krocan - Turkey - qwe.wiki\nZemě zahrnující západní Asii a jihovýchodní Evropu\n„Türkiye“ přeadresuje tady. Pro noviny, viz Türkiye (noviny) .\nRepubliky v západní Asii\n„ İstiklâl Marşı “\nsložil Osman Zeki Üngör\n40 ° N 33 ° E / 40 ° severní šířky 33 ° východní délky / 40; 33 Souřadnice : 40 ° N 33 ° E / 40 ° severní šířky 33 ° východní délky / 40; 33\n82 003 882 ( 19. )\n105 / km 2 (271,9 / sq mi) ( 107. )\n2,373 $ bilionů ( 13 )\n28 625 $ ( 45. )\n631 miliard $ ( 17. )\n7 615 $ ( 60. )\nvysoká · 64\nTurecko ( turecky : Türkiye [ˈTyɾcije] ), oficiálněTurecká republika (turecky: Türkiye Cumhuriyeti [ˈTyɾcije dʒumˈhuɾijeti] ( poslech ) ), je transkontinentální země nacházející se hlavně v západní Asii , s menším podílem na Balkánském poloostrově v jihovýchodní Evropě . Východní Thrákie , který se nachází v Evropě, je oddělena od Anatolia do Marmarského moře , The úžinu Bospor těsnou a Dardanely (souhrnně nazývá turecké Straits ). Turecko jena severozápaděohraničeno Řeckem a Bulharskem ; Gruzie na severovýchod; Arménie se ázerbájdžánské exclave z Nakhchivan a Íránem na východě; a Irák a Sýrie na jih. Ankara je jeho hlavním městem, ale Istanbul je největším městem země. Přibližně 70 až 80 procent občanů země se identifikuje jako Turci . Kurdové jsou největší menšinou; velikost kurdské populace je předmětem sporu s odhady uvádějícími toto číslo kdekoli od 12 do 25 procent populace.\nV různých bodech své historie byl region obýván různými civilizacemi, včetně Asyřanů , Řeků , Thráků , Frýgiánů , Urartů a Arménů . Helenizace začala za éry Alexandra Velikého a pokračovala do byzantské éry . Seljuk Turci začali stěhovat se do oblasti v 11. století, a jejich vítězství nad Byzantinci v bitvě Manzikert v 1071 symbolizuje počátek a založení Turecku. Seljuk Sultanát rumu rozhodl Anatolia do mongolské invaze v roce 1243, kdy se rozpadl na malé turecké knížectví . Počínaje koncem 13. století začali Osmané tyto turecké knížectví sjednocovat. Po Mehmed II podmanil Constantinople v 1453, pohovky expanze pokračuje pod Selim já . Během vlády Suleiman the Magnificent Osmanská říše zahrnovala většinu jihovýchodní Evropě, západní Asii a severní Africe a stal se světovou velmocí. V následujících stoletích vstoupil stát do období úpadku s postupnou ztrátou území a válek. Ve snaze upevnit slábnoucí sociální a politické základy říše zahájil Mahmut II na počátku 19. století období modernizace, které přineslo reformy ve všech oblastech státu, včetně vojenské a byrokracie, a emancipaci všech občanů.\nV roce 1913 státní převrat fakticky dostal zemi pod kontrolu tří pašů . Během první světové války se osmanská vláda dopustila genocidy proti svým arménským , asyrským a pontským řeckým subjektům. Po válce byla konglomerace území a národů, která dříve zahrnovala Osmanskou říši, rozdělena do několika nových států . Turecké války za nezávislost , zahájil Mustafa Kemal Atatürk a jeho kolegové proti okupační spojenecké síly , mělo za následek zrušení monarchie v roce 1922 a vzniku Turecké republiky v roce 1923, s Atatürka jako jeho první prezident. Atatürk přijal řadu reforem , z nichž mnohé začlenily různé aspekty západního myšlení, filozofie a zvyků do nové formy turecké vlády. Kurdská-turecký konflikt , ozbrojený konflikt mezi Tureckou republikou a kurdskými povstalci, působí od roku 1984 především v jihovýchodní části země. Různé kurdské skupiny požadují oddělení od Turecka, aby vytvořily nezávislý Kurdistán nebo aby získaly autonomii a větší politická a kulturní práva pro Kurdy v Turecku .\nTurecko je zakládajícím členem OSN , jedním z prvních členů NATO , MMF a Světové banky a zakládajícím členem OECD , OBSE , BSEC , OIC a G-20 . Poté, co se stal jedním z prvních členů z Rady Evropy v roce 1949, Turecko stala přidruženým členem v EHS v roce 1963, připojil se k celní unii EU v roce 1995 a začala přístupová jednání s Evropskou unií v roce 2005, které byly účinně zastavena EU v roce 2017 kvůli „cestě Turecka k autokratické vládě“. Ekonomika a diplomatické iniciativy Turecka vedly k jeho uznání jako regionální velmoci, zatímco jeho umístění mu v průběhu historie dodávalo geopolitický a strategický význam. Turecko je sekulární , unitární , dříve parlamentní republika, která v roce 2017 přijala prezidentský systém s referendem ; nový systém vstoupil v platnost prezidentskými volbami v roce 2018 . Současná turecká administrativa v čele s prezidentem AKP Recepem Tayyipem Erdoganem přijala opatření ke zvýšení vlivu islámu a podkopání kemalistické politiky a svobody tisku .\n2.1 Prehistorie Anatolie a východní Thrákie\n2.4 Seljuks a Osmanská říše\n3 administrativní oddělení\n6.4 Věda a technika\n7.2.4 Agnosticismus a ateismus\n7.4 Zdravotní péče\nAnglický název Turecka (ze středověké latiny Turchia / Turquia ) znamená „země Turků“. O použití Turkye ve střední angličtině svědčí rané dílo Chaucera nazvané Kniha vévodkyně (c. 1369). Fráze země Torke se používá v Digby Mysteries z 15. století . Pozdější zvyklosti lze nalézt v básních Dunbar , 16. století Manipulus Vocabulorum ( "Turkie, Tartaria") a Francis Bacon ‚s Sylva Sylvarum (Turky). Moderní hláskování „Turecko“ sahá minimálně do roku 1719. Turecké jméno Türkiye bylo přijato v roce 1923 pod vlivem evropského zvyku.\nLví brána v Hattuse , hlavním městě Chetitské říše . Historie města sahá až do 6. tisíciletí před naším letopočtem.\nAnatolský poloostrov, který zahrnuje většinu moderního Turecka, je jednou z nejstarších trvale osídlených oblastí na světě. Různé starověké anatolské populace žily v Anatolii , od přinejmenším neolitického období do helénistického období . Mnoho z těchto národů mluvilo anatolskými jazyky , větví větší indoevropské jazykové rodiny . Ve skutečnosti, vzhledem ke starověku indoevropských Chetitů a Luwianů , někteří vědci navrhli Anatolii jako hypotetické centrum, ze kterého indoevropské jazyky vyzařovaly. Evropská část Turecka, nazývaná Východní Thrákie , byla také osídlena nejméně před čtyřiceti tisíci lety a je známo, že byla v době neolitu zhruba před 6000 lety před naším letopočtem.\nGöbekli Tepe je místem nejstarší známé umělé náboženské struktury, chrámu z doby kolem 10.000 př. N.l. , zatímco Çatalhöyük je velmi rozsáhlá neolitická a chalkolitická osada v jižní Anatolii, která existovala přibližně od roku 7500 př. Jedná se o dosud největší a nejzachovalejší neolitické místo, které bylo dosud nalezeno, a v červenci 2012 bylo zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO . Osídlení Tróje začalo v neolitu a pokračovalo do doby železné .\nNejdříve zaznamenanými obyvateli Anatolie byli Hattians a Hurrians , neindoevropští lidé, kteří obývali střední a východní Anatolii již v roce c. 2300 př. Indoevropští Chetité přišli do Anatolie a postupně pohltili Hattiany a Hurrians c. 2000–1700 př. První velkou říši v této oblasti založili Chetité od 18. do 13. století před naším letopočtem. Tyto Asyřané dobyli a usadil části jihovýchodním Turecku již v roce 1950 před naším letopočtem až do roku 612 před naším letopočtem. Urartu se znovu objevil v asyrských nápisech v 9. století před naším letopočtem jako silný severní rival Asýrie. Po rozpadu chetitské říše c. 1180 před naším letopočtem dosáhli Frygové , indoevropští lidé, nadvlády v Anatolii, dokud jejich království nebylo zničeno Cimmerians v 7. století před naším letopočtem. Počínaje rokem 714 před naším letopočtem měl Urartu stejný osud a rozpustil se v roce 590 před naším letopočtem, kdy jej dobyli Médové . Nejmocnějšími nástupnickými státy Frýgie byly Lydia , Caria a Lycia .\nTělocvična ze Sardis , hlavního města starověké Lydia (c. 1200 - 546 př.nl), nástupnický stát starověkého Arzawa (15. 13. století před naším letopočtem)\nStěny akropoli ze Trója VIIa , místě Trojan War (c. 1200 BC), které inspirovaly Homer ‚s Ilias\nDivadlo Halicarnassus (moderní Bodrum ) postavil ve 4. století před naším letopočtem Mausolus , perský satrap (guvernér) Carie . Mauzoleum v Halikarnasu (Tomb of Mausolus) byl jedním z sedm divů světa .\nPo Alexandrově smrti v roce 323 př. N. L. Byla Anatolie následně rozdělena na několik malých helénistických království, z nichž všechna se stala součástí římské republiky v polovině 1. století př. N. L. Proces helenizace, který začal Alexandrovým dobytím, se pod římskou vládou zrychlil a na počátku století křesťanské éry místní anatolské jazyky a kultury vyhynuly a byly z velké části nahrazeny starořeckým jazykem a kulturou. Od 1. století př. N. L. Až do 3. století n. L. Byly mezi Římany a sousedními Parthy zpochybňovány velké části současného Turecka prostřednictvím častých římsko-parthských válek .\nAmfiteátr Aspendos, který navrhl řecký architekt Zeno, rodák z města, byl postaven během římského období v letech 161–169 n. L. Attaleia (Antalya) , Perga a Side byla další důležitá města ve starověké Pamfylii .\nMount Nemrut , někdy nazývaný masoleum Antiocha I. Theose z Commagene , je pozoruhodný svým vrcholem, kde je postavena řada velkých soch kolem toho, co se považuje za královskou hrobku z 1. století před naším letopočtem.\nPůvodně kostel, později mešita a nyní muzeum, chrám Hagia Sophia v Istanbulu byl postaven byzantským císařem Justiniánem I. v letech 532–537 n. L.\nV roce 324 si Konstantin I. vybral Byzanci za nové hlavní město Římské říše a přejmenoval ji na Nový Řím . Po smrti Theodosia I. v roce 395 a trvalém rozdělení římské říše mezi jeho dva syny se město, které se lidově začalo nazývat Konstantinopol , stalo hlavním městem východní římské říše . Tato říše, kterou historici později označili jako Byzantskou říši , vládla na většině území dnešního Turecka až do pozdního středověku ; ačkoli východní regiony zůstaly v pevné sásánovské ruce až do první poloviny sedmého století. Časté byzantsko-sassanidské války , jako součást staletí trvajících římsko-perských válek , bojovaných mezi sousedícími soupeřícími Byzantinci a Sasanians, se odehrály v různých částech dnešního Turecka a rozhodovaly o jeho historii od čtvrtého století až do první poloviny sedmého století.\nNěkolik ekumenické rady z rané církve konaly ve městech nacházejících se v dnešní Turecku, včetně první rady Nicaea ( Iznik ) v 325, na první rady Konstantinopole (Istanbul) na 381, z Rady Efezu v roce 431, a Rada Chalcedon ( Kadıköy ) v roce 451.\nMuzeum Mevlana v Konyi postavili Seljukští Turci v roce 1274. Konya byla hlavním městem Seljukského sultanátu rumu (Anatolia).\nHouse of Seljuk byla pobočka Kınık Oğuz Turků , která bydlela na periferii muslimském světě , v Yabgu khaganate na Oğuz konfederace, na sever Caspian a Aral moře , v 9. století. V 10. století začali Seljukové migrovat ze své rodné vlasti do Persie , která se po založení Tughrilem stala administrativním jádrem Velké seldžucké říše .\nVe druhé polovině 11. století začali Seljukští Turci pronikat do středověké Arménie a do východních oblastí Anatolie. V 1071, Seljuks porazil Byzantines u bitvy Manzikert , odstartovat Turkification proces v oblasti; turecký jazyk a islám byly zavedeny do Arménie a Anatolie a postupně se rozšířily po celém regionu. Probíhal pomalý přechod z převážně křesťanské a řecky mluvící Anatolie k převážně muslimské a turecky mluvící. Mauláwíja z dervišů , která byla založena v roce Konya v průběhu 13. století Sufi básník Celaleddin Rumi , hrál významnou roli v islamizaci z různých lidí, Anatolie, kteří předtím byli Hellenized . Spolu s turkifikací území tedy kulturně persianizovaní Seljukové položili základ pro turko-perskou hlavní kulturu v Anatolii, kterou by převzali jejich případní nástupci, Osmané .\nV roce 1243 byly seldžucké armády poraženy Mongoly v bitvě u Köse Dağ , což způsobilo, že se moc seldžucké říše pomalu rozpadla. V návaznosti na to se z jednoho z tureckých knížectví řízených Osmanem I vyvinulo během příštích 200 let Osmanská říše . V roce 1453 dokončili Osmané dobytí Byzantské říše dobytím jejího hlavního města Konstantinopole.\nPaláce Topkapı a Dolmabahçe byly hlavními sídly osmanských sultánů a správním centrem říše v letech 1465 až 1856 a 1856 až 1922.