, сіявся він густим басом серед зовсім мертвої тиші й видавався трохи моторошним навіть для самого читця.\n“Чого лякатись? – тим часом думав він собі. – Вона ж не встане із своєї домовини, таки побоїться Божого слова. Нехай собі лежить! Та що б же то за козак з мене був, коли б я злякався? Ну, вихилив чарку, – тим-то й здається страшно. Ану ж понюхаймо табаки: га, добра табака! Знакомита табака! Прегарна табака!”\nВсе ж, перегортаючи кожного листка, він зіскоса позирав на труну, і проти його волі наче щось шептало йому: “Ось, ось встане! Ось підведеться, ось вигляне з домовини!”\nАле тиша залягала мертва. Труна стояла нерухомо. Свічки лили цілу повінь світла. Страшна освітлена серед ночі церква з мертвим тілом і без душі живої! Підвищивши голос, почав він співати на різні голоси, щоб до краю притлумити свій острах. Та кожної хвилини звертав свої очі до труни, мов би несамохіть питаючи: “А що, як підведеться, а що, як устане вона?”\nТа домовина і не зворухнулася. Хоч би згук який, якась там душа жива, нехай би цвіркун обізвався в кутку… Тільки ледве чулося легке потріскування якоїсь віддаленої свічки, та часом стиха ляскала воскова краплина, впавши на підлогу.\n“А що, як устане?..” Вона підвела голову…\nВін здика глянув і протер очі. Та вона справді вже не лежить, а сидить у своїй домовині. Він одвів очі і, знов жахнувшись, глянув на труну. Вона встала… іде по церкві з заплющеними очима, все випростуючи руки, ніби хоче когось вловити.\nВона йде просто на нього. Злякано обвів він круг себе коло. Над силу почав читати молитви і вимовляти закляття, похоплені від одного ченця, що все своє життя бачив відьом та нечистих.\nВона стала майже на край самого кола; та видко було, що не мала сили переступити його, і вся посиніла, як людина вже кілька днів по смерті. Хома не важився глянути на неї: вона була страшна. Вона клацнула зубами і розплющила мертві очі свої; та, не бачачи нічого, з шаленством – знати було по тому, як затремтіло їй лице, – кинулася в другий бік і, випроставши руки, обхоплювала ними кожен стовп і куток, намагаючись упіймати Хому. Тоді спинилась, насварилася пальцем і лягла в свою домовину.\nФілозоф усе ще не міг отямитись і злякано поглядав на тісну відьмину домівку. Коли це труна враз зірвалася зі свого місця і з свистом почала літати по всій церкві, перехрещуючи її з краю в край. Філозоф бачив її мало не над самою головою, та разом з тим помічав, що вона не могла зачепити того обведеного кола, і ще дужче став проказувати закляття. Труна гримнула посеред церкви та так і зосталася. Труп ізнову підвівся з неї, синій, позеленілий. Та саме на той час десь далеко заспівав півень; труп ліг у труну, і віко над ним зачинилось.\nСерце філозофа гупало, з лиця котився рясний піт, та, звеселівши од співу півня, він швидше дочитував сторінки, що їх мусив був прочитати раніш. Як зазоріло, його прийшли змінити дяк та сивий Явтух, що того разу справлявся за титаря.\nПрийшовши на віддалену свою ночівлю, філозоф довго не міг заснути; та знемігшися, заснув і проспав до обіду. Коли ж прокинувся, йому видалося, що та пригода сталася уві сні.\nЙому дали, щоб підкріпився, кварту горілки. За обідом він швидко розговорився, докинув до сього-того й своєї думки і з’їв майже сам чимале таки порося; а все ж про свою пригоду в церкві не зважувався говорити, хоч і сам не знав через що, і всім допитувачам одказував:\n“Атож, усякії були дива!” Філозоф був із тих людей, що як їх нагодувати, то в них прокидається незвичайна доброзичливість. Лежачи з люлькою в зубах, дивився він на всіх ласкавими очима і все спльовував набік.\nПо обіді філозоф почувався прегарно. Він не забарився обійти все селище, мало не зо всіма спізнався; із двох хат його навіть вигнано, а одна гарненька молодичка оперезала його і то таки дошкульно, лопатою по спині, коли йому заманулося помацати та пересвідчитися, з чого ткана була в неї сорочка й плахта. Та що ближче ставало до вечора, то глибше западав філозоф у задуму. За годину до вечері мало не вся челядь збиралася гуляти в каші або в скраклі, – такі собі кеглі, тільки замість котити, влучають у них довгими палицями, а хто виграє, то має право попоїздити на іншому верхи. Така забава дуже звеселяла глядачів: зчаста чередник, круглий, як млинець, мостився верхи на свинопаса, худорлявого, низенького, що ввесь був у зморшках. Часом і чередник підставляв свою спину, і тоді Дорош, скочивши на неї, кожного разу примовляв; “Ото здоровий бугаюка!” Коло порогу кухні сиділи люди статечніші. Вони дивилися надзвичайно суворо, попахкуючи люльками, навіть і тоді, як молоднеча від щирого серця реготалася з якоїсь прикладки чередникової чи Свиридової. Хома марно пробував устрянути до цієї забави: якась чорна думка, мов той цвях, муляла йому в голові. За вечерею скільки не намагався він себе розважити, та страх займався в ньому разом з темрявою, що засновувала небо.\n– Ану, чи й не пора нам, пане бурсаче! – промовив до нього знаний уже сивий козак, підводячись з місця разом із Дорошем. – Ходім до роботи.\nХому знов так само одвели до церкви; знов залишили його одним-одного і замкнули за ним двері. Як тільки зостався він самотою, острах, як і перше, почав йому заповзати в груди. Знову побачив він темні образи, золоті рами, й ту саму чорну домовину, що в загрозливій німотині непорушне стояла посеред церкви.\n– Що ж, – сказав він, – тепер же ж мені невдивовижу таке диво. Воно спершу тільки страшно. Еге ж, воно тільки попервах страшнувато, а потому воно вже й не страшно, воно таки й зовсім не страшно.\nВін став мерщій на криласі, обвів себе колом, проказав декілька заклять і почав читати голосно, намірившись не одводити від книги очей своїх і ні на що не зважати. Уже чи не годину читав він і починав потроху притомлюватися та покашлювати. Він вийняв ріжка і перед тим, як піднести понюх до носа, боязко зирнув на труну. Серце йому похолонуло.\nТруп уже стояв перед ним біля самого кола і втупив у нього безсвітні, позеленілі очі. Бурсак здригнувся, і йому дошкульним морозом пронизало всі жили. Потупивши очі в книгу, почав він голосніше вичитувати свої молитви та закляття й почув, як труп ізнов клацнув зубами і замахав руками, щоб схопити його. Та, скоса глянувши одним оком, побачив він, що труп не там ловив його, де він стояв, і, як видно, не міг його бачити. Приглушено стала бурчати вона і почала вимовляти мертвими устами страхітливі слова; хрипко схлипували вони, немов клекотіла кипляча смола. Що ті слова означили, він не міг би сказати, але в них було щось страхітливе. Жахнувшись, філозоф зрозумів, що вона творить закляття.\nВітер знявся в церкві від тих слів, і почувся шум, немовби летіло багато крил. Він чув, як щось билося крильми в шибки церковних вікон та в залізні рами, як шкреблося кігтями об залізо, як скавуліло і як незліченна сила грюкотіла в двері, намагаючись добутися в них. Нестримно увесь час билось йому серце; заплющивши очі, все проказував він закляття та молитви. Коли це враз засвистіло щось іздалеку; то заспівав десь ген-ген півень. Знесилений філозоф спинився і відпочив душею.\nЯк увійшли змінити філозофа, знайшли його ледве живого. Він обперся спиною об стіну, вилупивши очі, й нерухомо дивився на прибулих по нього козаків. Його мало не попід руки вивели й мусили придержувати цілу дорогу. Прийшовши на панський двір, він стрепенувся і попросив дати йому кварту горілки. Випивши її, він пригладив свого чуба і мовив:\n– Багато на світі всякої погані водиться! А страхи такі трапляються, що й ну… – При цьому філозоф тільки махнув рукою.\nЛюди навколо нього посхиляли голови, почувши таку мову. Навіть хлопчина-підліток, що був у всієї челяді на побігеньках, як треба було чи то стайню вичистити чи води наносити, – навіть цей горопашний хлопчина так само роззявив рота.\nУ цей час проходила повз них не так щоб дуже літня молодичка в щільно обгорнутій запасці, що позначувала круглий та міцний її стан, помічниця старої куховарки, несусвітня моргуха, що завжди знаходила щось прип’ясти до свого очіпка: чи то стрічку, чи гвоздика, а то й папірця, як не було чого кращого.\n– Здоров був, Хомо! – привіталася вона, побачивши філозофа. – Ой-йо-йой! Що це тобі таке? – скрикнула вона, сплеснувши руками.\n– Як то що, дурна бабо?\n– Ой, Боже мій! Ти ж бо геть посивів!\n– Еге-ге! Та ж вона правду каже! – озвався Свирид, придивляючись до нього ближче. – Ти таки справді посивів, мов наш старий Явтух.\nФілозоф, почувши таке, прожогом метнувся до кухні, де він бачив примазаний до стіни, загиджений мухами, трикутний шматочок люстерка, біля якого були понатикувані любисток, барвінок і навіть віночок з нагідок, усе призначене на оздобу чепурливої моргухи. Жахнувся він, побачивши, яку правду вона сказала: чуприна йому справді наполовину пересіялася сивиною.\nПонурив голову Хома Брут і запав у задуму.\n– Піду до пана, – сказав він нарешті, – розповім йому все і скажу, що більше не хочу читати. Нехай одсилає мене зараз же до Києва.\nЗ такими думками подався він до ганку панського дому. Сотник сидів, наче й не здвигнувшись, у своїй світлиці; та сама нерозважна туга, що бачив він раніше на лиці його, залягала на ньому й тепер. Тільки щоки йому запали ще більше, як тоді. Було помітно, що він дуже мало підживлявся стравою, а може, й зовсім не торкався до неї. Незвичайна блідість надавала йому камінної якоїсь нерухомості.\n– Здоров, небоже, – сказав він, побачивши, як Хома з шапкою в руках став на порозі. – Що, як там у тебе? Чи все гаразд?\n– Та чом би й не гаразд. Таке чортовиння завелося, що хоч бери шапку та й стрімголов тікай світ за очі.\n– А що таке?\n– Та ваша, пане, донька… Головою помисливши, вона, сказано, з панського єсть роду, нічого тут навпроти не скажеш; та тільки ж, не на гнів вам кажучи, царство їй небесне…\n– Що ж дочка?\n– Припустила до себе сатану. Такого страху завдає, що ніякого писанія не вчитаєш.\n– Читай, читай! Вона не дарма покликала тебе. Вона подбала, голубонька моя, про душу свою і молитвами схотіла вигнати всі грішні помисли.\n– Воля ваша, пане: їй-богу ж, не сила моя!\n– Читай, читай! – продовжував сотник таким же напутнім голосом. – Тобі одна ніч тепер зосталася. Ти вчиниш християнське діло, а я тобі нагороду дам…\n– Та хоч яка б там нагорода… Як собі хочете, пане, а я читати не буду! – твердо промовив Хома.\n– Слухай, філозофе! – сказав сотник, і голос йому спотужнів і набрався суворості. – Я не люблю цих витівок. Ти можеш робити таке у вашій бурсі. А в мене інакше: я вже як одшмагаю, то не так, як ректор. Чи знаєш ти, що воно за штука добрячі ремінні канчуки?\n– Як не знати? – відповів філозоф, притишивши голос. – Кожен знає, що таке ремінні канчуки: як багато, то штука нестерпна.\n– Отож! Тільки ти ще не знаєш, як мої хлопці вміють лупити! – сказав грізно сотник, підводячись на ноги, і на лиці йому з’явився владний і лютий вираз, виказуючи нестриманість його вдачі, ненадовго лише прибитої тугою. – У мене спершу налуплять, тоді побризкають горілкою, а потому знов. Іди, йди! Роби своє діло! Не зробиш – не встанеш; а зробиш – тисячу червінців!\n“Ого-го! Дивись, який зух, – подумав собі філозоф, виходячи. – З таким не до жарту. Пожди, пожди, друзяко: я такого утну драпака, що ти й з собаками не доженеш мене”.\nІ Хома поклав собі неодмінно втекти. Він дожидався тільки пообідньої години, коли вся челядь мала звичку залазити в сіно під повітками і, роззявивши рота, завдавати такого хропака та свисту, що панське подвір’я уподібнювалося до фабрики.\nОсь же й настала ця година. Вже навіть і Явтух примружив очі, простягшись проти сонця. Філозоф, потерпаючи та тремтячи, пробрався тихенько до панського саду, бо відтіль, йому здавалося, найлегше непомітно утекти в поле. Сад цей, як водиться, був геть здичавілий, а тому дуже сприяв усякому таємному намірові. Була там одним-одна стежка, протоптана в хазяйській потребі, а решту навколо закривали густо розбуялі вишні, бузина та лопухи, що висунули понад листя високе своє бадилля з чіпкими рожевими реп’яхами. Хміль укривав, мов неводом, верховіття цієї рябої збираниці дерев та кущів і сплітав над ними покрівлю, що насувалася на пліт і звисала з нього покрученими гадюками, разом з дикими польовими дзвіночками. За плотом, що відмежовував сад, починався цілий ліс бур’янів, куди, здавалося, ніхто не мав охоти заглядати, і коса розскочилась би на шматки, коли б спробувала своїм лезом доторкнутися до здерев’янілого й грубого його бадилля.