\nV roce 1514 sultán Selim I. (1512–1520) úspěšně rozšířil jižní a východní hranice říše tím, že v bitvě u Chaldiranu porazil šáha Ismaila I. z rodu Safavidů . V roce 1517 Selim I. rozšířil osmanskou vládu do Alžírska a Egypta a vytvořil námořní přítomnost v Rudém moři . Následně byla zahájena soutěž mezi osmanskou a portugalskou říší, aby se stala dominantní námořní silou v Indickém oceánu , s řadou námořních bitev v Rudém moři, Arabském moři a Perském zálivu . Portugalská přítomnost v Indickém oceánu byla vnímána jako hrozba pro osmanský monopol nad starými obchodními cestami mezi východní Asií a západní Evropou . Navzdory stále prominentnější evropské přítomnosti obchod Osmanské říše s východem nadále vzkvétal až do druhé poloviny 18. století.\nSíla a prestiž Osmanské říše vyvrcholila v 16. a 17. století, zejména za vlády Sulejmana Velkolepého , který osobně zavedl významné legislativní změny týkající se společnosti, vzdělávání, daní a trestního práva. Říše byla často v rozporu se Svatou říší římskou v jejím ustavičném postupu směrem ke střední Evropě přes Balkán a jižní část polsko-litevského společenství . Na moři se osmanské námořnictvo se vypořádal s několika Holy ligy, jako jsou ty v 1538 , 1571 , 1684 a 1717 (složený převážně z Habsburg Španělsku , v Janovské republiky , v Benátské republiky , v maltézských rytířů , na papežské státy je velkovévodství Toskánska a vévodství Savoye ), pro kontrolu Středozemního moře . Na východě byli Osmané často ve válce se Safavidskou Persií kvůli konfliktům pramenícím z územních sporů nebo náboženských rozdílů mezi 16. a 18. stoletím. Tyto osmanské války s Persii nadále jako Zand , Afsharid a Qajar dynastie podařilo Safavids v Íránu až do první poloviny 19. století . Ještě dále na východ došlo k rozšíření habsbursko-osmanského konfliktu v tom smyslu, že Osmané také museli poslat vojáky na jejich nejvzdálenější a nejvýchodnější vazal a území, sultanát Aceh v jihovýchodní Asii , aby jej bránili před evropskými kolonizátory i proti že Latino útočníci, které přešli z Latinské Ameriky a měl pokřesťanštěné původně muslimský-ovládal Filipíny . Od 16. do počátku 20. století Osmanská říše také vedla mnoho válek s ruským carem a říší . Jednalo se původně o osmanskou územní expanzi a konsolidaci v jihovýchodní a východní Evropě; ale počínaje druhou polovinou 18. století se začali více zabývat přežitím Osmanské říše, která pro postupující Rusy začala ztrácet strategická území na severním pobřeží Černého moře .\nSultan Mehmed V a Kaiser Wilhelm II v Konstantinopoli , 1917. Osmané se připojili k první světové válce na straně ústředních mocností .\nOd druhé poloviny 18. století začala Osmanská říše upadat . K Tanzimat reformy 19. století, která byla zřízena na základě Mahmud II , byly zaměřeny na modernizaci státu osmanské v souladu s pokrokem, který byl učiněn v západní Evropě. Úsilí Midhat Pasha během pozdní éry Tanzimat vedlo osmanské ústavní hnutí z roku 1876 , které zavedlo první ústavní éru , ale tyto snahy se ukázaly jako nedostatečné ve většině oborů a nezastavily rozpad říše . Jak se říše postupně zmenšovala co do velikosti, vojenské síly a bohatství, zejména po osmanské hospodářské krizi a selhání v roce 1875, které vedlo k povstáním v balkánských provinciích, které vyvrcholily rusko-tureckou válkou v letech 1877–78 , mnoho balkánských muslimů migrovalo do říše srdce v Anatolii, spolu s Circassians prchat ruské dobytí z Kavkazu . Úpadek Osmanské říše vedl k nárůstu nacionalistického sentimentu mezi jeho různými národy , což vedlo ke zvýšenému etnickému napětí, které občas propuklo v násilí, jako například hamidiánské masakry Arménů.\nBěhem „ první ústavní éry “ byl ústava a parlament pozastaven sultánem Abdulem Hamidem II . O třicet let později revoluce mladých Turků v roce 1908 obnovila osmanskou ústavu a parlament , ale osmanský státní převrat v roce 1913 fakticky dostal zemi pod kontrolu tří pašasů , což ze sultánů Mehmeda V. a Mehmeda VI udělalo převážně symbolické loutky bez skutečných politická moc.\nOsmanská říše vstoupila do první světové války na straně ústředních mocností a byla nakonec poražena. Během války byli arméni z říše deportováni do Sýrie jako součást arménské genocidy . V důsledku toho bylo zabito odhadem 800 000 až 1 500 000 Arménů. Turecká vláda odmítla uznat události jako genocidu a tvrdí, že Arméni byli přemístěni pouze z východní válečné zóny. Genocidní kampaně byly také vedeny proti jiným menšinovým skupinám říše, jako jsou Asyřané a Řekové . Po příměří Mudros dne 30. října 1918 se vítězná spojenecká mocnost snažila rozdělit osmanský stát prostřednictvím Sèvreské smlouvy z roku 1920 .\nMustafa Kemal Atatürk , zakladatel a první prezident Turecké republiky, návštěva Istanbulské univerzity po jeho reorganizaci v roce 1933 jako smíšený-gender instituce vyššího vzdělávání s několika fakultami .\nObsazení Istanbul (1918) a Izmir (1919) spojenci v následku první světové války výzva zřízení turecké národní hnutí . Pod vedením Mustafy Kemala Paši , vojenského velitele, který se vyznamenal během bitvy o Gallipoli , byla vedena turecká válka za nezávislost (1919–1923) s cílem zrušit podmínky Sèvreské smlouvy.\nDo 18. září 1922 byla vyhoštěna řecká, arménská a francouzská armáda a turecký režim se sídlem v Ankaře , který se 23. dubna 1920 prohlásil za legitimní vládu země , začal formovat právní přechod ze starého Osmanského do nového Republikánský politický systém. Dne 1. listopadu 1922 turecký parlament v Ankaře formálně zrušil sultanát , čímž skončil 623 let monarchické osmanské nadvlády. Smlouva Lausanne ze dne 24. července 1923 vedla k mezinárodnímu uznání suverenity nově vytvořené „Turecké republiky“, jako nástupnický stát Osmanské říše, a republiky byla oficiálně vyhlášena dne 29. října 1923 v Ankaře, země je nové hlavní město. Lausanne úmluva stanovila výměny obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem , přičemž 1,1 milionu Řeků doleva z Turecka do Řecka výměnou za 380,000 Muslims přestoupil z Řecka do Turecka.\nOsmnáct poslankyň vstoupilo do tureckého parlamentu všeobecnými volbami v roce 1935 . Turecké ženy získaly volební právo nejméně deset let před ženami v západoevropských zemích, jako je Francie, Itálie a Belgie, což je známkou dalekosáhlých společenských změn iniciovaných Atatürk .\nMustafa Kemal se stal prvním prezidentem republiky a následně představil Atatürkovy reformy . Cílem reforem bylo přeměnit starou náboženskou a multikomunální osmanskou konstituční monarchii na v podstatě turecký národní stát, který by byl řízen jako parlamentní republika ) podle sekulární ústavy . S Příjmení zákona z roku 1934 se turecký parlament propůjčený na Mustafa Kemal honorific příjmení „Atatürk“ ( otec Turek ).\nİsmet İnönü se stal druhým tureckým prezidentem po Atatürkově smrti 10. listopadu 1938. V roce 1939 Turecko anektovalo Hatayskou republiku . Turecko zůstávalo neutrální po většinu druhé světové války , ale do závěrečných fází války na straně spojenců vstoupilo 23. února 1945. Dne 26. června 1945 se Turecko stalo zakládajícím členem OSN. V následujícím roce se období jedné strany v Turecku skončilo, prvními volbami v roce 1946 byly první volby . V roce 1949 se Turecko stalo členem Rady Evropy .\nDemokratická strana založena Celal Bayar vyhrál 1950 , 1954 a 1957 všeobecných voleb a zůstal u moci za deset let, se Adnan Menderes jako vlády a Bayar jako prezident. Poté, co se Turecko zúčastnilo sil OSN v korejské válce , vstoupilo v roce 1952 do NATO a stalo se oporou proti sovětské expanzi do Středomoří . Turecko se následně stal zakládajícím členem OECD v roce 1961, a přidruženým členem v EHS v roce 1963.\nBouřlivý přechod země k pluralitní demokracii přerušil vojenský převrat v letech 1960 , 1971 a 1980 a vojenské memorandum v roce 1997 . Mezi lety 1960 a na konci 20. století byli prominentními vůdci turecké politiky, kteří dosáhli několika volebních vítězství, Süleyman Demirel , Bülent Ecevit a Turgut Özal .\nV roce 1978 byla založena Kurdská dělnická strana ( Turecko a její spojenci v NATO považovaná za teroristickou organizaci ) a od roku 1984 jsou PKK a další kurdské skupiny zapojeny do ozbrojeného konfliktu s Tureckem. Kurdové požadují oddělení od Turecka, aby vytvořili nezávislý Kurdistán nebo aby měli pro Kurdy v Turecké republice autonomii a větší politická a kulturní práva . V důsledku konfliktu zemřelo více než 40 000 lidí.\nOd liberalizace turecké ekonomiky v 80. letech 20. století se země těší silnějšímu hospodářskému růstu a větší politické stabilitě. Turecko požádalo o plné členství v EHS v roce 1987, do celní unie EU vstoupilo v roce 1995 a v roce 2005 zahájilo přístupová jednání s Evropskou unií .\nV roce 2013 vypukly v mnoha tureckých provinciích rozsáhlé protesty , vyvolané plánem na demolici parku Gezi, který však brzy vyrostl v obecný protivládní disent. Dne 15. července 2016 se neúspěšný pokus o převrat pokusil vládu svrhnout. V reakci na neúspěšný státní převrat vláda v současné době provádí masové čistky .\nTurecko má z hlediska správy jednotnou strukturu a tento aspekt je jedním z nejdůležitějších faktorů formujících tureckou veřejnou správu. Když jsou jako hlavní funkce státu brány v úvahu tři pravomoci (výkonná, zákonodárná a soudní), mají místní správy malou moc. Turecko nemá federální systém a provincie jsou podřízeny ústřední vládě v Ankaře. Byly zřízeny místní správy, aby poskytovaly služby na místě, a vládu zastupují guvernéři provincií ( vali ) a guvernéři měst ( kaymakam ). Další vyšší veřejní činitelé jsou také jmenováni ústřední vládou namísto starostů ( belediye başkanı ) nebo voleni voliči. Turecké obce mají místní legislativní orgány ( belediye meclisi ) pro rozhodování o obecních otázkách.\nV tomto jednotném rámci je Turecko z administrativních důvodů rozděleno na 81 provincií ( il nebo vilayet ). Každá provincie je rozdělena do okresů ( ilçe ), celkem 923 okresů. Turecko se dále dělí na 7 regionů ( bölge ) a 21 subregionů pro geografické, demografické a ekonomické účely; to se nevztahuje na správní rozdělení. Centralizovaná struktura rozhodování v Ankaře je některými akademiky považována za překážku dobré místní správy a občas způsobí nevoli v obcích městských center, která jsou z velké části obývána etnickými menšinami, jako jsou Kurdové. Kroky k decentralizaci od roku 2004 se v Turecku ukázaly jako vysoce kontroverzní téma. Úsilí o decentralizaci správní struktury vychází rovněž z Evropské charty místní samosprávy a kapitoly 22 („Regionální politika a koordinace strukturálních nástrojů“) acquis Evropské unie . Program decentralizace pro Turecko byl tématem diskuse mezi akademickými pracovníky, politiky a širší veřejností.\nV letech 1923 až 2018 bylo Turecko parlamentní zastupitelskou demokracií . Prezidentský systém byl přijat v referendu v roce 2017 ; nový systém vstoupil v platnost prezidentskými volbami v roce 2018 a dává prezidentovi úplnou kontrolu nad výkonnou mocí , včetně pravomoci vydávat dekrety, jmenovat svůj vlastní kabinet, sestavovat rozpočet, rozpouštět parlament vypsáním předčasných voleb a zabalit byrokracii a soudy s politickými jmenovanými. Byla zrušena funkce předsedy vlády a její pravomoci (společně s pravomocemi kabinetu ) byly převedeny na prezidenta, který je hlavou státu a je volen na pětileté funkční období přímými volbami. Recep Tayyip Erdoğan je prvním prezidentem voleným přímým hlasováním. Právní rámec země upravuje turecká ústava . Stanovuje hlavní principy vlády a ustanovuje Turecko jako unitární centralizovaný stát.\nVšeobecné volební právo pro obě pohlaví se v celém Turecku uplatňuje od roku 1933 a před většinou zemí a každý občan Turecka, kterému bylo 18 let, má volební právo. Existuje 600 členů parlamentu, kteří jsou voleni na čtyřleté funkční období stranickým systémem poměrného zastoupení z 85 volebních obvodů. Ústavní soud může zbavit veřejné financování politických stran , které považuje za protisekulární či separatistické , nebo úplně zakázat jejich existenci. Volební práh 10 procent hlasů.