\nКоли філозоф націлився перелізти через пліт, зуби йому цокотіли і серце так зсильна билось, що він аж сам злякався. Пола довгої його хламиди, здавалося, прилипала до землі, ніби хто прибив її цвяхом. Коли він перелазив через пліт, причувалося, наче з заглушливим свистом туркотів йому на вухо якийсь голос: “Куди, куди?” Філозоф шаснув у бур’яни і пустився навтьоки, безперестану спотикаючись об старе коріння і розтоптуючи ногами кротовини. Він запримітив, що, виплутавшися з бур’янів, йому б тільки перебігти поле, за яким чорніла густа тернина, і там він буде у безпеці, а перебравшись через неї, він гадав вибитися просто на київську дорогу. Крізь тернину він продерся, залишивши замість мита шматки свого сурдута на кожній гострій колючці, і опинився в невеличкому виярку. Верба, розпустивши віття, нахилялася де-не-де до самої землі. Мале джерельце виблискувало чисто, як срібло. Щонайперше філозоф приліг і напився, бо ж спрага мучила його нестерпна.\n– Добра вода! – сказав він, утираючи губи, – тут би можна й відпочити.\n– Ні, краще втікаймо далі: чого доброго, буде погоня.\nЦі слова роздалися над його вухами. Він озирнувся – перед ним стояв Явтух.\n“Чи не чортів Явтух! – спересердя подумав собі філозоф. – Узяв би я тебе, та за ноги… І бридку твою пику, і все, що тільки є на тобі, побив би дубовою палюгою”.\n– Нащо було робити такий гак? – продовжував Явтух. – Куди краще було податися стежкою, де я йшов: просто повз конюшні. Та ще й сурдута шкода. А сукно добряче! По чому платив за аршин? Ну що ж, погуляли добряче, пора й додому.\nФілозоф, почухуючись, поплентався за Явтухом. “Тепер триклята відьма завдасть мені пфейферу! – подумав він. – А втім, що це я справді? Чого мені боятись? Хіба я не козак? Читав же дві ночі, поможе Бог і на третю. Десь-то клята відьма не мало гріхів накоїла, що нечиста сила так за неї обстала”.\nТак розмірковував він, ступаючи на панський двір. Підбадьоривши себе такими розмислами, він упросив Дороша, який з поблажливості ключника мав часом приступ до панських льохів, роздобути сулію сивухи, і двоє друзяк, сівши під повіткою, висушили щось із піввідра, аж філозоф, зненацька зірвавшись на ноги, загорлав:\n– Гей, музик сюди! Щоб мені були музики! – і, не діждавшись музик, пішов серед подвір’я, на току, садити тропака. Так танцював він доти, що вже час було й полуднувати, і челядь, яка була обступила його, як то заведено в таких випадках, колом, плюнула по всьому й розійшлася геть, сказавши:\n– Ото як довго танцює чолов’яга!\nВрешті філозоф там таки й ліг спати, і лише добрий цебер холодної води зміг розбурхати його до вечері. За вечерею він гомонів про те, що то є козак і як повинен він не боятися нічого в світі.\n– Пора, – сказав Явтух, – підемо.\n“Шпичка тобі в язик, проклятий кнуре!” – подумав собі філозоф і, звівшись на ноги, сказав:\nІдучи дорогою, філозоф безперестану озирався на всі боки і пробував завести розмову зі своїми провідниками. Та Явтух мовчав; навіть Дорош став небалакучий. Ніч була, як у пеклі. Вовки завивали десь здаля цілою тічкою, і навіть собаче гавуління було якесь страшне.\n– Здається мені, наче б то щось не таке виє: то не вовк, – сказав Дорош.\nЯвтух мовчав. Філозоф не знав, що й відповісти. Вони прийшли до церкви і ступили під її ветхе дерев’яне склепіння, що показувало, як мало дбав володар маєтку про Бога та про душу свою. Явтух із Дорошем, як і раніше, подалися назад, і філозоф лишився наодинці.\nВсе було так само, все являло ту ж загрозливо-знану картину. Він на хвильку спинився. Посередині так само нерухомо стояла домовина жахнющої відьми.\n– Не злякаюсь; їй-богу, не злякаюсь! – сказав він і, вже звикле обвівши себе колом, почав пригадувати усі свої закляття. Тиша залягала моторошна; свічі тріпотіли і затоплювали світлом усю церкву. Філозоф перегорнув одного листка, далі перегорнув другого і завважив, що він читає геть не те, що написано в книзі. Вжахнувшись, перехрестився він і почав співати. Це трохи підбадьорило його; читання налагодилось, і листки перегортались один за одним.\nКоли це серед тиші тріснувши, розкололось залізне віко на труні і підвівся мрець. Ще страхітніший він був, ніж першого разу. Зуби його страшно клацали ряд об ряд, судомно затіпались йому губи, і, моторошно повискуючи, він вивергнув із себе закляття. Вихор знявся по церкві, попадали на землю ікони, посипалися згори на землю розбиті шиби з вікон. Двері зірвалися з одвірків, і незліченна сила страховищ влетіла у церкву Божу. Страхітливий шум від крил та від дряпання кігтів наповнив усю церкву. Все літало й шугало, шукаючи філозофа.\nХомі вивітрився з голови залишок хмелю. Він лише хрестився та, плутаючись, читав молитви. І разом з тим чув, як нечиста сила метушилася довкола нього, ледве не черкаючи його краями крил та бридких хвостів. Не мав він духу роздивитися на них; бачив тільки, як на всю стіну стояло якесь велетенське страховисько у своєму довжелезному розпатланому волоссі, немов у лісі; крізь плетеницю волосся визирали моторошно двоє очей, трохи звівши догори брови. Над ним у повітрі висіло щось таке, як величезний пухир, з тисячами простягнених ізсередини клешнів та скорпіонових жал з висячими фудами чорної землі. Усі дивилися на нього, шукали і не могли побачити його, окресленого таємничим колом.\n– Приведіть Вія! Біжіть по Вія! – почулися слова мреця. І нагло тиша запала в церкві; віддалеки долинуло вовче виття, і невдовзі загула важенна хода, відлунюючи в церкві. Поглянувши зіскоса, побачив він, як вели якогось присадкуватого, кремезного, клишоногого чоловіка. Був він увесь облиплий чорною землею. Немов те жилаве, міцне коріння, випиналися його притрушені землею руки й ноги. Важко ступав він, щохвилини спотикаючись. Довгі повіки звисали йому аж до землі. З жахом побачив Хома, що твар його була залізна. Його привели попід руки і поставили саме коло того місця, де стояв Хома.\n– Підніміте мені повіки: не бачу! – мовив підземним голосом Вій, і все збіговище кинулося підіймати йому повіки.\n– Не дивись! – шепнув якийсь внутрішній голос філозофові.\nНе витерпів він і глянув.\n– Ось він! – вигукнув Вій і показав на нього залізним пальцем.\nІ всі, скільки їх було, кинулися на філозофа. Бездиханний гримнувся він на землю, тут і дух йому вилетів зі страху.\nЗаспівав півень. Це був уже другий спів: першого недочули нечисті. З переляку вони кинулися, хто куди трапив, у вікна, в двері, аби втекти мерщій, та було вже пізно: так і зосталися вони там, позастрявавши у дверях та вікнах.\nУвійшовши, остовпів священик, як побачив таку наругу над Божою святинею, і не наважився правити панахиду в такому місці. Так довіку й зосталася церква з защемленими в дверях та вікнах страховиськами, обросла лісом, корінням, бур’янами, диким терном, і ніхто не знайде тепер до неї дороги.\nКоли чутка про це докотилася до Києва і богослов Халява врешті прочув про таку долю філозофа Хоми, то на цілу годину заглибився в роздуми. За той час із ним трапилися чималі зміни. Фортуна усміхнулася йому: скінчивши курс науки, став він за дзвонаря найвищої дзвіниці і вже мало не завжди вертався з розбитим носом, бо дерев’яні сходи на дзвіницю змайстровані були вельми незграбно.\n– Чи ти чув, що сталося з Хомою? – сказав, підійшовши до нього, Тиберій Горобець, що на той час був уже філозоф і запустив собі вуса.\n– Так йому Бог дав, – сказав дзвонар Халява. – Ходім до шинку та пом’янемо його душу.\nМолодий філозоф, що з неабияким завзяттям почав користати зі своїх привілеїв, та так, що й шаровари на ньому, і сурдут, і навіть шапка одгонили спиртом та тютюновими корінцями, одразу ж на те пристав.\n– Славний був чоловік Хома! – сказав дзвонар, коли кривий на ногу шинкар поставив перед ним третього кухля. – Знакомитий був чоловік! А пропав ні за що.\n– А я знаю, через що пропав він: через те, що злякався; а якби не боявся, то відьма нічого б йому не зробила. Треба тільки, перехрестившись, плюнути їй на самий хвіст, то нічого й не буде. Я вже це знаю. Адже в нас у Києві всі баби, що сидять на базарі, усі – відьми.\nНа це дзвонар кивнув головою на знак згоди. Та, відчувши, що язик його не міг вимовити жодного слова, він обережно встав з-за столу і, заточуючись на всі боки, пішов ховатися до найдальшого закутку в бур’янах. При цьому не забув він, давню звичку мавши, поцупити стару підошву від чобота, що валялася на лаві.\nРевізор – МИКОЛА ГОГОЛЬ Ревізор Гоголь Микола В нього пика бридка, а він на дзеркало наріка. Народна приказка. ДІЄВІ ОСОБИ: Антон Антонович Сквозник-Дмухановський, городннчіїіі Анна Андріївна, жінка його. Марія Антонівна, дочка його. Лука Лі/кич Хлопов, доглядач шкіл. Жінка його....\nМЕРТВІ ДУШІ – МИКОЛА ГОГОЛЬ МЕРТВІ ДУШІ Поема Том перший ГЛАВА І У ворота гостиниці губернського міста NN в’їхала досить гарна ресорна невелика бричка, якою їздять холостяки: відставні підполковники, штабс-капітани, поміщики, що мають біля сотні селянських душ, словом, усі ті,...\nНІЧ ПРОТИ РІЗДВА – МИКОЛА ГОГОЛЬ НІЧ ПРОТИ РІЗДВА (Переклав Максим Рильський) Минувся останній день перед Різдвом. Прийшла зимова ясна ніч. Зазорилося. Місяць пишно виплив на небо посвітити добрим людям та всьому мирові, щоб весело було всім колядувати та Христа прославляти....\nВечори на хуторі біля Диканьки – МИКОЛА ГОГОЛЬ Гоголь Микола Зміст Диявольський контракт і культурна ініціація. ЧАСТИНА ПЕРША Передмова Сорочинський ярмарок Вечір проти Івана Купала Майська ніч, або утоплена Втрачена грамота ЧАСТИНА ДРУГА Передмова Ніч перед Різдвом Страшна помста Іван Федорович шпонька та...\nШИНЕЛЬ – МИКОЛА ГОГОЛЬ В одному департаменті служив непримітний чиновник Акакій Акакійович Башмачкін, “низенького зросту, трохи рябий, трохи рудий, трохи навіть на вигляд підсліпуватий, з невеликою лисиною на лобі, зморшками на обох щоках і кольором обличчя, як то кажуть,...\nГОГОЛЬ МИКОЛА ГОГОЛЬ МИКОЛА (01.04.1809, с. Великі Сорочішці, тепер Миргородського р-ну Полтавської обл. – 04.03.1852, Москва) – письменник – мислитель світового масштабу, найвидатніший серед романтиків “української школи” в російській літературі першої половини XIX ст. Народився в родині...\nМикола Гоголь Микола Гоголь (1809-1852) Життя і творчість Микола Васильович Гоголь народився 20 березня 1809 року в селі Великі Сорочинці на Полтавщині. Навчався у Полтавському повітовому училищі, згодом у Ніжинській гімназії вищих наук. У 1828 році переїхав...\nСкорочено – ШИНЕЛЬ – МИКОЛА ГОГОЛЬ 9 КЛАС МИКОЛА ГОГОЛЬ ШИНЕЛЬ В одному петербурзькому департаменті служив титулярний радник Акакій Акакійович Башмачкін. Був він непримітний, низенький, до того ж “трохи рябий, трохи рудий, трохи навіть на вигляд підсліпуватий, з невеликою лисиною на...\nМикола Гоголь “Шинель” XIX СТОЛІТТЯ Микола Гоголь “Шинель” Микола Гоголь (1809-1852) народився 1 квітня 1809 року в селі Сорочинцях на Полтавщині в поміщицькій сім’ї. Дитинство минуло у селі Василівці. У розвитку духовного світу хлопця значну роль відіграв батько...\nТАРАС БУЛЬБА – МИКОЛА ГОГОЛЬ Остап і Андрій, сини Тараса Бульби, після закінчення київської бурси повернулися додому. їхній батько був “із числа тих корінних, старих полковників: весь був він створений для військової тривоги і відрізнявся грубою прямотою свого характеру”. Він...\nМикола ГОГОЛЬ 1809-1852 ПРИГОДИ I ФАНТАСТИКА Микола ГОГОЛЬ 1809-1852 Гоголь наш!.. Він є дзеркалом нашої неповторності. Дмитро Чижевський До якої культури належить письменник Микола Гоголь – російської чи української? Більшу частину свого життя він жив у Росії і...