\nZastánci Atatürkových reforem se nazývají kemalisté , na rozdíl od islamistů , kteří představují dva odlišné názory na roli náboženství v legislativě , vzdělávání a ve veřejném životě. Kemalistický pohled podporuje formu demokracie se sekulární ústavou a westernizovanou kulturou při zachování nutnosti státních zásahů do ekonomiky , školství a dalších veřejných služeb . Od svého založení jako republiky v roce 1923 si Turecko vyvinulo silnou tradici sekularismu . Avšak od 80. let 20. století vedly problémy, jako je nerovnost v příjmech a třídní rozdíly, k islámskému populismu, hnutí, které podporuje větší roli náboženství ve vládních politikách a teoreticky podporuje povinnost autority, společnou solidaritu a sociální spravedlnost; i když to, co to v praxi znamená, je často zpochybňováno. Turecko za vlády Recepa Tayyipa Erdoğana a AKP bylo popsáno jako stále autoritativnější . Ještě před ústavním referendem v roce 2017 si Rada Evropy všimla autokratických tendencí země a varovala před „dramatickým úpadkem [tureckého] demokratického řádu“. Mnoho prvků balíčku ústavních reforem, který byl schválen referendem v roce 2017, zvýšilo obavy Evropské unie ohledně demokracie a dělby moci v Turecku.\nJak 2017 Economist Intelligence Unit ‚s Demokracie Index ceny Turecka na 4,88 (na stupnici 0-10), klasifikaci Turecko jako hybridního režimu . V roce 2018 Freedom House vyhodnotil Turecko na 32 (v měřítku 0–100) jako Not Free .\nPohled z protestů parku Gezi na náměstí Taksim v Istanbulu , 15. června 2013\nLidská práva v Turecku jsou předmětem určitých kontroverzí a mezinárodního odsouzení. V letech 1998 až 2008 vydal Evropský soud pro lidská práva více než 1600 rozsudků proti Turecku za porušování lidských práv, zejména pokud jde o právo na život a svobodu mučení. Kontroverze vyvolaly také další otázky, jako jsou kurdská práva, práva žen, práva LGBT a svoboda tisku. Výsledky tureckých lidských práv jsou i nadále významnou překážkou budoucího členství v EU .\nKurdové mají dlouhou historii diskriminace a masakrů, které proti nim páchá turecká vláda. PKK byla založena v roce 1978 skupinou kurdských studentů vedených Abdullaha Ocalana ., Usilující o založení nezávislého, socialistického státu v této oblasti, který měl být známý jako Kurdistánu. Prvotním důvodem, který PKK k tomu dala, byl útlak Kurdů v Turecku. PKK od té doby upravila své požadavky prosazováním rovných práv etnických Kurdů a větší kurdské autonomie v Turecku. Úplná vzpoura začala v roce 1984, kdy PKK oznámila kurdské povstání. Od začátku konfliktu zemřelo více než 40 000, z nichž většina byli turečtí kurdští civilisté. Evropský soud pro lidská práva a mnoho dalších mezinárodních organizací pro lidská práva také odsoudily Turecko za tisíce případů porušování lidských práv. Mnoho rozsudků se týká systematických poprav kurdských civilistů, mučení, nucených vysídlení, zničených vesnic, svévolného zatýkání , zavražděných a zmizelých kurdských novinářů, aktivistů a politiků.\nPodle Výboru na ochranu novinářů se AKP vláda vedená jedním z největších světových zásahy proti svobodě sdělovacích prostředků . Velký počet novinářů byl zatčen za použití obvinění z „terorismu“ a „proti-státních aktivit“, jako jsou případy Ergenekon a Balyoz , zatímco tisíce byly vyšetřovány za obvinění jako „znevažování tureckého chování “ nebo „urážka islámu“ ve snaze zasít autocenzuru. Od roku 2017 CPJ identifikovala 81 uvězněných novinářů v Turecku (včetně redakce Cumhuriyet , nejstarších tureckých novin, které jsou stále v oběhu), všichni přímo drženi za jejich publikovanou práci (1. místo na světě, více než v Íránu, Eritreji nebo Číně ); zatímco Freemuse identifikovala 9 hudebníků uvězněných za jejich práci (třetí místo za Ruskem a Čínou). Bývalý mluvčí amerického ministerstva zahraničí Philip J. Crowley uvedl, že Spojené státy mají „široké obavy z trendů zastrašování novinářů v Turecku“. Turecka médií je hodnocena jako není zadarmo Freedom House. Parlamentní shromáždění Rady Evropy ve svém usnesení „Fungování demokratických institucí v Turecku“ ze dne 22. června 2016 varovalo, že „nedávný vývoj v Turecku týkající se svobody sdělovacích prostředků a projevu, eroze právního státu a porušování lidských práv v souvislosti s protiteroristickými bezpečnostními operacemi na jihovýchodě Turecka (...) vyvolalo vážné otázky ohledně fungování jeho demokratických institucí. “\nDne 20. května 2016 zbavil turecký parlament téměř čtvrtinu svých členů imunity před stíháním, včetně 101 poslanců z prokurdského HDP a hlavní opoziční strany CHP . V reakci na neúspěšný pokus o převrat dne 15. července 2016 bylo pozastaveno nebo propuštěno více než 160 000 soudců, učitelů, policistů a úředníků, 77 000 bylo formálně zatčeno a 130 mediálních organizací, včetně 16 televizních vysílačů a 45 novin, bylo uzavřeno vládou Turecka. 160 novinářů bylo uvězněno.\nDne 29. dubna 2017 turecké orgány zablokovaly online přístup k Wikipedii ve všech jazycích v celém Turecku. Omezení byla zavedena v souvislosti s čistkami, které následovaly po pokusu o převrat, několik týdnů po významném ústavním referendu a po selektivnějším částečném blokování obsahu Wikipedie v předchozích letech. Po zákazu byl zakladatel Wikipedie Jimmy Wales od 15. do 18. května dezinventován na světové výstavě měst v Istanbulu . Profesor tureckého práva Yaman Akdeniz odhaduje, že Wikipedia je jedním ze zhruba 127 000 webů blokovaných tureckými úřady. Odhaduje se, že 45 procent Turků obcházelo internetové bloky, ať už to či ono, pomocí virtuální privátní sítě (VPN).\nVymáhání práva v Turecku vykonává několik útvarů (například Generální ředitelství pro bezpečnost a Gendarmerie General Command ) a agentury, které všechny jednají pod vedením tureckého předsedy vlády nebo většinou ministra vnitra . Podle údajů zveřejněných ministerstvem spravedlnosti je v tureckých věznicích k listopadu 2008 100 000 lidí , což je od roku 2000 dvojnásobek.\nV letech vlády AKP a Erdoğana, zejména od roku 2013, byly instituce, poslanci a novináři v Turecku i mimo něj stále více zpochybňováni nezávislost a integrita tureckého soudnictví; kvůli politickým zásahům do propagace soudců a státních zástupců a do jejich výkonu veřejné služby. Zpráva Turkey 2015 z Evropské komise uvedl, že „nezávislost soudnictví a dodržování zásady dělby moci byly oslabeny a soudci a státní zástupci byli pod silným politickým tlakem.“\nPoté, co se stal jedním z prvních členů z Rady Evropy v roce 1949, Turecko stala přidruženým členem v EHS v roce 1963, připojil se k celní unii EU v roce 1995 a začal plně přístupová jednání s Evropskou unií v roce 2005.\nTurecko je zakládajícím členem Organizace spojených národů (1945), OECD (1961), OIC (1969), OBSE (1973), ECO (1985), BSEC (1992), D-8 (1997) a G-20 (1999). Turecko bylo členem Rady bezpečnosti OSN v letech 1951–1952, 1954–1955, 1961 a 2009–2010. V roce 2012 se Turecko stalo partnerem SCO pro dialog a v roce 2013 se stalo členem ACD .\nV souladu s jeho tradiční západní orientací byly vztahy s Evropou vždy ústřední součástí turecké zahraniční politiky. Turecko se stalo jedním z prvních členů Rady Evropy v roce 1949, v roce 1959 požádalo o přidružené členství v EHS (předchůdce Evropské unie) a přidruženým členem v roce 1963. Po desetiletích politických jednání Turecko požádalo o plné členství EHS v roce 1987, přidruženým členem Západoevropské unie v roce 1992, do celní unie EU vstoupil v roce 1995 a od roku 2005 je ve formálních přístupových jednáních s EU. Členství v EU je dnes považováno za státní politiku a strategický cíl Turecka. Podpora Turecka severnímu Kypru v kyperském sporu komplikuje vztahy Turecka s EU a zůstává hlavním kamenem úrazu při nabídce přistoupení země k EU.\nDalším určujícím aspektem turecké zahraniční politiky je dlouhodobé strategické spojenectví země se Spojenými státy. Truman doktrína v roce 1947 formuloval americký záměr zaručit bezpečnost Turecka a Řecka v průběhu studené války , a vyústil v rozsáhlé americkou armádou a ekonomickou podporu . V roce 1948 byly obě země zahrnuty do Marshallova plánu a OEEC pro obnovu evropských ekonomik. Společná hrozba, kterou Sovětský svaz představoval během studené války, vedla v roce 1952 k členství Turecka v NATO a zajistila úzké dvoustranné vztahy s USA. Následně Turecko využilo politickou, ekonomickou a diplomatickou podporu Spojených států, mimo jiné v klíčových otázkách, jako je nabídka země na přistoupení k Evropské unii. V prostředí po skončení studené války se geostrategický význam Turecka přesunul směrem k jeho blízkosti k Blízkému východu , Kavkaze a Balkánu.\nNa tureckých ozbrojených sil souhrnně hodnotit jako druhé největší stálé vojenské síly v NATO po amerických ozbrojených sil . Turecko vstoupilo do aliance v roce 1952 .\nNezávislost turkických států Sovětského svazu v roce 1991, s nimiž Turecko sdílí společné kulturní a jazykové dědictví, umožnilo Turecku rozšířit své hospodářské a politické vztahy hluboko do Střední Asie , což umožnilo dokončení ropy za několik miliard dolarů a potrubí zemního plynu z Baku v Ázerbájdžánu do přístavu Ceyhan v Turecku. Baku-Tbilisi-Ceyhan součástí zahraniční politiky strategie Turecka stát se vedení energie z Kaspického moře do Evropy. V roce 1993 však Turecko během války v Náhorním Karabachu zpečetilo pozemní hranici s Arménií v gestu podpory Ázerbájdžánu (turkickému státu v oblasti Kavkazu) a zůstává uzavřeno.\nZa vlády AKP vzrostl vliv Turecka na bývalých osmanských územích Středního východu a Balkánu na základě doktríny „strategické hloubky“ (terminologie, kterou vytvořil Ahmet Davutoğlu pro definování zvýšené angažovanosti Turecka v otázkách regionální zahraniční politiky) , nazývaný také neootomanismus . Po arabském jaru v prosinci 2010 vedla rozhodnutí vlády AKP k podpoře určitých politických opozičních skupin v postižených zemích k napětí v některých arabských státech, jako je turecký soused Sýrie od začátku syrské občanské války a Egypt po sesazení prezidenta Mohameda Morsiho . Od roku 2016 nemá Turecko velvyslance ani v Sýrii, ani v Egyptě. Diplomatické vztahy s Izraelem byly také přerušeny po náletu na flotilu v Gaze v roce 2010, ale byly normalizovány po dohodě v červnu 2016. Tyto politické rozpory způsobily, že Turecko mělo jen málo spojenců ve východním Středomoří , kde byla nedávno objevena bohatá pole zemního plynu ; v ostrém kontrastu s původními cíli, které stanovil bývalý ministr zahraničí (později předseda vlády) Ahmet Davutoğlu ve své doktríně zahraniční politiky „nulové problémy se sousedy“. V roce 2015 Turecko, Saúdská Arábie a Katar vytvořily „strategickou alianci“ proti syrskému prezidentovi Bašárovi Asadovi . Po sblížení s Ruskem v roce 2016 však Turecko revidovalo svůj postoj k řešení konfliktu v Sýrii. V lednu 2018 zahájila turecká armáda a síly podporované Tureckem, včetně Svobodné syrské armády a Ahrar al-Sham , intervenci v Sýrii zaměřenou na vyhnání YPG podporovaného USA z enklávy Afrin . V červnu 2018 se Turecko a Spojené státy dohodly na plánu stažení YPG ze severosyrského města Manbidž a na společném udržení bezpečnosti a stability v této zemi.\nTurecko je jedním z devíti partnerských států programu F-35 JSF (vlevo) a jedním z osmi účastníků projektu Airbus A400M Atlas (vpravo). TAI TF-X , který byl vypracován podle tureckého Aerospace Industries a BAE Systems , je budoucnost převaha v vzduchu bojovník z tureckého letectva .\nNa turecké ozbrojené síly se skládá z pozemních sil , v námořních sil a letectva . Gendarmerie a pobřežní stráž fungovat jako součást ministerstva vnitra v době míru, ačkoliv jsou podřízeny armády a námořnictva příkazů, respektive v době války, během kterého mají jak vnitřní, vymáhání práva a vojenské funkce. Náčelník generálního štábu je jmenován prezidentem. Rada ministrů odpovídá parlamentu za záležitosti národní bezpečnosti a přiměřené přípravy ozbrojených sil na obranu země. Pravomoc vyhlásit válku a rozmístit turecké ozbrojené síly do zahraničí nebo povolit rozmístění zahraničních ozbrojených sil v Turecku však zůstává pouze na parlamentu.\nTurecko má po amerických ozbrojených silách druhou největší stálou vojenskou sílu v NATO a podle odhadu NATO z roku 2011 má odhadovanou sílu 495 000 nasaditelných sil. Turecko je společně s Belgií, Německem , Itálií a Nizozemskem jedním z pěti členských států NATO, které jsou součástí politiky aliance v oblasti sdílení jaderných zbraní . Celkem je na letecké základně Incirlik umístěno 90 jaderných bomb B61 , z nichž 40 je přiděleno k použití tureckým letectvem v případě jaderného konfliktu, ale jejich použití vyžaduje souhlas NATO.