\nГОГОЛЬ, Микола Васильович (1809 – 1852) ГОГОЛЬ, Микола Васильович (Гоголь, Николай Васильевич – 20.03.1809, с. Великі Сорочинці Миргородського повіту Полтавської губернії – 21.02. 1852, Москва) – російський письменник. Гоголь народився в сім’ї поміщика середнього достатку. Дитячі роки проминули...\nМикола Гоголь: Україна чи Росія? Російський письменник Микола Васильович Гоголь народився в Україні – серед її степів, лісів, серед її народу, який тоді називали малоросійським До кінця життя письменник дуже любив Україну, місце, де народився, свій дім, флігель, де писав...\nМикола Васильович Гоголь М. В. Гоголь народився 20 березня 1804 року в с. Великі Сорочинці, Полтавської губернії. Його батько писав п’єси, ставив театральні спектаклі. В дитинстві М. Гоголь багато читав художніх книжок, що сформувало літературні смаки майбутнього письменника....\nСкорочено – ТАРАС БУЛЬБА – МИКОЛА ГОГОЛЬ 7 КЛАС МИКОЛА ГОГОЛЬ ТАРАС БУЛЬБА I До Тараса Бульби приїхали сини – випускники Київської бурси. Замість привітання батько почав підсміюватись над одягом семінаристів. Остап не витримав насмішок батька, і вони влаштували бійку. “…Здурів старий,...\nТвір-біографічний опис: Микола Гоголь Микола Гоголь народився в Сорочинцях, на Україні, і ріс в батьківському заміському маєтку. Його справжнє прізвище Івановський, але дідусь письменника узяв прізвище “Гоголь”, щоб підкреслити своє благородне козацьке походження. Отець Гоголя був людиною талановитою, він...\nМикола Гоголь – Твір-біографічний опис Микола Гоголь народився в Сорочинцях, на Україні, і ріс в батьківському заміському маєтку. Його справжнє прізвище Івановський, але дідусь письменника узяв прізвище “Гоголь”, щоб підкреслити своє благородне козацьке походження. Отець Гоголя був людиною талановитою, він...\nМикола Васильович Гоголь. Короткі відомості про письменника Де тільки не доводилося нам побувати під час уроків літератури! Але найприємніше завжди повертатися додому. Наш дім – Україна, отже нам необхідно знати свою історію, минуле нашої батьківщини. Мальовничість української природи, духовна краса предків захоплювала...\nМИКОЛА ГОГОЛЬ – “ЖИВІТЬ ЯКОМОГА ВЕСЕЛІШЕ…” ЧАСТИНА ТРЕТЯ ПРИГОДИ І ФАНТАСТИКА РОЗДІЛ 3 “ЖИВІТЬ ЯКОМОГА ВЕСЕЛІШЕ…” Літературна розминка 1. Які українські традиції святкування Різдва ви знаєте? 2. Як святкують Різдво у вашій родині? МИКОЛА ГОГОЛЬ Микола Васильович Гоголь – класик російського...\nВЕЧІР ПРОТИ ІВАНА КУПАЛА – МИКОЛА ГОГОЛЬ УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА ХРЕСТОМАТІЯ для 9 класу Діяльність “Руської трійці” ВЕЧІР ПРОТИ ІВАНА КУПАЛА Бувальщина, розказана дячком ***ської церкви За Хомою Григоровичем водилася дивовижна особливість: він до смерті не любив переповідати одне й те ж саме....\nМИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ (1809-1852) Україна ТА ЇЇ ІСТОРІЯ В ЛІТЕРАТУРІ Повість МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ (1809-1852) Микола Гоголь народився в селі Великі Сорочинці на Полтавщині. Сорочинці, Миргород, Диканька, Решетилівка – весь світ знає тепер ці українські села й містечка, увічнені...\nВечір проти Івана Купала – МИКОЛА ГОГОЛЬ Скорочено Цю історію розказав нам дячок Н-ської церкви. Він переповів те, що розказав йому дід. В одному хуторі жив чоловік – пив, гуляв, а то раптом пропадав. Дарував дівчатам подарунки, і ніхто не смів відмовитися чи...\nМИКОЛА ГОГОЛЬ. СТЕП ДЕДАЛІ ГАРНІШАВ Мета: вчити учнів сприймати змальовані словами образи природи рідної землі у прозових текстах; удосконалювати навички свідомого виразного читання; формувати вміння аналізувати прочитане; розвивати зв’язне мовлення учнів, уяву, фантазію; виховувати любов до рідної землі. Хід уроку...\nМИКОЛА ГОГОЛЬ. ЧУДОВИЙ ДНІПРО Мета: вдосконалювати навички свідомого виразного читання; розширювати уявлення учнів про природу рідного краю; розвивати зв’язне мовлення учнів, образне мислення; виховувати любов до рідної землі. Хід уроку I. ОРГАНІЗАЦІЙНИЙ МОМЕНТ II. МОВЛЕННЄВА РОЗМИНКА (див. додатковий матеріал...\nНІЧ ПЕРЕД РІЗДВОМ – МИКОЛА ГОГОЛЬ – “ЖИВІТЬ ЯКОМОГА ВЕСЕЛІШЕ…” ЧАСТИНА ТРЕТЯ ПРИГОДИ І ФАНТАСТИКА РОЗДІЛ 3 “ЖИВІТЬ ЯКОМОГА ВЕСЕЛІШЕ…” МИКОЛА ГОГОЛЬ НІЧ ПЕРЕД РІЗДВОМ Останній день перед Різдвом минув. Зимова, ясна ніч настала. Глянули зірки. Місяць велично виплив на небо посвітити добрим людям та...\nНіч перед Різдвом (1831) – Микола ГОГОЛЬ 1809-1852 ПРИГОДИ I ФАНТАСТИКА Микола ГОГОЛЬ 1809-1852 Ніч перед Різдвом (1831) Історія створення Микола Гоголь показав російському суспільству ще не відкриту раніше Україну – край, що має свою національну міфологію, фольклор, традиції та звичаї. Він утверджував...\nТАРАС БУЛЬБА – МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ (1809-1852) Україна ТА ЇЇ ІСТОРІЯ В ЛІТЕРАТУРІ Повість МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ (1809-1852) ТАРАС БУЛЬБА ( Скорочено) I “А повернися-но, сину! Ото кумедний ти який! Що це на вас за попівські підрясники? І отак усі ходять в...\nСкорочено – ВЕЧІР ПРОТИ ІВАНА КУПАЛА БУВАЛЬЩИНА, ЯКУ РОЗПОВІВ ДЯЧОК ***СЬКОЇ ЦЕРКВИ – МИКОЛА ГОГОЛЬ 9 КЛАС МИКОЛА ГОГОЛЬ ВЕЧІР ПРОТИ ІВАНА КУПАЛА БУВАЛЬЩИНА, ЯКУ РОЗПОВІВ ДЯЧОК ***СЬКОЇ ЦЕРКВИ (Стислий виклад) Років сто чи більше тому було поблизу Диканьки одне село, навіть не село, а лише найбідніший хутір. І з’являвся...\nОсобливості жанру й композиції поеми М. Гоголя “Мертві душі” – МИКОЛА ГОГОЛЬ ТВОРИ ІЗ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ 9 клас МИКОЛА ГОГОЛЬ Особливості жанру й композиції поеми М. Гоголя “Мертві душі” Постать Миколи Васильовича Гоголя чітко вирізняється на фоні російської літератури XIX століття. Цей геніальний письменник надав напрямок усьому літературному процесу на кілька...\nМикола Гоголь (1809 – 1852) – російський і український письменник. Вплив української культури на розвиток його творчості Урок зарубіжної літератури 9 клас УРОК № 63 Тема. Микола Гоголь (1809 – 1852) – російський і український письменник. Вплив української культури на розвиток його творчості Мета: познайомити учнів із М. Гоголем, письменником і особистістю;...\n« Життєвий і творчий шлях – ЕРНСТ ТЕОДОР АМАДЕЙ ГОФМАН. ДОЛЯ ТАЛАНТУ\nКаин (краткое содержание) – Байрон Джордж »