\nTurecko od korejské války udržuje síly v mezinárodních misích OSN a NATO, včetně mírových misí v Somálsku , Jugoslávii a Africkém rohu . Turecko podpořilo koaliční síly v první válce v Perském zálivu . Turecké ozbrojené síly přispívají vojenským personálem do mezinárodních bezpečnostních sil , kosovských sil , Eurocorps a bojových skupin EU . Turecko udržuje na severním Kypru sílu 36 000 vojáků od roku 1974. V posledních letech Turecko pomáhalo silám Peshmerga v severním Iráku a somálským ozbrojeným silám s bezpečností a výcvikem. Turecké ozbrojené síly mají zámořské vojenské základny v Albánii , Iráku, Kataru a Somálsku .\nV globálním mírovém indexu z roku 2016 se Turecko podle Forbesu umístilo na 145. místě ze 163 zemí světa, zejména kvůli „stále napjatějším vztahům se svými sousedy“ .\nTurecko je transkontinentální euroasijská země. Asijské Turecko, které zahrnuje 97 procent země, je od evropského Turecka odděleno Bosporem , Marmarským mořem a Dardanelami . Evropské Turecko tvoří 3 procenta území země. Území Turecka je více než 1600 kilometrů (990 mil) dlouhé a 800 kilometrů široké a má zhruba obdélníkový tvar. Leží mezi 35 ° a 43 ° severní šířky a 25 ° a 45 ° východní délky . Turecká pevnina včetně jezer zabírá 783 562 kilometrů čtverečních (302 535 čtverečních mil), z toho 755 688 kilometrů čtverečních (291 773 čtverečních mil) v jihozápadní Asii a 23 764 kilometrů čtverečních (9 175 čtverečních mil) v Evropě. Turecko je rozlohou 37. největší zemí na světě . Země je obklopena moři ze tří stran: Egejské moře na západě, Černé moře na severu a Středozemní moře na jihu. Turecko také obsahuje na severozápadě Marmarské moře.\nNa fotografii z jezera Van a arménské církve z Akhtamar . Van je největší jezero v zemi a nachází se ve východní Anatolii.\nEvropská část Turecka, východní Thrákie ( turecky : trakya ) se nachází na nejvýchodnějším okraji Balkánského poloostrova). Tvoří hranici mezi Tureckem a jeho sousedy, Řeckem a Bulharskem. Asijskou část země tvoří převážně poloostrov Anatolie, který se skládá z vysoké centrální náhorní plošiny s úzkými pobřežními pláněmi, mezi pohořím Köroğlu a Pontic na severu a pohořím Taurus na jihu. Východní Turecko má hornatější krajinu a je domovem zdrojů řek, jako jsou Eufrat , Tigris a Aras . Západní část arménské vysočiny se nachází ve východním Turecku; tato oblast obsahuje horu Ararat , nejvyšší bod Turecka ve výšce 5 137 metrů (16 854 stop), a jezero Van , největší jezero v zemi. Jihovýchodní Turecko se nachází v severních pláních Horní Mezopotámie .\nTurecká rozmanitá krajina je výsledkem složitých pohybů Země, které region formovaly po tisíce let a stále se projevují poměrně častými zemětřeseními a občasnými sopečnými erupcemi. Bospor a Dardanely vděčí za svou existenci zlomovým liniím protékajícím Tureckem, které vedly k vytvoření Černého moře. North Anatolian zlomové linie běží přes sever země od západu k východu, podél níž hlavní zemětřesení se konal v historii. Posledním z těchto velkých zemětřesení bylo zemětřesení İzmit z roku 1999 .\nHlavní články: Flóra a vegetace Turecka a divoká zvěř Turecka\nKlášter Sumela je zobrazen v pontských horách , které tvoří ekoregion s různými druhy mírného deštného pralesa , flórou a faunou v severní Anatolii.\nSeverní Anatolian jehličnatý strom a listnaté lesy je ekoregion , který pokrývá většinu Pontic horách v severním Turecku, zatímco Kavkaz smíšené lesy rozšířit napříč východním konci rozsahu. Tato oblast je domovem euroasijské volně žijících živočichů, jako je například krahujec , orel skalní , orel královský , orel křiklavý , kavkazská tetřívka obecného , červeno-fronted Serin a Zedníček . Úzký pobřežní pás mezi Pontskými horami a Černým mořem je domovem listnatých lesů euxine-colchic , které obsahují některé z mála mírných deštných pralesů na světě . Turecké borovice se většinou nacházejí v Turecku a dalších východních zemích Středomoří. Několik divokých druhů tulipánů pochází z Anatolie a květina byla poprvé představena v západní Evropě s druhy převzatými z Osmanské říše v 16. století.\nExistuje 40 národních parků , 189 přírodních parků, 31 národní přírodní oblasti, 80 volně žijících živočichů chráněných oblastech a 109 přírodních památek v Turecku, jako je Gallipoli poloostrově historický národní park , Národní park Nemrut , národní park Ancient Troya , přírodní park Ölüdeniz a přírodního parku Polonezkoy .\nAnkara , hlavní město Turecka, je proslulá angorskou kočkou , angorským králíkem a angorskou kozou . Dalším národním kočičím plemenem Turecka je kočka Van . Národními plemeny psů jsou Anatolian Shepherd , Kangal , Malaklı a Akbaş .\nPoslední potvrzená smrt anatolského leoparda , úzce spjatého s perským (kavkazským) leopardem a původem ze západních oblastí Anatolie, se konala ve vesnici Bağözü v okrese Beypazarı v provincii Ankara dne 17. ledna 1974. Peršan (kavkazský) leopard se stále vyskytuje ve velmi malém počtu v severovýchodní a jihovýchodní oblasti Turecka. Caspian tygr je zaniklý poddruh tygra (úzce souvisí s sibiřského tygra ), který žil v nejvýchodnější oblastech Turecka až do druhé poloviny 20. století s posledním potvrzena smrt v Uludere , únor 1970. rys ostrovid a evropskými divoká kočka jsou další druhy kočkovitých šelem, které se v současné době vyskytují v tureckých lesích.\nPobřežní oblasti Turecka hraničící s Egejským a Středozemním mořem mají mírné středomořské podnebí s horkými, suchými léty a mírnými až chladnými, vlhkými zimami. Pobřežní oblasti hraničící s Černým mořem mají mírné oceánské podnebí s teplými, vlhkými léty a chladnými až studenými, vlhkými zimami . Na tureckém pobřeží Černého moře se vyskytuje největší množství srážek a je jedinou oblastí Turecka, která po celý rok sráží vysoké srážky. Východní část tohoto pobřeží má v průměru 2 200 milimetrů (87 palců) ročně, což je nejvyšší srážka v zemi.\nObzvláště tuhé jsou zimy na východní části náhorní plošiny. Teploty -30 až -40 ° C (-22 až -40 ° F) se mohou vyskytovat ve východní Anatolii. Sníh může zůstat nejméně 120 dní v roce. Na západě jsou zimní teploty v průměru nižší než 1 ° C (34 ° F). Léta jsou horká a suchá, s teplotami často přes 30 ° C (86 ° F) během dne. Průměrné roční srážky jsou asi 400 milimetrů (16 palců ), přičemž skutečná množství jsou určena výškou. Nejsušší regiony jsou Konya Plain a Malatya Plain , kde roční srážky jsou často menší než 300 milimetrů (12 palců). Květen je obecně nejmokřejší měsíc, zatímco červenec a srpen jsou nejsušší.\nMrakodrapy obchodní čtvrti Levent v Istanbulu , největším tureckém městě a předním ekonomickém centru\nTurecko má podle PPP 13. největší HDP na světě a 17. největší nominální HDP . Země je jedním ze zakládajících členů OECD a G-20.\nEU - Turecko celní unie v roce 1995 vedlo k rozsáhlé liberalizace celních sazeb, a tvoří jeden z nejdůležitějších pilířů zahraniční obchodní politiky Turecka. Vývoz Turecka v roce 2011 činil 143,5 miliardy USD a v roce 2012 dosáhl 163 miliard USD (hlavní vývozní partneři v roce 2012: Německo 8,6%, Irák 7,1%, Írán 6,5%, Spojené království 5,7%, SAE 5,4%). Větší dovoz, který v roce 2012 činil 229 miliard USD, však ohrožoval obchodní bilanci (hlavní dovozní partneři v roce 2012: Rusko 11,3%, Německo 9%, Čína 9%, USA 6%, Itálie 5,6%).\nTurecko má značný automobilový průmysl , který v roce 2015 vyrobil více než 1,3 milionu motorových vozidel, což je 14. největší výrobce na světě . V roce 2011 dosáhl turecký vývoz stavby lodí hodnoty 1,2 miliardy USD. Hlavními vývozními trhy jsou Malta, Marshallovy ostrovy, Panama a Spojené království. Turecké loděnice mají 15 plovoucích doků různých velikostí a jeden suchý dok . Tuzla, Yalova a İzmit se vyvinuly v dynamická střediska stavby lodí. V roce 2011 bylo v Turecku 70 aktivních loděnic, přičemž dalších 56 bylo postaveno. Turecké loděnice jsou vysoce ceněny jak pro výrobu chemických a ropných tankerů do 10 000 DWT, tak pro své mega jachty .\nTurecké značky jako Beko a Vestel patří mezi největší výrobce spotřební elektroniky a domácích spotřebičů v Evropě a investují značné množství finančních prostředků na výzkum a vývoj do nových technologií souvisejících s těmito oblastmi.\nDalšími klíčovými odvětvími turecké ekonomiky jsou bankovnictví, stavebnictví, domácí spotřebiče, elektronika, textil, rafinace ropy, petrochemické výrobky, potravinářský průmysl, těžba železa, oceli a strojírenství . V roce 2010 představoval zemědělský sektor 9 procent HDP, zatímco průmyslový sektor 26 procent a sektor služeb 65 procent. Zemědělství však stále představovalo čtvrtinu zaměstnanosti. V roce 2004 se odhadovalo, že 46 procent z celkového disponibilního příjmu obdrželo 20 procent nejlepších osob s příjmem, zatímco nejnižší 20 procent dostalo pouze 6 procent. Míra zaměstnanosti žen v Turecku byla v roce 2012 30 procent, což je nejnižší ze všech zemí OECD.\nPřímé zahraniční investice (FDI) činily v roce 2012 8,3 miliardy USD, což je údaj, který se v roce 2013 zvýší na 15 miliard USD. V roce 2012 zvýšila skupina Fitch po 18letém odstupu úvěrový rating Turecka na investiční stupeň ; poté v květnu 2013 agentura Moody's následovala upgrade ratingů , protože služba zvýšila hodnocení tureckých vládních dluhopisů na nejnižší stupeň Baa3. V září 2016 společnost Moody's snížila státní dluh Turecka na zbytečný stav. V hospodářské krizi v roce 2016 se ukázalo, že obrovské dluhy, které vznikly investicím během vlády AKP od roku 2002, byly většinou spotřebovány ve stavebnictví, spíše než investovány do udržitelného hospodářského růstu. Dluhy soukromých bank v Turecku činily v roce 2002 6,6 miliardy TL a do konce roku 2015 vzrostly na 385 miliard TL. Hrubý zahraniční dluh Turecka dosáhl ke konci prosince 2017 453,2 miliardy USD. Roční schodek běžného účtu Turecka činil na konci roku 47,3 miliardy USD. Prosinec 2017, ve srovnání s číslem 33,1 miliardy USD z předchozího roku.\nHlavní článek: Hospodářské dějiny Turecka\nPohled na Bankalar Caddesi ( Banks Street ) v prvních letech Turecké republiky. Vlevo je vidět sídlo osmanské centrální banky, které bylo dokončeno v roce 1892. V roce 1995 se istanbulská burza přestěhovala do İstinye , zatímco řada tureckých bank přesunula své sídlo do centrálních obchodních čtvrtí Levent a Maslak .\nV prvních desetiletích Turecké republiky vláda (nebo banky zřízené a vlastněné vládou, jako Türkiye İş Bankası (1924), Sanayi ve Maadin Bankası (1925), Emlak ve Eytam Bankası (1926), Turecká centrální banka) (1930), Sümerbank (1933), İller Bankası (1933), Etibank (1935), Denizbank (1937), Halk Bankası (1938) atd.) Musely dotovat většinu průmyslových projektů kvůli nedostatku silných soukromý sektor . V období mezi 20. a 50. lety však nová generace tureckých podnikatelů, jako jsou Nuri Demirağ , Vehbi Koç , Hacı Ömer Sabancı a Nejat Eczacıbaşı, začala zakládat soukromé továrny, z nichž se některé vyvinuly v největší průmyslové konglomeráty, které dominují Turecká ekonomika dnes, jako jsou Koç Holding , Sabancı Holding a Eczacıbaşı Holding . Během prvních šesti desetiletí republiky, mezi lety 1923 a 1983, se Turecko obecně drželo kvazi- statistického přístupu s přísným vládním plánováním rozpočtu a vládou stanovenými omezeními zahraničního obchodu , toku cizí měny , přímých zahraničních investic a soukromého sektoru účast v určitých oblastech (jako je vysílání , telekomunikace , energetika , těžba atd.). V roce 1983 však předseda vlády Turgut Özal zahájil řadu reforem, jejichž cílem je přesunout ekonomiku ze statistického izolovaného systému na soukromější tržní model.\nReformy v kombinaci s bezprecedentním objemem financování ze zahraničních půjček podpořily rychlý hospodářský růst; ale tento růst byl přerušen prudkými recesemi a finančními krizi v letech 1994, 1999 (po zemětřesení v Izmitu v tomto roce) a 2001; výsledkem byl průměrný 4% růst HDP ročně v letech 1981 až 2003. Nedostatek dalších fiskálních reforem v kombinaci s velkými a rostoucími deficity veřejného sektoru a rozsáhlou korupcí vyústil ve vysokou inflaci, slabý bankovní sektor a zvýšenou makroekonomickou volatilitu. Od hospodářské krize v roce 2001 a reforem zahájených tehdejším ministrem financí Kemalem Dervişem klesla inflace poprvé za desetiletí na jednociferné hodnoty (8% v roce 2005), důvěra investorů a zahraniční investice prudce vzrostly, a nezaměstnanost klesla (10% v roce 2005).\nTurecko postupně otevřelo své trhy prostřednictvím hospodářských reforem tím, že omezilo vládní kontroly zahraničního obchodu a investic a privatizaci průmyslových odvětví ve veřejném vlastnictví, a v politické debatě pokračovala liberalizace mnoha odvětví na soukromou a zahraniční účast. Poměr veřejného dluhu k HDP dosáhl vrcholu během recese v roce 2001 na 75,9 procenta a do roku 2013 klesl na odhadovaných 26,9 procenta.\nMíra růstu reálného HDP v letech 2002 až 2007 činila v průměru 6,8 procenta ročně, což z Turecka učinilo jednu z nejrychleji rostoucích ekonomik na světě během tohoto období. V roce 2008 se však růst zpomalil na 1 procento a v roce 2009 byla turecká ekonomika ovlivněna globální finanční krizí s recesí 5 procent. Odhaduje se, že ekonomika se v roce 2010 vrátila na 8procentní růst. Podle údajů Eurostatu činil turecký HDP na obyvatele upravený podle standardu kupní síly v roce 2011 52 procent průměru EU.\nV prvních letech 21. století byla chronicky vysoká inflace pod kontrolou; to vedlo k zavedení nové měny, turecké nové liry ( Yeni Türk Lirası ) v roce 2005, k upevnění akvizice ekonomických reforem a vymazání pozůstatků nestabilní ekonomiky. V roce 2009, po pouhých čtyřech letech v oběhu, byla turecká nová lira přejmenována zpět na tureckou liru zavedením nových bankovek a mincí (a stažení tureckých bankovek a mincí nové liry, které byly zavedeny v roce 2005), ale Kód ISO 4217 turecké nové liry (TRY) se nadále používá pro aktuální tureckou liru na devizovém trhu.\nVětšina plážových letovisek v Turecku se nachází na turecké riviéře .\nTurismus v Turecku zažil v posledních dvaceti letech rychlý růst a je důležitou součástí ekonomiky. Turecké ministerstvo kultury a cestovního ruchu v současné době podporuje tureckou cestovní ruch v rámci Turecka domácí jména. Na svém vrcholu v roce 2014 přilákalo Turecko přibližně 42 milionů zahraničních turistů, což je 6. nejoblíbenější turistická destinace na světě. Toto číslo však pokleslo na přibližně 36 milionů v roce 2015, zhoršilo se na přibližně 25 milionů v roce 2016 a v roce 2017 ještě dále, a to kvůli regionálním nesrovnalostem, politickému napětí s Ruskem, teroristickým útokům a nepříznivému obrazu režimu AKP v zahraničí. V roce 2012 patřilo 15 procent turistů z Německa, 11 procent z Ruska, 8 procent ze Spojeného království, 5 procent z Bulharska , 4 procenta z Gruzie , Nizozemska a Íránu, 3 procenta z Francie, 2 procenta z každého USA a Sýrie a 40 procent z jiných zemí.\nTurecko má 17 památek světového dědictví UNESCO , například „ historické oblasti Istanbulu “, „skalní města Kappadokie “, „neolitické naleziště Çatalhöyük“, „ Hattusa : hlavní město Chetitů“, „archeologické naleziště Troy“, „ Pergamon a jeho vícevrstvá kulturní krajina“, „ Hierapolis - Pamukkale “ a „ Mount Nemrut “; a 51 světového dědictví UNESCO v předběžný seznam , jako archeologických nalezišť či historických městských centrech Göbekli Tepe, Gordion , Efezu, Aphrodisias , Perga , Lycia, Sagalassos , Aizanoi , Zeugma , Ani , Harranu , Mardin , Konya a Alanya . Turecko je domovem dvou ze sedmi divů starověkého světa , nejstaršího náboženského místa na světě Göbekli Tepe a mnoha dalších památek světového dědictví.\nCappadocia je region vytvořený erozí měkkého vulkanického kamene větrem a deštěm po celá staletí. Tato oblast je oblíbenou turistickou destinací s mnoha místy s jedinečnými geologickými, historickými a kulturními prvky.\nTurkish Airlines , turecký vlajkový dopravce , byl společností Skytrax vybrán jako nejlepší evropská letecká společnost již pět let po sobě (2011–2015). S destinacemi ve 126 zemích po celém světě je Turkish Airlines největším dopravcem na světě podle počtu zemí obsluhovaných od roku 2016.\nV roce 2013 bylo v Turecku 98 letišť , včetně 22 mezinárodních letišť . Jak 2015, Istanbul Atatürk Airport je 11. nejrušnějším letištěm na světě a obsluhuje 31 833 324 cestujících v období od ledna do července 2014, podle mezinárodní rady letišť . Nový (třetí) Mezinárodní letiště Istanbul je plánován jako největší letiště na světě s kapacitou sloužit 150 milionů cestujících ročně. Turkish Airlines , vlajkový dopravce Turecka od roku 1933, byl vybrán společností Skytrax jako nejlepší evropská letecká společnost po dobu pěti po sobě jdoucích let v letech 2011, 2012, 2013, 2014 a 2015. S 435 destinacemi (51 domácích a 384 mezinárodních) ve 126 zemích po celém světě, Společnost Turkish Airlines je od roku 2016 největším dopravcem na světě podle počtu zemí obsluhovaných .\nOd roku 2014 má země silniční síť 65 623 kilometrů (40 776 mil). Celková délka železniční sítě byla v roce 2008 10 991 kilometrů (6 829 mil), z toho 2 133 kilometrů elektrifikované a 457 kilometrů vysokorychlostní trati. Na Turecké státní dráhy začali stavět vysokorychlostní železniční linky v roce 2003. Ankara, Konya linie byla uvedena do provozu v roce 2011, zatímco linka Ankara-Istanbul vstoupil do služby v roce 2014. Byl otevřen v roce 2013 tunel Marmaray pod Bospor spojuje železnice a metro linie istanbulské evropské a asijské strany; zatímco nedaleký tunel Eurasie (2016) poskytuje podmořské silniční spojení pro motorová vozidla. Bosphorus Bridge (1973) Fatih Sultan Mehmet Bridge (1988) a Yavuz Sultan Selim Bridge (2016) jsou tři visuté mosty spojující evropských a asijských břehů úžiny Bospor. Osman Gazi Bridge (2016) spojuje severní a jižní břehy zálivu Izmit . Plánovaný most Çanakkale propojí evropské a asijské pobřeží Dardanelovy úžiny.\nV roce 2008, 7,555 km (4694 mi) zemního plynu potrubí a 3,636 kilometrů (2259 mi) ropných potrubí překlenul území země. Baku-Tbilisi-Ceyhan , druhá nejdelší ropovod na světě, byla slavnostně otevřena 10. května 2005. Modré Stream , hlavní trans černomořské plynovodu, dodává zemní plyn z Ruska do Turecka. Plánovaná podmořský plynovod, Turkish Stream , s roční kapacitou kolem 63 miliard krychlových metrů (2,200 miliard kubických stop ), umožní Turecku prodávat ruský plyn do Evropy, zatímco plánovaný plynovod Nabucco sníží závislost Evropy na ruské energii .\nTurecký internet , který má 42,3 milionu aktivních uživatelů, je v žebříčku Freedom House zařazen do kategorie „zdarma“ . Turecká vláda neustále blokuje webové stránky, jako je Facebook , Twitter , YouTube a Wikipedia , které jsou v současné době z Turecka nepřístupné . Podle zprávy o transparentnosti Twitteru je Turecko celosvětovým lídrem v oblasti cenzury sociálních médií.\nV roce 2013 byla spotřeba energie 240 miliard kilowatthodin . Jelikož Turecko v roce 2013 dovezlo 72 procent své energie, vláda se rozhodla investovat do jaderné energie, aby snížila dovoz. Tři jaderné elektrárny má být postaven do roku 2023. Turecka prvních jaderných elektráren jsou plánovány být postaven v Mersin je Akkuyu čtvrti na Středozemního moře; v Sinop to İnceburun okres na černomořském pobřeží; a v Kırklareliho čtvrti İğneada na pobřeží Černého moře. Turecko má páté nejvyšší přímé využití a kapacitu geotermální energie na světě. Turecko je partnerskou zemí energetického programu EU INOGATE , který má čtyři klíčová témata: zvýšení energetické bezpečnosti , konvergence energetických trhů členských států na základě zásad vnitřního trhu EU s energií , podpora rozvoje udržitelné energie a přilákání investic do energetických projektů společný a regionální zájem.\nZásobování vodou a kanalizaci v Turecku charakterizují úspěchy a výzvy. V posledních desetiletích se přístup k pitné vodě stal téměř univerzálním a rovněž se podstatně zvýšil přístup k odpovídající hygieně. V 16 metropolitních městech Turecka byly vytvořeny autonomní veřejné služby a zvýšila se návratnost nákladů, což poskytuje základ pro udržitelnost poskytování služeb. Přerušovaná dodávka, která byla v mnoha městech běžná, se stala méně častou. V roce 2004 bylo 61% odpadních vod zachycených kanalizací čištěno. Mezi zbývající výzvy patří potřeba dalšího zvyšování čištění odpadních vod, snižování vysoké úrovně neziskových vod pohybujících se kolem 50% a rozšiřování přístupu k odpovídající hygieně ve venkovských oblastech. Investice potřebné k dosažení souladu s normami EU v tomto odvětví, zejména do čištění odpadních vod, se odhadují na řádově 2 miliardy EUR ročně, což je více než dvojnásobek současné úrovně investic.\nTAI se řadí mezi 100 nejlepších světových hráčů v leteckém a obranném sektoru.\nTurecká vláda podniků pro výzkum a vývoj ve vojenských technologií patří Turkish Aerospace Industries , Aselsan , Havelsan , Roketsan , MKE , mezi ostatními. Turkish Satellite Assembly, Integration and Test Center (UMET) je výroba a testování kosmických lodí ve vlastnictví Ministerstva národní obrany a provozované společností Turkish Aerospace Industries (TAI). Turkish Space Launch System (UFS) je projekt rozvinout schopnost vypuštění družic Turecka. Spočívá ve výstavbě kosmodromu , vývoji družicových nosných raket a zřízení vzdálených pozemských stanic. Türksat je jediným telekomunikačním satelitním operátorem v Turecku a vypustil na oběžnou dráhu řadu satelitů Türksat . Göktürk-1 a Göktürk-2 jsou turecké družice pro pozorování Země určené k průzkumu , provozované ministerstvem národní obrany. BILSAT-1 a RASAT jsou vědecké satelity pro pozorování Země provozované TÜBİTAK Space Technologies Research Institute .\nV roce 2015 získal Aziz Sancar , turecký profesor na univerzitě v Severní Karolíně , Nobelovu cenu za chemii spolu s Tomasem Lindahlem a Paulem Modrichem za práci na tom, jak buňky opravují poškozenou DNA. Mezi další významné turecké vědce patří lékař Hulusi Behçet, který objevil Behçetovu chorobu , a matematik Cahit Arf, který definoval invariant Arf .\nViz také: Turci , menšiny v Turecku a turkifikace\n73 003 000 + 1,29%\n79 815 000 + 1,28%\nPodle tureckého systému záznamu obyvatel podle adresy v roce 2011 žilo v zemi 74,7 milionu lidí, z nichž téměř tři čtvrtiny žily ve městech . Podle odhadu z roku 2011 se počet obyvatel každý rok zvyšuje o 1,35 procenta. Turecko má průměrnou hustotu obyvatelstva 97 lidí na km². Lidé ve věkové skupině 15–64 let tvoří 67,4 procenta celkové populace; věková skupina 0–14 let odpovídá 25,3 procenta; zatímco senioři ve věku 65 let a starší tvoří 7,3 procenta. V roce 1927, kdy bylo v Turecké republice zaznamenáno první oficiální sčítání, žilo 13,6 milionu obyvatel. Největší turecké město, Istanbul, je také největším městem v Evropě s počtem obyvatel a třetím největším městem v Evropě z hlediska velikosti.\nOblasti v Turecku s kurdskou většinou obyvatel\nČlánek 66 turecké ústavy definuje „Turka“ jako „každého, kdo je s tureckým státem vázán prostřednictvím občanského svazku“; proto je legální použití výrazu „turecký“ jako občana Turecka odlišné od etnické definice. Většina turecké populace je však tureckého etnického původu a přibližně 70–80 procent obyvatel země se označuje za Turka. Odhaduje se, že v Turecku je zastoupeno nejméně 47 etnických skupin.\nSpolehlivé údaje o etnickém mixu populace nejsou k dispozici, protože údaje o tureckém sčítání neobsahují statistické údaje o etnickém původu. Kurdové jsou největším netureckým etnikem kdekoli od 12-25 procent populace. Přesné číslo zůstává předmětem sporu; podle Serveta Mutlu „tyto odhady častěji odrážejí spíše prokurdské nebo pro-turecké sympatie a postoje než vědecké fakty nebo erudici“. Studie Mutlu z roku 1990 odhaduje, že Kurdové tvoří přibližně 12 procent populace, zatímco Mehrdad Izady uvádí toto číslo kolem 25 procent.\nTři „ nemuslimské “ menšinové skupiny uznané smlouvou z Lausanne byli Arméni , Řekové a Židé . Jiné etnické skupiny zahrnují Albánci , Arabové , Asyřané , Bosňáci , Circassians , Gruzínci a Lazs , Kurdové , Pomaků (Bulhaři) , Roma .\nKurdové jsou soustředěni na východě a jihovýchodě země, v tzv. Tureckém Kurdistánu , který tvoří většinu v provinciích Tunceli , Bingöl , Muş , Ağrı , Iğdır , Elâzığ , Diyarbakır , Batman , Şırnak , Bitlis , Van , Mardin , Siirt a Hakkari , téměř většina v provincii Şanlıurfa (47%) a velká menšina v provincii Kars (20%). Navíc kvůli vnitřní migraci existují kurdské komunity ve všech velkých městech ve středním a západním Turecku, zejména v Istanbulu, kde je odhadem 3 miliony Kurdů, což z Istanbulu dělá město s největší kurdskou populací na světě. Předpokládá se, že menšiny kromě Kurdů tvoří odhadem 7–12 procent populace.