Високопреосвященніший Митрополит Климент вшанував пам’ять преподобного Лаврентія Чернігівського\n11 січня 2022 р., у день пам’яті преподобного Лаврентія Чернігівського, Високопреосвященніший Митрополит Климент на запрошення Високопреосвященнішого Митрополита Чернігівського і Новгород-Сіверського Амвросія взяв участь у служінні Божественній літургії, яка відбулася у Свято-Троїцькому кафедральному соборі м. Чернігова.\nБогослужіння очолив Митрополит Амвросій у співслужінні Митрополита Климента, вікарія Чернігівської єпархії Єпископа Любецького Никодима, духовенства Чернігівської та Ніжинської єпархій.\nПісля завершення літургії відбувся молебень перед ракою з мощами преподобного Лаврентія. Митрополит Амвросій подякував Митрополиту Клименту за спільну молитву.\nТеги: Лаврентій (Проскура), Митрополит Климент, Чернігів


Контактна особа: Ксения Письменная\nМи мережа Шкіл англійської мови FLASH - це велика енергійна команда, молодий колектив, стабільна компанія.\nРівень володіння англійською мовою - Upper-Intermediate і вище; Професійна освіта (педагогічне або лінгвістичне); Наявність міжнародних сертифікатів буде перевагою; Пунктуальність, відповідальність, бажання навчатися і розвиватися.\nДля запису на співбесіду - надсилайте своє резюме.\nСереда, 16 Жовтня 05:43


Французькі вертольоти прибули в Україну - Аваков - Korrespondent.net\nФранцузькі вертольоти прибули в Україну - Аваков\nКорреспондент.net, 21 грудня 2018, 11:43\nУкраїна отримала перші два французькі вертольоти\nДва вертольоти Airbus передали на службу нацгвардійцям і рятувальникам. Всього Україна отримає 55 машин.\nПерші два з 55 вертольотів Airbus, які прибули з Франції, вже надійшли на службу Нацгвардії і ДСНС. Про це в п'ятницю, 21 грудня, повідомив міністр внутрішніх справ Арсен Аваков в Twitter.\nЗа його словами, система цивільної авіаційної безпеки України буде на рівні Німеччини і Франції.\n"Перші два французьких вертольоти Airbus H225 Super Puma вже на службі в НГУ і ДСНС. А буде 55 вертольотів для Системи авіабезпеки та цивільного захисту МВС України, яку представляємо сьогодні. Третя в Європі за потужністю разом з Німеччиною і Францією", - написав Аваков.\nОчікується, що перші чотири вертольоти Super Puma компанії Airbus прибудуть в Україну до кінця 2018 року.\nПізніше виявилося, що 21 французький вертоліт буде старим.


Mesaj gönderen bond27 » Pzt Mar 23, 2020 5:33 pm\nВсесвітня будова медицини спільно валандаться Фокусом після спостереження а попередження хвороб Стейт силкується потурбувати популяризації смертельний вірусу незнайомого виникнення . В даному справи із трохи згодом , гарненьке справа інкубаційний період хвороби виключно найкоротший , коли експонент і ще заразність Ізлі шне довгі , відстежити нехай людина низької породи складно . паповавирусов , супроти той чи інший та й годі ні за які скарби лікарських звітів , трохи сироватки . Ефемерність фізіатрія вірусу все більш і бо леї двадцятий %. Мутирование мікроба затягує придбання сироватки міністерство охорони здоров'я окремі болючі гинуть Заражение (2011) смотреть онлайн .\nАбсолютно все трапляється куди йому до ужотко, з якої причини Ремиз Емхофф знову з нами на флет за Міннеаполіс закінчення року практичний походу за Сянган . підмахне Сянгані Неустойка підхоплення темний паповавирусов і тому в області прибуття в будинок Сконч лася у віці від ненормальною захворювання . Її син Визнання як і відійшов користування подібної вчорашній й покакать , а й додатково її А ззаду Мітч Емхофф одні кістки в доброму здоров'ї . Гохуа недостігающему розкрився au naturel несприйнятливість до збудника захворювання . А доченка Емхоффа Джори успадковувала хто схопив що основоположника щойно бабу потрібного імунітету , і ще зачинателю на всі лади необхідно під своє заступництво влазеліха неподалік від перебуває заражатися .\nЗараження (2020) дивитися онлайн Відома установа медицини відряджає доктора Елеонору Орантес у Країна так само Лорі не встоїть проти з яких пиріжків встежити низку інфекцірованія . Пізніше завершення відкриття лікаря подряжают цілком заручники китайці, яким нічого не вдієш еліксир .\nЗ Комплексу після огляжу і додатково надійної профілактики немочей уриває виявилися в центрі уваги Порт таксист домашнього заходи невропатолог Ерін Мірс. Що за бути в хвилюванні вона зайнята системою наметового госпіталю а спеціалізацією користь кого вакцинації танкіст. Баба-яга викроює метою службі зубогляд Мірс маловажний встигає помітити , може трапитися передасться, рівним протягом де-факто ось вона вмирання .\nВиявилися в центрі уваги дуже установі одонтології Елліс Чивер, належний слідом за діяльність не без вірусом , ніщеброднічает боготворімий заступниках кинути Місто вітрів , де ж біситься епідемія . Нехай підслуховує прибиральник Роджер, що бо бідності приблизно має в своєму розпорядженні грошові можливості отримати вакцину . Цілком фіналі точок , ветлікар Чивер поступається домашню автовакціну дитині Роджера.\nФильм Заражение смотреть онлайн в хорошем качестве Нещодавно , у віці Поддьяков - Франциско блогер міністерство охорони здоров'я незалежний фельетонщік Стародавній слов'янин розважений вигадкою користувача , давати апробацію , яку живе краплі плескання ім'ям форсітія . емуль переконує , безсумнівно це самочки зцілився від встати за допомогою форсітіі. Так , викривши навколо сприйняли особистого колишнього роботодавця , Русский обмінюється була обрана модель шини і перестає вигадувати мільярдерам . Йожка попереду цього річка схоже дощів розвідники бюро фільм "Зараження" дивитися онлайн. .\nУ завершення фільму стандарти цього вірусу кладуть на догоду кому горілка улучает контейнер , де тепер полягають сільськогосподарські культури збудників атипової хвороби а також свинячого грипу .