\nJiné menšinové skupiny než tři náboženské menšiny uznané Lausanskou smlouvou ( Arméni , Řekové a Židé ) nemají žádná oficiální práva a používání menšinových jazyků je omezeno. Samotný pojem „menšina“ zůstává v Turecku citlivou otázkou, zatímco turecká vláda je často kritizována za to, jak zachází s menšinami. Přestože menšiny nejsou uznány, státní turecká rozhlasová a televizní společnost (TRT) vysílá televizní a rozhlasové programy v menšinových jazycích. Některé třídy jazyků menšin lze zvolit také na základních školách.\nOdhaduje se, že 2,5 procenta populace jsou mezinárodní migranti . Turecko k lednu 2017 hostí největší počet uprchlíků na světě, včetně více než 2,8 milionu syrských uprchlíků .\nOficiálním jazykem je turečtina , což je nejvíce široce mluvený Turkic jazyk na světě. Mluví jím 85,54 procenta populace jako prvním jazykem . 11,97 procenta populace hovoří kurmanským dialektem kurdštiny jako mateřským jazykem. Arabština a Zaza jsou mateřskými jazyky 2,39 procenta populace a několik dalších jazyků jsou mateřskými jazyky menších částí populace. Ohrožených jazyků v Turecku patří Abazy , Abcházie , adygejština , Kappadokie řečtinu , Gagauz , Hértevin , Homshetsma , Kabard-Cherkes , Ladino (Judesmo) , Laz , Mlahso , pontskou řečtinu , romsky , Suret , Turoyo , Ubykh a západní arménské .\nNáboženství v Turecku (2016)\nSunnitský islám (83,5%)\n( Alevis , Ja'faris , Alawites ) (13.5%)\nKoránští muslimové (1%)\nDuchovní, ale ne náboženský (1%)\nTurečtí Židé (0,5%)\nTurecko je sekulární stát bez oficiálního státního náboženství ; turecká ústava stanoví svobodu vyznání a svědomí.\nPodle Ipsosu , který provedl rozhovory se 17 180 dospělými ve 22 zemích, se v roce 2016 uvádí, že islám je hlavním náboženstvím v Turecku, k němuž se hlásí 82% celkové populace, následují nábožensky nepřidružení lidé, kteří tvoří 13% populace, a křesťané s 2%.\nRole náboženství ve veřejném životě byla v průběhu let od vzniku islamistických stran kontroverzní debatou. Pro mnoho dekád, nošení hidžábu byl zakázán ve školách a vládních budovách, protože to bylo viděno jako symbol politického islámu . Zákaz však byl zrušen z univerzit v roce 2011, z vládních budov v roce 2013, ze škol v roce 2014 a z ozbrojených sil v roce 2017. Vláda Tayyipa Erdoğana a jeho Strany spravedlnosti a rozvoje (AKP) sleduje explicitní politickou agendu Islamizace vzdělávání s cílem „vychovat oddanou generaci“ proti sekulárnímu odporu, přičemž tento proces způsobí ztrátu zaměstnání a školy mnoha občanům Turecka bez vyznání.\nHlavní článek: Islám v Turecku\nMešita sultána Ahmeda v Istanbulu je populárně známá jako Modrá mešita kvůli modrým dlaždicím Iznik, které zdobí její interiér.\nPo rozpadu Osmanské říše se počet muslimů v oblasti, která se stala Tureckem, zvýšil ve srovnání s křesťanskou populací, protože do země emigrovali osmanští muslimové, kteří čelili vyhlazování nebo jiným formám represí v nově ustavených balkánských státech. Ne všichni byli etničtí Turci; některé byly albánské, bosenské, řecké, srbské, makedonské a bulharské. Během tohoto období dorazili také další Turci a Čerkesové prchající před ruskou expanzí v oblastech, jako je Kavkaz a Krym. Ve 20. letech se islám stal většinovým náboženstvím.\nPři sčítání lidu neexistují žádné oficiální statistiky náboženských vír lidí. Podle vlády je 99,8% turecké populace muslimská ; jiné zdroje uvádějí odhady v rozmezí až 96,4 procenta až 82 procent. Nejpopulárnější sektou je Hanafi škola sunnitského islámu . Existují také někteří súfijští muslimové. Odhaduje se, že bezkonfesijní muslimové se pohybují od 2 do 14 procent populace.\nNejvyšší islámskou náboženskou autoritou je předsednictví pro náboženské záležitosti ( turecké : Diyanet İşleri Başkanlığı ); interpretuje hanáfskou školu práva a je odpovědná za regulaci provozu 80 000 registrovaných mešit v zemi a za zaměstnávání místních a provinčních imámů . Někteří si také stěžovali (viz citace), že za islamistické vlády Strany spravedlnosti a rozvoje (AKP) a Tayyipa Erdoğana byla stará role Diyanetu - udržování kontroly nad náboženskou sférou islámu v Turecku - „z velké části zapnuta jeho hlava ". Nyní se Diyanet výrazně zvětšil a propaguje určitý typ konzervativního (Hanafi Sunni) islámu uvnitř Turecka, vydává fetvu, která nesouhlasí s aktivitami, jako je „krmení psů doma, slavení západního Nového roku, loterie a tetování“; a promítání tohoto „tureckého islámu“ do zahraničí.\nAkademici naznačují, že alevská populace může být od 15 do 20 milionů, zatímco federace Alevi-Bektaşi tvrdí, že jich je kolem 25 milionů a podle časopisu Aksiyon je počet šíitských twelverů (kromě Alevisa) 3 miliony (4,2 procenta). Za vlády sunnitské islamisty Strany spravedlnosti a rozvoje (AKP) a Tayyipa Erdoğana začala rostoucí diskriminace a pronásledování alevské menšiny.\nPodle projektu Global Index of Religiosity and ateismus WIN-Gallup International je Turecko zemí s nejvíce bezbožnými muslimy v islámském světě, která tvoří 73% jeho muslimské populace. Podle průzkumu PEW Global pouze 15% muslimů v Turecku říká modlitby za alespoň jednu z pěti modliteb buď doma, nebo v mešitě. Další zpráva PEW naznačuje, že pouze 7% až 13% všech Turků si myslí, že náboženství by mělo mít přímý nebo nepřímý vliv na zákony.\nHlavní článek: Křesťanství v Turecku\nBulharský kostel sv. Štěpána ve Fatih v Istanbulu je známý tím, že je vyroben z prefabrikovaných litinových prvků v neogotickém stylu.\nKřesťanství má v dnešním Turecku, které je rodištěm mnoha křesťanských apoštolů a svatých , dlouhou historii , například Pavla z Tarsu , Timotea , Mikuláše z Myry , Polykarpa ze Smyrny a mnoho dalších. Svatý Petr založil jeden z prvních kostelů v Antiochii ( Antakya ), jehož umístění je podle tradice považováno za místo, kde poprvé kázal evangelium , a kde byli Ježíšovi následovníci poprvé v historii nazýváni křesťany . Domu , kde Panna Marie prožil poslední dny svého života až do jejího Nanebevzetí (dle katolického doktríny) nebo Koleje (podle pravoslavné víry) a hrob z Apoštol Jan , který ji doprovázel při cestě do Anatolie po ukřižování Ježíše , jsou v Efezu . Jeskynní kostely v Kappadokii byly během římských perzekucí proti nim úkryty prvních křesťanů . Pravoslavná církev byla sídlem v Konstantinopoli (Istanbul) , protože první rady Constantinople v 381 našeho letopočtu. Dva z pěti hlavních biskupských úřadů z Pentarchy ( Cařihradu a Antiochie ) zřízený Justinianem velký v 531 našeho letopočtu byly umístěny v dnešním Turecku během byzantského období.\nProcento křesťanů v Turecku pokleslo ze 17,5%, 3 miliony (19% nemuslimů) v populaci 16 milionů na 2,5% v roce 1927, kvůli událostem, které měly významný dopad na demografickou strukturu země, jako například arménská genocida je výměna obyvatel mezi Řeckem a Tureckem , a emigrace křesťanů , která ve skutečnosti začala na konci 19. století a získal krok v první čtvrtině 20. století. Bohatství Daň z nemuslimů v roce 1942, emigrace části tureckých Židů do Izraele po roce 1948, a pokračující kyperský spor , který poškodil vztahy mezi Turky a Řeky (kulminovat Istanbul pogrom 6-7 září 1955) byly další důležité události, které přispěly k úpadku nemuslimské populace Turecka.\nDnes žije více než 120 000 lidí různých křesťanských vyznání , což představuje méně než 0,2 procenta turecké populace, včetně odhadovaných 80 000 orientálních pravoslavných , 35 000 římských katolíků , 18 000 antiochijských Řeků , 5 000 řeckých pravoslavných a menšího počtu protestantů . V současné době je v Turecku otevřeno 236 kostelů k uctívání.\nHlavní článek: Judaismus v Turecku\nVelký Synagoga v Edirne .\nDějiny judaismu v Turecku sahají až k romatským Židům z Anatolie, kteří jsou přítomni nejméně od 5. století před naším letopočtem. Postavili starodávná místa uctívání, jako je Sardisova synagoga v Lydii a Prieneova synagoga v Ionii . Tyto Sephardi Židé , kteří byli vyhnáni z Pyrenejského poloostrova a jižní Itálii pod kontrolou španělského impéria byl vítán do Osmanské říše mezi pozdní 15. a poloviny 16. století. Navzdory emigraci v průběhu 20. století má moderní Turecko stále malou židovskou populaci. V současné době je v Turecku asi 26 000 Židů , z nichž drtivá většina jsou Sephardi.\nAgnosticismus a ateismus\nPodle průzkumu Eurobarometru z roku 2010 věřilo v Boha 94% Turků, zatímco pouze 1% ne. To naznačuje, že 5% populace je agnostik a další 1% je výslovně ateista . Podle jiného průzkumu provedeného společností KONDA je však procento ateismu 2,9%. Ateistická asociace Turecka , první oficiální ateistická organizace na Balkáně, na Kavkaze a na Středním východě, byla založena v roce 2014.\nNedávné průzkumy veřejného mínění naznačují, že v roce 2013 bylo bezbožných 4,5 milionu lidí. Stejná data také naznačují, že 85% všech bezbožných lidí je mladších 35 let.\nZa předškolní vzdělávání odpovídá ministerstvo národního školství . Toto je povinné a trvá dvanáct let: po čtyři roky na základní, střední a střední škole. Méně než polovina 25- až 34letých Turků dokončila alespoň střední školu , ve srovnání s průměrem OECD přes 80 procent. Předpokládá se, že základní vzdělání v Turecku zaostává za ostatními zeměmi OECD, přičemž mezi vysokými a nízkými výkony jsou značné rozdíly. Turecko je ve studii OECD PISA na 32. místě ze 34 . Přístup ke kvalitní škole do značné míry závisí na výkonu přijímacích zkoušek na střední školu, a to až do té míry, že někteří studenti začínají chodit na soukromé doučování, když jim je 10 let. Celková míra gramotnosti dospělých v roce 2011 činila 94,1 procenta; 97,9 procent u mužů a 90,3 procent u žen.\nJak 2017, tam je 190 univerzit v Turecku . Vstup na vysoké školství závisí na systému výběru a umístění studentů (ÖSYS). V roce 2008 byla kvóta přijatých studentů 600 000, ve srovnání s 1 700 000, kteří složili zkoušku z vysokoškolského vzdělávání v roce 2007. S výjimkou Otevřených pedagogických fakult (AÖF) na Anadolu , Istanbulu a Atatürkově univerzitě ; vstup je regulován celostátní zkouškou ÖSYS, po které jsou absolventi středních škol zařazeni na vysoké školy podle výkonu. Podle světového žebříčku Times Higher Education 2012–2013 je nejlepší tureckou univerzitou na Středním východě Technická univerzita (v rozmezí 201–225), následovaná univerzitami Bilkent University a Koç University (obě v rozmezí 226–250), Istanbulská technická univerzita a univerzita Boğaziçi (v závorce 276–300). Všechny státní a soukromé univerzity jsou pod kontrolou Rady pro vysokoškolské vzdělávání (YÖK), jejíž vedoucí je jmenován prezidentem Turecka; exekutivní nařízení 676 z října 2016 vytvořilo systém, ve kterém navíc prezident přímo jmenuje všechny rektory všech státních a soukromých vysokých škol. Turecko je členem Evropského prostoru vysokoškolského vzdělávání a aktivně se účastní boloňského procesu .\nV roce 2016 zjistil průzkum Skills Matter, který provedla OECD, úroveň početní gramotnosti a gramotnosti u dospělé populace Turecka na 30. místě ze 33 zkoumaných zemí OECD.\nV roce 2017 byla teorie evoluce odstraněna z národních osnov ve prospěch výuky konceptu džihádu .\nImperial College of Medicine, v současné době kampus Haydarpaşa na Marmarské univerzitě .\nZdravotní péči v Turecku dříve dominoval centralizovaný státní systém provozovaný ministerstvem zdravotnictví . V roce 2003 vláda zavedla rozsáhlý program reforem v oblasti zdraví, jehož cílem je zvýšit poměr soukromého a státního zdravotnictví a zpřístupnit zdravotní péči většímu podílu populace. Turecký statistický institut oznámil, že v roce 2012 bylo na zdravotní péči vynaloženo 76,3 miliardy TL ; 79,6 procent z toho bylo hrazeno institucí sociálního zabezpečení a 15,4 procent z nich bylo hrazeno přímo pacienty. V roce 2012 bylo v Turecku 29 960 zdravotnických zařízení a v průměru jeden lékař na 583 osob a 2,65 lůžek na 1000 osob.\nV roce 2015 byla naděje dožití 72,6 roku u mužů a 78,9 u žen, s celkovým průměrem 75,8.\nVírivý Derviši řádu Sufi Mevlevi , založený stoupenci Sufiho mystika ze 13. století a básníka Rumiho v Konyi , během Semy . Ceremoniál je jedním z 11 prvků Turecka na seznamech nehmotného kulturního dědictví UNESCO .\nTurecko má velmi různorodou kulturu, která je směsicí různých prvků turkické , anatolské , osmanské (což samo o sobě bylo pokračováním řecko-římské a islámské kultury) a západní kultury a tradic, které začaly westernizací Osmanské říše a pokračuje dodnes. Tato směsice původně začala v důsledku setkání Turků a jejich kultury s těmi národů, kteří jim byli v cestě během migrace ze Střední Asie na Západ. Turecká kultura je výsledkem snahy stát se „moderním“ západním státem při zachování tradičních náboženských a historických hodnot.\nTurecké malířství v západním smyslu se aktivně rozvíjelo od poloviny 19. století. První malířské lekce byly naplánovány na dnešní Istanbulskou technickou univerzitu (tehdy Imperial Military Engineering School ) v roce 1793, většinou pro technické účely. Na konci 19. století se v tureckém malířství zakládala lidská postava v západním smyslu, zejména u Osmana Hamdiho Beye . Impresionismus, mezi současnými trendy, se objevil později u Halila Pashy . Mladí turečtí umělci vyslaní do Evropy v roce 1926 se vrátili inspirovaní současnými trendy, jako je fauvismus, kubismus nebo dokonce expresionismus, v Evropě stále velmi vlivný. Pozdější „Skupina D“ umělců v čele s Abidin Dino , Cemal Tollu , Fikret Mualla , Fahrünnisa Zeida , Bedri Rahmi Eyuboglu , Adnan Coker a Burhan Doğançay představil některé trendy, které trvalo na Západě více než tři desetiletí. Dalšími důležitými pohyby v tureckém malířství byly „Yeniler Grubu“ (The Newcomers Group) z konce 30. let; „On'lar Grubu“ (skupina deseti) čtyřicátých let; „Yeni Dal Grubu“ (skupina nových poboček) padesátých let; a „Siyah Kalem Grubu“ (skupina černého pera) 60. let.\nTkaní koberců představuje tradiční umění sahající až do doby před islámem. Během své dlouhé historie integrovalo umění a řemeslo tkaného koberce různé kulturní tradice. Lze detekovat stopy byzantského designu, turkické národy migrující ze Střední Asie, stejně jako arménští lidé, bělošské a kurdské kmeny, které buď žijí v Anatolii, nebo migrují do Anatolie, si přinesly své tradiční vzory. Příchod islámu a rozvoj islámského umění ovlivnil také turecký design koberců. Historie jejích vzorů, motivů a ozdob tedy odráží politické a etnické dějiny a rozmanitost oblasti asijské menšiny. Vědecké pokusy však dosud nebyly úspěšné a přisuzovaly určitý design konkrétní etnické, regionální nebo dokonce nomádské versus vesnické tradici.\nTurecká miniatura je umělecká forma, kterou lze spojit s perskou miniaturní tradicí a silnými čínskými uměleckými vlivy. Slova taswir nebo nahá byla použita k definování umění miniaturního malířství v osmanské turečtině. Studia, ve kterých umělci pracovali, se jmenovali Nakkashanes. Miniatury obvykle nebyly podepsány, snad kvůli odmítnutí individualismu, ale také proto, že díla nebyla vytvořena úplně jednou osobou; malíř hlavy navrhl kompozici scény a jeho učni nakreslili kontury (které se nazývaly tahrir) černým nebo barevným inkoustem a poté malovali miniaturu, aniž by vytvořili iluzi třetí dimenze. Malíř hlav a mnohem častěji písař textu byl skutečně pojmenován a zobrazen v některých rukopisech. Chápání perspektivy se lišilo od nedaleké evropské renesanční malířské tradice a zobrazená scéna často obsahovala na jednom obrázku různá časová období a prostory. Důsledně sledovali kontext knihy, do které byli zahrnuti, připomínali spíše více ilustrací než samostatná umělecká díla.\nNejčasnější příklady tureckého mramorování papíru jsou považovány za kopii Hâlnâme od básníka Arifî. Text tohoto rukopisu vykreslil Mehmed bin Gazanfer v jemně řezané papírové kaligrafii a byl dokončen v roce 1540 a obsahuje mnoho mramorovaných a ozdobných papírových okrajů. Jeden časný mistr jménem Şebek je posmrtně zmíněn v nejstarším osmanském textu o umění známém jako Tertib-i Risâle-i Ebrî, který je datován na základě interních důkazů po roce 1615. K tomu je akreditováno několik receptů v textu mistr. Další slavný mistr z 18. století jménem Hatip Mehmed Efendi (zemřel 1773) je akreditován rozvíjejícími se motivy a možná ranými květinovými vzory, ačkoli se zdá, že důkazy z Indie některým z těchto tvrzení odporují. Navzdory tomu jsou dnes mramorované motivy v Turecku běžně označovány jako „Hatip“.\nPráce Namıka Kemala měla hluboký vliv na Atatürk a další turecké státníky, kteří založili Tureckou republiku.\nTurecká literatura je směsicí kulturních vlivů. Interakce mezi Osmanskou říší a islámským světem spolu s Evropou přispěla ke spojení turkických, islámských a evropských tradic v současné turecké hudbě a literárním umění. Turecká literatura byla po většinu osmanské éry silně ovlivněna perskou a arabskou literaturou . Tyto Tanzimat reformy zavedeny dříve neznámé západní žánry, především román a povídku. Mnoho spisovatelů v období Tanzimatu psalo současně v několika žánrech: například básník Nâmık Kemal také napsal důležitý román z roku 1876 İntibâh (Probuzení), zatímco novinář Şinasi je známý tím, že v roce 1860, první moderní turecké hře, komedie o jednom dějství „ Şair Evlenmesi “ (Básníkovo manželství). Většina kořenů moderní turecké literatury byla vytvořena v letech 1896 až 1923. Obecně existovaly během tohoto období tři hlavní literární směry : hnutí Edebiyat-ı Cedîde (nová literatura); hnutí Fecr-i Âtî (Dawn of the Future); a hnutí Millî Edebiyat (národní literatura). První radikální krok v inovaci turecké poezie 20. století učinil Nâzım Hikmet , který uvedl styl volného verše . Další revoluce v turecké poezii přišla v roce 1941 s hnutím Garip vedeným Orhanem Veli , Oktay Rıfatem a Melih Cevdet . Kombinace kulturních vlivů v Turecku se dramatizuje například ve formě „nových symbolů střetu a prokládání kultur“ přijatých v románech Orhana Pamuka , nositele Nobelovy ceny za literaturu za rok 2006 .\nPůvod tureckého divadla sahá tisíce let do starověkých pohanských rituálů. Tance, hudba a písně prováděné během rituálů obyvatel Anatolie před tisíci lety jsou prvky, z nichž pocházejí první představení. Tyto rituály se později staly divadelními představeními. V 10. století došlo ke kombinaci tradic mezi Seljuk Turky a obyvateli Anatolie. Interakce mezi různými kmenovými společnostmi připravila půdu pro nové hry.\nPo období tanzimatu (reformace) v 19. století byly postavy tureckého divadla modernizovány a hry se hrály na evropských scénách s herci v evropských kostýmech. V návaznosti na obnovení konstituční monarchie s Young Turk revoluci v roce 1908, divadelní zvýšení aktivity a sociální problémy začaly projevovat v divadle i v historických her. Divadelní konzervatoř Darülbedayi-i Osmani byla založena v Istanbulu v roce 1914. Během let chaosu a války pokračovala Darülbedayi-i Osmani ve své činnosti a přitahovala mladší generaci. Objevili se turečtí dramatici. Někteří psali o romantických tématech, jiní se zajímali o sociální problémy a další se zabývali nacionalistickými tématy. Byli dokonce i ti, kteří psali muzikály. Časem se na jevišti začaly objevovat turecké ženy, což byla skutečně revoluce té doby, protože ženské role hrály pouze herečky, které byly členkami tureckých etnických menšin. Dnes divadelní představení provádí řada soukromých divadelních společností a subvencovaných společností, jako jsou turecká státní divadla .\nHudba Turecka zahrnuje převážně turkické prvky i dílčí vlivy od středoasijské lidové hudby , arabské hudby , řecké hudby , osmanské hudby , perské hudby a balkánské hudby , stejně jako odkazy na modernější evropskou a americkou populární hudbu . Kořeny tradiční hudby v Turecku sahají po staletí do doby, kdy se Seljuk Turci v 11. století stěhovali do Anatolie a Persie a obsahují prvky jak turkických, tak předturkických vlivů. Hodně z jeho moderní populární hudby lze vystopovat jeho kořeny až po vznik snahy o westernizaci na počátku 30. let .\nMnoho tureckých měst má živé místní hudební scény, které zase podporují řadu regionálních hudebních stylů. Navzdory tomu však hudební styly západního stylu, jako je pop music a kanto, na konci 70. a 80. let ztratily popularitu u arabesky . Na počátku 90. let se stala znovu populární v důsledku otevírací ekonomiky a společnosti. S podporou Sezen Aksu vzkvétající popularita populární hudby vedla k vzniku několika mezinárodních tureckých popových hvězd, jako jsou Tarkan a Sertab Erener . Na konci 90. let 20. století se také objevila podzemní hudba produkující alternativní tureckou rockovou , elektronickou , hip-hopovou , rapovou a taneční hudbu v opozici vůči mainstreamovým žánrům podnikového popu a arabesky , o nichž si mnozí myslí, že se stali příliš komerčními.\nTurecko má rozmanitou folklorní taneční kulturu. Hora se hraje ve východní Thrákii ; Zeybek v oblasti Egejského moře , jižní Marmary a regionu východní a střední Anatolie ; Teke v oblasti západního Středomoří ; Kaşık Oyunları a Karşılama ve středozápadní Anatolii , západní oblasti Černého moře , jižní oblasti Marmara a východní oblasti Středomoří ; Horon ve střední a východní oblasti Černého moře ; Halay ve východní Anatolii a střední Anatolii ; a Bar a Lezginka v severovýchodní Anatolii .\nArchitektura Seljuk Turků kombinovat prvky a vlastnosti Turkic architektury ve střední Asii s těmi Peršan , Arab , arménské a byzantské architektury. Přechod od seldžucké architektury k osmanské architektuře je nejvíce viditelný v Burse , která byla hlavním městem osmanského státu v letech 1335 až 1413. Po dobytí Konstantinopole (Istanbulu) v roce 1453 Osmanskou republikou byla osmanská architektura významně ovlivněna byzantskou architekturou . Palác Topkapı v Istanbulu je jedním z nejznámějších příkladů klasické osmanské architektury a přibližně 400 let byl hlavním sídlem osmanských sultánů . Mimar Sinan (c.1489–1588) byl nejdůležitějším architektem klasického období v osmanské architektuře. Byl hlavním architektem nejméně 374 domů, které byly postaveny v různých provinciích v Osmanské říše v 16. století.\nOd 18. století, turecký architektura byla stále ovlivněn evropských stylů, a to může být zvláště vidět v Tanzimat éry budovy v Istanbulu, jako je Dolmabahçe , Ciragan , Feriye , Beylerbeyi , Küçüksu , Ihlamur a Yildiz paláce , které byly všechny navržené členové rodiny Balyan osmanských dvorních architektů. Osmanské éry nábřežní domy ( yalı ) na Bosporu také odrážejí fúzi mezi klasickými osmanskými a evropskými architektonickými styly během výše uvedeného období. First National Architectural Movement ( Birinci Ulusal Mimarlık Akımı ) na počátku 20. století se snažili vytvořit novou architekturu, která byla založena na motivy z Seljuk a osmanské architektury. Hnutí bylo také označeno jako turecké neoklasicistické nebo národní architektonická renesance . Předními architekty tohoto hnutí byli Vedat Tek (1873–1942), Mimar Kemaleddin Bey (1870–1927), Arif Hikmet Koyunoğlu ( 1888–1982 ) a Giulio Mongeri (1873–1953). Pozoruhodné stavby z této éry jsou Velká pošta v Istanbulu (1905–1909), Tayyare Apartments (1919–1922), Istanbul 4. Vakıf Han (1911–1926), Státní muzeum umění a sochařství (1927–1930), Etnografické muzeum Ankara (1925–1928), první ředitelství banky Ziraat Bank v Ankaře (1925–1929), první ředitelství Türkiye İş Bankası v Ankaře (1926–1929), mešita Bebek a mešita Kamera Hatuna.\nYalı z Ahmet Afif Pasha v Yeniköy v Istanbulu: jeden z 620 historických nábřežních domů podél evropských a asijských břehů Bosporského průlivu.\nTradiční domy Safranbolu , které je na seznamu světového dědictví UNESCO od roku 1994, patří k proslulým příkladům osmanské architektury .\nTurecká kuchyně je do značné míry dědictví osmanské kuchyně . V prvních letech republiky bylo publikováno několik studií o regionálních anatolských pokrmech, ale kuchyně se v tureckých folklorních studiích příliš neobjevovala až do 80. let, kdy začínající turistický průmysl povzbudil turecký stát, aby sponzoroval dvě potravinová sympozia. Články předložené na sympoziích představovaly historii turecké kuchyně na „historickém kontinuu“, které sahá až do turkického původu ve Střední Asii a pokračovalo v období Seljuk a Osman.