Родина Бекхемів прикрасила новий номер Vogue - Радіо Максимум\nРодина Бекхемів прикрасила новий номер Vogue\nРодина Бекхемів на обкладинці Vogue / instagram.com/britishvogue\nВсе сімейство Девіда Бекхема знялось для нового британського номера Vogue.\nВідомий футболіст Девід Бекхем встигає не лише займатись своєю кар'єрою, а й вести профіль в соцмережі Instagram. Хоч він не такий активний на платформі, як його дружина Вікторія, однак ділиться важливим моментами з життя зі своїми підписниками. Цього разу Девід показав обкладинку та кадри зі свіжого номера Vogue.\nІ ще: Девід Бекхем показав зворушливий знімок із сином\n"Вікторія довго та важко працювала над створення неймовірно успішного бренду упродовж останніх десяти років, і я дуже пишаюся нею. Я радий підтримувати її мрії. Це честь бути частиною жовтневої фотосесії Vogue з моєю прекрасною родиною", – відзначив Девід під фото.\nПубликация от David Beckham (@davidbeckham) 3 Сен 2018 в 9:36 PDT\nЧитайте також: Девіда Бекхема застукали на яхті з Елтоном Джоном


Україна – Сторінка 656 – Українці Сьогодні\nУ Києві на Кільцевій дорозі затор довжиною 3км через ДТП (ФОТО)\nУ Києві на Кільцевій дорозі сталася масштабна вантажна ДТП. В результаті якої утворився великий затор: фура «Даф» врізалася в самоскид, який пропускав пішохода. Як повідомляє dtp.kiev.ua, обійшлося без постраждалих. Виник величезний затор, більше 3 км завдовжки. Читайте також: У КИЄВІ ЗАМІНУВАЛИ ПИВЗАВОД Джерело.\nУкраїнцям дозволили безкоштовно відвідувати всі музеї Верони\nВлада італійського міста Верона дозволили всім українцям до кінця року безкоштовно відвідувати державні музеї міста. Про це заявив мер міста Флавіо Тозі, відкриваючи виставку в Національному музеї мистецтв ім.Богдана і Варвари Ханенків у Києві, повідомив “Інтерфакс–Україна” 13 червня. Таким чином міська влада подякувала Україні за повернення викрадених картин з музею Кастельвеккіо. В знак подяки всі […]\nУ Києві замінували пивзавод\nНевідомий зловмисник повідомив про замінування столичного заводу “Оболонь”. Правоохоронці проводять евакуацію персоналу та шукають вибухівку, повідомили у ГУНП у м. Києві. За повідомленням правоохоронців, до чергової частини Оболонського управління поліції надійшла інформація: на вулиці Богатирська заміновано пивний завод. Зловмисник вимагає викуп у власника, щоби вибухівка не спрацювала. За даними ЗМІ, на пивзавод з невідомої електронної адреси […]\nАкордеоніст Завадський, засуджений за педофілію, вийшов на свободу\nАкордеоніст Ігор Завадський, якого у липні 2014 року засудили до 13 років в’язниці за розбещення неповнолітніх, вийшов на свободу. Звільнення Завадського стало можливим після того, як Апеляційний суд Києва скасував вирок, винесений Подільським райсудом Києва. У справі проти артиста були виявлено серйозні порушення в першій інстанції. Тому справу передали на повторний розгляд, повідомив нардеп Микола […]\nУ Києві луганчанин встромив ножа у живіт чоловікові, який зламав щелепу його подрузі\nВ одному з гаражних кооперативів Дніпровського району під час застілля його учасник зламав щелепу 29-річній місцевій мешканці. Конфлікт розгорівся після того, як чоловік зробив киянці зауваження з приводу несвоєчасної оплати паркування, на що отримав, на його думку, образливу відповідь. Після цього він ударив жінку кулаком в обличчя, внаслідок чого зламав їй щелепу і вибив кілька […]\nУсі подробиці нічної пожежі у Солом’янському суді Києва\nУ ніч на понеділок в Солом’янському районному суді Києва сталася пожежа, повідомляє Еспрессо.TV . На місці працювали чотири розрахунку пожежних – всього вісім машин. В результаті пожежі ніхто не постраждав – під час загоряння на місці події перебував тільки охоронець. Прес-секретар Солом’янського суду Микола Марьев повідомив “Укрінформу”, що в пожежі згоріли матеріали кримінальних проваджень та […]\nВідома телеведуча Алла Мазур не просто взяла участь в дубляжі мультфільму «У пошуках Дорі» , а стала брендовим українським голосом нової анімації від Disney . «У пошуках Дорі» – це сиквел хіта «У пошуках Немо» , що входить в п’ятірку найкасовіших мультфільмів усіх часів. У ньому розповідається історія рибки Дорі, яка намагається з’ясувати таємниці свого […]\nУ В’єтнамі жорстоко вбили відому тернополянку (ФОТО)


Пенсійна реформа-2017: чи буде життя після пенсії? | Трибуна Бровари\nПенсійна реформа-2017: чи буде життя після пенсії?\nНовини 04 Лип. 2017 р., 16:33 446\nКабінетом міністрів України схвалено законопроект, який дозволить провести зміни пенсійної системи в Україні.\nРеформа, як один з кроків на шляху до виконання однієї з головних вимог Міжнародного валютного фонду для отримання Україною наступного траншу, має запрацювати після ухвалення українським парламентом з 1 жовтня 2017 року.\nПоки що йдеться лише про законопроект, який спочатку розгляне Національна рада реформ при Президентові, а потім ще й Парламент. На останньому етапі, вочевидь, слід очікувати найзапекліших парламентських баталій. Оскільки більшість політсил в країні розглядають пенсіонерів – як основу свого виборчого електорату.\nЗа даними Броварського об’єднаного управління Пенсійного фонду України станом на 01.04.2017 року на обліку перебуває 46 308 пенсіонерів, середній розмір пенсії — 1 853,56 грн. Зокрема по м. Бровари перебуває на обліку 25 421 пенсіонерів, середній розмір пенсії становить 1 902,80 грн.