\nOsmanská kuchyně byla ovlivněna balkánskou , arabskou , byzantskou , kurdskou , perskou a arménskou kuchyní . Poloha země mezi východem a Středozemním mořem pomohla Turkům získat úplnou kontrolu nad hlavními obchodními cestami a ideální prostředí umožnilo rozkvětu rostlin a zvířat. Turecká kuchyně byla dobře zavedena v polovině 14. století, na začátku šest setleté vlády Osmanské říše . Jogurtové saláty, ryby na olivovém oleji , zmrzlina a plněná a zabalená zelenina se staly tureckými jádry. Impérium, které se nakonec rozprostíralo od Rakouska po severní Afriku , využívalo své pozemní a vodní cesty k dovozu exotických surovin z celého světa. Na konci 16. století osmanský soud ubytoval přes 1 400 kuchařů žijících v domě a přijal zákony upravující čerstvost jídla. Od pádu říše v první světové válce (1914–1918) a od založení Turecké republiky v roce 1923 se do moderní turecké stravy dostaly zahraniční potraviny, jako je francouzská holandská omáčka a západní rychlé občerstvení.\nDöner kebab se krájí.\n80- vrstva těsta baklava .\nNejpopulárnějším sportem v Turecku je fotbal (fotbal). Galatasaray vyhrál Pohár UEFA a Superpohár UEFA v roce 2000. Turecká fotbalová reprezentace získala bronzovou medaili na mistrovství světa ve fotbale 2002 , v Konfederačním poháru FIFA 2003 a na Euro 2008 .\nPopulární jsou i další běžné sporty, jako je basketbal a volejbal . The pánské národní basketbalový tým získal stříbrnou medaili na mistrovství světa FIBA 2010 a na EuroBasket 2001 , které byly oba hostitelem Turecku. Basketbalový tým je jedním z nejúspěšnějších ve středomořských hrách . Turecký basketbalový klub Fenerbahçe hrál finále Euroligy ve třech po sobě jdoucích sezónách ( 2016 , 2017 a 2018 ), v roce 2017 se stal mistrem Evropy a v letech 2016 a 2018 zvítězil. Další turecký basketbalový klub Anadolu Efes SK vyhrál v letech 1995–1996 Pohár FIBA Korać , získal stříbro na FIBA Saporta Cup 1992–93 a bronz získal v Eurolize a Suproligě v letech 2000 a 2001. Beşiktaş vyhrál FIBA EuroChallenge 2011–12 a Galatasaray vyhrál Eurocup 2015–16 . Finále basketbalového mistrovství Euroligy žen 2013–14 se hrálo mezi dvěma tureckými týmy, Galatasaray a Fenerbahçe , a zvítězilo Galatasaray. The ženský národní basketbalový tým získal stříbrnou medaili na Mistrovství Evropy v basketbale žen 2011 a bronzovou medaili na Mistrovství Evropy v basketbale žen 2013 . Spolu s týmem mužů je tým žen jedním z nejúspěšnějších ve středomořských hrách .\nThe ženský národní volejbalové mužstvo, které získal zlatou medaili na evropské hry 2015 , stříbrnou medaili na mistrovství Evropy 2003 , bronzovou medaili na mistrovství Evropy 2011 a bronzovou medaili na 2012 FIVB World Grand Prix . Rovněž získali několik medailí za několik desetiletí na středomořských hrách . Ženské volejbalové kluby, jmenovitě Fenerbahçe , Eczacıbaşı a Vakıfbank , získaly řadu evropských mistrovských titulů a medailí. Fenerbahçe zvítězila v roce 2010 na mistrovství světa ženských klubů FIVB a v Lize mistrů žen CEV 2012 . Vakıfbank, která reprezentovala Evropu jako vítězka Ligy mistrů CEV žen 2012–13 , se také stala světovou šampiónkou vítězstvím v mistrovství světa ve volejbalovém klubu žen FIVB 2013 . Nedávno Vakıfbank počtvrté ve své historii zvítězila na mistrovství světa ve volejbalovém klubu žen FIVB 2017 a v Lize mistrů žen CEV 2017–18 CEV .\nTradiční turecký národní sport je od osmanských dob yağlı güreş ( ropný zápas ). Edirne hostil každoroční Kırkpınar naolejovaný zápasnický turnaj od roku 1346, což z něj dělá nejstarší sportovní soutěž na světě. Populární jsou také mezinárodní styly zápasů, které řídí FILA, jako je zápas ve volném stylu a řecko-římský zápas. Mnoho tureckých zápasníků, jednotlivě i jako národní tým, získalo mnoho evropských, světových a olympijských mistrovských titulů.\nStovky televizních kanálů, tisíce místních a národních rozhlasových stanic, několik desítek novin, produktivní a výnosné národní kino a rychlý růst využívání širokopásmového internetu tvoří v Turecku velmi živý mediální průmysl. V roce 2003 bylo provozováno celkem 257 televizních stanic a 1100 rozhlasových stanic a další provozovány bez licencí. Z těchto licencí oslovilo národní publikum 16 televizních a 36 rozhlasových stanic. Většinu publika sdílí veřejnoprávní vysílací společnost TRT a síťové kanály jako Kanal D , Show TV , ATV a Star TV . Tyto vysílací média mají velmi vysokou penetraci jako satelitní antény a kabelů jsou běžně dostupné systémy. Rozhlasové a televizní Nejvyšší rada (RTÜK) je státní orgán dohlíží na televizním trhu. Cirkulací jsou nejoblíbenější noviny jsou Posta , Hürriyet , Sözcü , Sabah a Haberturk .\nTurecká televizní dramata jsou stále populárnější i za tureckými hranicemi a patří mezi nejdůležitější vývozní produkty v zemi, a to jak z hlediska zisku, tak public relations. Po zametání televizního trhu na Středním východě v uplynulém desetiletí se v roce 2016 odvysílaly turecké pořady ve více než desítkách jihoamerických a středoamerických zemí. Turecko je dnes druhým největším vývozcem televizních seriálů na světě.\nYeşilçam je přezdívka, která odkazuje na turecké filmové umění a průmysl. Prvním filmem vystaveným v Osmanské říši bylfilm Lumiere Brothers z roku 1895, L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat , který byl uveden v Istanbulu v roce 1896. Prvním tureckým filmem byl dokument s názvem Ayastefanos'taki. Rus Abidesinin Yıkılışı ( Demolice ruského památníku v San Stefano ), režírovaný Fuat Uzkınay a dokončena v roce 1914. první příběh filmu, Sedat Simavi ‚s Spy , byl propuštěn v roce 1917. prvního zvukového filmu Turecka byl uveden v roce 1931. Turkish režiséři jako Ferzan Özpetek , Nuri Bilge Ceylan a Yılmaz Güney získali řadu mezinárodních ocenění, například Zlatou palmu a Zlatého medvěda .\nNavzdory zákonným ustanovením se svoboda sdělovacích prostředků v Turecku od roku 2010 neustále zhoršovala, s prudkým poklesem po pokusu o státní převrat v červenci 2016. Od roku 2017 je v Turecku uvězněno nejméně 81 novinářů . Po 1. místě na světě, všichni čelí proti-státním poplatkům, v důsledku bezprecedentního zásahu, který zahrnoval uzavření více než 100 zpravodajských kanálů. Freedom House uvádí turecká média jako nesvobodná . Zásahy médií se rovněž vztahují na internetovou cenzuru a blokování Wikipedie je blokováno od dubna 2017 .\nMango, Andrew (2004). Turci dnes . Přehlédnout. ISBN 978-1-58567-615-6 .\nPapež, Hugh; Pope, Nicole (2004). Turecko odhaleno . Přehlédnout. ISBN 978-1-58567-581-4 .\n„Turecko“ . Světový Factbook . Ústřední zpravodajská služba .\nTurecko z UCB Libraries GovPubs


Ptačí křídlo: Tlak se šíří všemi směry\nTlak se šíří všemi směry\nV televizi jsem viděla pořad BBC o zemské atmosféře. Původně jsem se tady chtěla rozepsat o tom, jaká vlastně zemská atmosféra je. Jak je někdy "akosi čudná", že se jeden nepřestane divit do konce svých dnů. Ale fakta, která pořad obsahoval, nakonec převážila nad subjektivním popisem.\nO atmosféře vlastně ani moc nepřemýšlíme. Prostě v ní denně jsme. Dýcháme ji. A ještě nás přitom chrání před nebezpečnými paprsky z kosmu.\nAtmosféru tvoří molekuly plynů, které drží pohromě gravitace planety. Na kámen ležící na zemi tlačí gravitace celé planety, a přesto ho dokážeme zvednout. Máme tu gravitaci, která nám dovoluje hýbat se. A skákat. Trochu. Vlastně chodíme po dně v moři atmosféry.\nZemi obklopuje 5 miliónů miliard tun vzduchu. To je ekvivalent 1 kg hmotnosti tlačícího na každý čtvereční centimetr našeho těla. Nebo jinak. Na 1 metr čtvereční působí tlak vzduchu o velikosti 10 tun. Už vím, proč je život tak těžký.\nTlak vzduchu nepůsobí jenom dolů, ale působí všemi směry. V pořadu byl tento fakt demonstrován jednoduchým způsobem. Rozhodla jsem se ho také zkusit a vyfotit.\nVezmi oblíbenou sklenici a naplň ji vodou alespoň do polovice.\nVytrhni list papíru z bloku a polož na sklenici.\nHezky papír vytvaruj a polož na sklenici dlaň a druhou rukou otoč dnem vzhůru.\nOtočenou sklenici chvíli drž v dlani, aby působil tlak vzduchu.\nPak dej dlaň pryč a uvidíš, že vodu ve sklenici zdánlivě zadržuje papír,\nale je to tlak vzduchu.\nPoprvé si to zkuste nad umyvadlem.\nMůžete ohromit svoje známé, děti, vnoučky,\nnebo i vedoucího pracovníka se zaměřením na stabilitu trhu ... měny ... atd. ...


Voda, teplo, klimatizace – ISH nabízí prostor\nPomalu se přibližuje březnový termín prestižního mezinárodního veletrhu ISH 2019. Organizátoři veletrhu informují o vytváření nových platforem, které nabízí prostor pro výměnu zkušeností, navázání nových vztahů. Vylepšená struktura platforem usnadňuje výběr vhodného programu návštěvníkům veletrhu.\nMnohé domácnosti při zahájení topné sezóny jen na kotli přesunuly vypínač z polohy VYP do ZAP. Neškodí si tyto domácnosti? Dělají vše proto, aby měly co nejnižší účet za energie?


Dneska jsem v Usti absolvoval psychologicke testy.Musim rict, jeste ted mi je z toho zle a unavenej jsem neskutecne.Jsem zvedavej jak mi to dopadne.Ale zadna sranda to fakt neni.\nHASSLIK :: Datum založení: 08. 04. 2009 :: celkem 15 komentářů\nPITR 16:28:58 08. 06. 2009\nZdravím,tak sem bohužel taky neprošel u psychotestů...(bohužel). Tak mám dotaz, můžu zkusit třeba vězenskou službu nebo armádu a absolvovat psychotesty hned nebo musím čekat taky 2 roky??díky\nCOSWORTH 19:45:29 13. 05. 2009\nPar dnu zpet jsem absolvoval psychotesty, ale vrta mi v hlave stale jedna vec. Dorazil jsem k psycholozce, ta mi oznamila, ze jsem vsechny casti testu splnil. Pak mi vyjmenovala vesmes same kladne vlastnosti a chvili jsme si jeste povidali. Jedine co mi hodnotila zaporne, ze mohu pusobit se svym sebevedomim na nektere lidi nafoukane. A na konci mi oznamila, ze mi chtela hned dat doporuceni, ale po nasem rozhovoru si to musi jeste promyslet. Tak si rikam, co jsem mohl zvorat...? Je tedy pravda, ze u ni byl kluk prede mnou a s tim taky hned nevedela, tak ho poslala na dalsich 500 otazek na pocitac a stejne mu to pak myslim nesdelila. Byli tam celkem tri psychologove. Jeden ihned oznamoval - ano/ne. Tak nevim, treba si delam jen zbytecne hlavu...\nPITR 22:51:28 23. 04. 2009\nhmmm, tak to se máš..\nHASSLIK 22:13:25 23. 04. 2009\njinak mam iza sebou fyzicky testy a rekl ybch ze i docela dost dobre.ted uz jen zdravotni testy\nSMOLAR 13:09:11 18. 04. 2009\nTo nebylo na tebe hassliku, ale na ike.\nHASSLIK 21:02:44 17. 04. 2009\ndelal jsem v usti.proc?\nSMOLAR 21:39:31 16. 04. 2009\nKde jsi prosím tě dělala psychotesty?\nHASSLIK 22:11:09 15. 04. 2009\ndnes mi volali ze jsem uspel.takze paradicka.ted jen fyzicky a zdravotni\nIKE 20:45:41 11. 04. 2009\nSlovní úlohy tam jsou, to jo, ale nemyslím, že by to bylo něco zásadního, kvůli čemu tě vyřadí, když to budeš mít špatně. Mají tam i takové ty klasické kostky s tečkama, tvary a doplňování řad posloupnosti apod. Mě už to odpoledne, kdy jsem testy dělala, vůbec nemyslelo, slyšela jsem jen stopky psycholožky a do toho šílené vedro...Prostě jsem tam nic nevypnila. Přišlo mi blbý jen naslepo tipovat, takže jsem papíry odevzdala skoro celé prázdné :)) U pohovoru se to smetlo otázkou: Vy jste v části xxx nic nevyplnila?! Já: Nevyplnila... A doporučila mě, druhý den volala personalistka a za týden přišel dopis že ok. Tak se neboj :))\nPITR 18:33:37 11. 04. 2009\nHoj, prý tam jsou celkem těžký slovní úlohy...teda aspoň co jsem slyšel z doslechu...ale nevím komu věřit, každej říká něco jinýho!!


Neobvykle řešená skleněná kuchyně Skleněný obklad\nNeobvykle řešená skleněná kuchyně\nSkleněné obklady > Novinky a zajímavosti > Neobvykle řešená skleněná kuchyně\nNeobvyklé řešení této kuchyně může být pro mnohé inspirací.\nKuchyňská linka se skládá ze dvou kuchyní.\nHlavní kuchyň je minimalistická, kuchyňská linka je z bílého matného skla, samozřejmě v bezpečnostním provedení.\nMatné obkladové sklo ve velkých formátech plynule přechází ze stěny obýváku na čelní plochy kuchyňských dvířek i dveří americké lednice. Kuchyň tak dokonale zapadá do celého prostoru.\nMalá, nenápadná, uzavřená kuchyňka se skrývá za posuvnými dveřmi z matného skla, které jsou součástí celé stěny. Výhodou posuvných skleněných dveří je jejich praktičnost, kdy v případě menšího nepořádku stačí jen zavřít dveře, celá místnost působí najednou čistě, luxusně a návštěva může nerušeně přijít.\nKuchyňka za dveřmi slouží k přípravě jídla a je realizována s ohledem na maximální praktičnost. Obklad stěny za pracovní deskou je tedy z bílého lesklého skla, pro snadnou údržbu.\nSkla v kuchyni jsme pro investora realizovali jako součást dodávky kuchyňského studia Sykora HOME Praha. Obklady stěn jsme montovali ve spolupráci se stavbou, kterou koordinoval ing.arch. Pavel Hanzal, který je rovněž autorem návrhu.