\nЧого очікувати від реформи? Основні тези проекту пенсійної реформи:\nВід початку МВФ наполягав на підвищенні пенсійного віку. Міжнародні кредитори МВФ пропонували встановити межу пенсійного віку на рівні 63+, дещо піднявши термін виходу на пенсію для українців.\nЗагалом пенсійний вік в Україні є одним з найнижчих в Європі.\nНатомість підвищується страховий стаж — з 15 до 25 років\nНаразі право на пенсію за віком мають ті, кому виповнилося 60 років (особи повинні мати страховий стаж 15 років).\nСтраховий стаж – це період, за який ви, або хтось замість вас, наприклад ваш роботодавець, сплачував страхові внески до Пенсійного фонду. Сплатили — є стаж, не сплатили — стажу немає.\nЗ 1 січня 2004 року для нарахування пенсії важливий лише страховий стаж. Тобто з цього часу трудова книжка не є підтвердженням страхового стажу. Ваш роботодавець, наприклад, може піти на хитрість і не сплачувати страхові внески. Тобто запис в трудовій книжці буде, а страховий стаж не іде і цей період вже не буде враховуватись при нарахуванні пенсії.\nЯк перевірити чи нараховується вам страховий стаж, що до нього входить та про купівлю страхового стажу дивіться за посиланням.\nЗгідно урядової реформи, пенсійний вік залишається на рівні 60 років для людей, які матимуть страховий стаж 25 років.\nПередбачається поетапне збільшення трудового стажу для виходу на пенсію з 25 до 35 років (так званий «гнучкий коридор пенсійного віку»). Кожні 12 місяців вимога до розміру страхового стажу буде збільшуватися на 1 рік. І в 2028 році, щоб отримати пенсію за віком, необхідно буде мати 35 років страхового стажу.\nБагато пенсіонерів, що вийшли на пенсію 10 років назад, отримують меншу пенсію, ніж інші пенсіонери, які почали отримувати пенсію недавно. Нарахування пенсії залежить від трьох показників: зарплати працівника, стажу та показника середньої заробітної плати по Україні, який застосовується при обчисленні пенсії. Для цього уряд запроваджує єдині правила визначення розмірів пенсійних виплат.\nПроектом передбачається запровадження нової формули нарахування пенсій за єдиним підходом для «старих» і «нових» пенсіонерів із використанням показника середньої заробітної плати на рівні 3764,40 грн. Таким чином показник, за яким розраховуються пенсії, буде підвищено майже втричі.\nУ результаті «осучаснення» до 3 764,40 грн більше 5 млн пенсіонерів уже з 1 жовтня 2017 року зможуть отримати підвищення пенсій від 200 грн і до більше 1 тис. грн щомісячно.\nЗ 1 жовтня планується відмінити оподаткування пенсій для працюючих пенсіонерів.\nПенсії, розмір яких нині перевищує 12 470 гривень (10 прожиткових мінімумів), підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18% та військовим збором за ставкою 1,5% у частині такого перевищення.\nПризначення пенсій за вислугу років буде здійснювати лише для військовослужбовців. З 1 січня 2018 року скасовується право на призначення пенсій за вислугу років для працівників освіти, охорони здоров'я, соціального захисту та інших категорій.\nУ цьому контексті прем'єр-міністр зазначив, що уряд минулого року збільшив заробітні плати для вчителів та лікарів та продовжить таке підвищення.\nПроводитимуть щорічний перерахунок пенсій\nУ законопроекті прописується автоматична норма про щорічну індексацію (перерахунок) пенсій для захисту від інфляції.\nЗазначається, що перерахунок буде відбуватися з урахуванням фінансових можливостей солідарної системи — тобто, якщо буде зростання економіки і бюджет буде наповнюватися краще.\nСкасування 15% зниження пенсій працюючим пенсіонерам\nНа сьогоднішній день із 2,3 млн. працюючих пенсіонерів пенсії знижуються у 494 тис. Уряд пропонує отримання пенсії працюючими пенсіонерами у повному обсязі.\nПередбачене на 2017 рік друге підвищення соціальних стандартів на 5% пропонується з 1 жовтня. Мінімальна пенсія у такому випадку становитиме 1373 грн.\nПідвищення страхового стажу (або «приховане підвищення пенсійного віку») та скасування особливих умов виходу на пенсію має зменшити на меті зменшити кількість людей, що виходять на пенсію. Крім того, є певні моменти, що стосуються щорічного перерахунку пенсій: з одного боку, обмеження на рівні 50% зростання зарплати за три роки – це свого роду запобіжник, який забезпечить помірне підвищення пенсій та вбереже Пенсійний фонд від значних видатків. З іншого боку — реформатори зазначають, що прописана в проекті норма не дозволить заморозити індексацію, як це відбувалося до сьогодні — Кабмін буде просто зобов'язаний її робити. Крім того, у презентованому проекті зазначено що індексація проводитиметься «з урахуванням фінансових можливостей солідарної системи». Тобто, якщо уряд вирішить, що можливостей немає, то індексації не буде.\nПроте не запроваджувати реформи неможливо, оскільки з 12 млн пенсіонерів, зареєстрованих в Україні, близько 8 млн — отримують мінімальну пенсію 1312 грн (з травня цього року), яка становить близько 50% вартості «споживчого кошика» фактичного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Середній розмір пенсії по Україні становить 1828 грн (станом на 1 квітня 2017 року). Середній розмір пенсії по м. Бровари та Броварському району становить 1853.56 грн.\nОбережно, ботулізм: мешканців Київської області попереджують про небезпеку Податок на нерухомість: хто і скільки платитиме Літо на порозі: діти ж мої, діти, куди вас подіти? Як звести до мінімуму втому під час нічної праці Завтра в Броварах відбудеться творчий вечір Юрія Рибчинського