Romantický postelový dárek | Kovohad\nRomantický postelový dárek\nSháníte vhodný něžný, svůdný, romantický, ale zároveň také vzrušující erotický dárek, kterým byste obdarovali váš protějšek? Pak využijte skvělé možnosti a pořiďte mu nápaditý set plný různých sexuálních pomůcek. Erotická sada bude jistě skvělým dárkem, a to pro vás pro oba. Okořeňte si jednoduše váš sexuální život a milenecký vztah tak můžete posunout ještě o něco dále.\nOživení vašeho života v ložnici\nVraťte váš vztah symbolicky do začátků, kdy jste se navzájem v posteli poznávali a zažívali nové a nepoznané vzrušující chvilky. Díky tomuto setu budou vaše sexuální radovánky opět nabité jiskřením vzrušením a váš vztah to jistě okoření a osvěží. Ložnice se tak znovu stane místem, které budete využívat nejen ke spánku, ale také k postelovým hrátkám.\nŠtítky: erotická sada


římské sandály - Móda 2017 - Časopis Módní Dámské 2017\nČasopis Módní Dámské ⇒ Móda 2017 ⇒ římské sandály\nJeden z nejstarších druhů obuvi, římské sandály, neztrácejí svou popularitu k tomuto dni. A pokud se ve starém Římě, jejich barvy je klasické černé a bílé duo, nyní móda diktuje velmi různá pravidla, čímž se a aktualizaci modelu s novými a čerstvými květinami a další zpracování.\nRůzné ženských římské sandály\nPro mnohé to není jen značka, ale životní styl, produkty, které pomáhají expresní individualitu. Takže si můžete koupit sandály vyrobené z přírodních materiálů. To naznačuje, že tato obuv bude trvat déle než jednu sezónu. Kromě toho "gladiátoři" jsou vyráběny v barevném režimu, který se hodí do dobře s jakýmkoliv stylem oblečení.\nGlamorous. Napodobování historických i moderních módních trendů dokonale ztělesňuje nové kolekce slavné britské značky. Přes ploché podrážce, vysokých i nízkých římské sandály, dokonale kombinovat s ženskými šaty vyrobené z lehkých materiálů.\nIsland River. Boty mají právě navštívili nejvíce módních přehlídek k dispozici každý módy. Kdo říká, že "Gladiators", musí mít vynikající spony a být provedeny v pastelových barvách? Chcete-li zobrazit vzpurnou povahu, můžete bezpečně umístit na masivní sandály zdobené nýty.\nOd co na sebe římské sandály?\nTakové boty, více než kdy jindy, pomáhá vytvářet lepší image sexy Amazonek, válečník žen. Přestože módní sandály s špičce v římském stylu šel spolu s šaty v antickém stylu a lehké tuniky vytvořených z šifonu, vypadají skvěle s džíny, šortky a sukně. Důležité je, že jsou ideální pro milovníky Boho-módy, etnické motivy a hippie prvků v obraze.\nJe důležité si uvědomit, že tyto modely jsou lepší nenosit oblečení v obchodním stylu. Mírně řečeno, budou tyto boty vypadat nepatřičně.\nŘímské sandály, sandály, holínky Video.\nPředchozí Článek Nejvíce stylové klubové šaty\nNásledující Článek Tašky - Fashion 2016\nJak vydělat peníze doma\nMódní svetr - podzim-zima 2016-2017\nJak vyřezat sukni\nRuská dovolená v očích cizince\nBarva Lime v oblečení\nJak odstranit rez na tkanině\nManželství: registrovat nebo ne?


Neuvěřitelný případ: Zabíjela chemoterapií zdravé dítě, chtěla lítost na Facebooku\nAustrálie řeší neobvyklý případ matky, která podávala své zdravé dceři léky pro onkologicky nemocné, aby ji ostatní litovali na sociálních sítích. Čtyřleté dítě vedlejší účinky nepotřebné amatérské "léčby" ohrozily na životě. Žena skončila na šest let ve vězení.\nDěti převzaly svá vysvědčení\nDnes (27. června 2014) děti převzaly svá vysvědčení, školní rok jim končí a milé děti čekají dvouměsíční prázdniny.\nMatka před soudem: Popálila syna (4)\nOd narození týrala svého dnes již čtyřletého syna. A opařila ho horkou vodou tak, že mu způsobila těžké popáleniny!\nMatka bila syny (8 a 9), jednoho pálila cigaretou\nKruté dětství měli zřejmě dva chlapci (8 a 9) z Jirkova. V sídlištním bytě je údajně mučila jejich matka (37). Obě děti bila a o mladšího dokonce típala cigaretu.


William S. Burroughs: Nahý oběd. Ponořte se do světa drogových orgií - TOPZINE.cz\nWilliam S. Burroughs: Nahý oběd. Ponořte se do světa drogových orgií\nTOPZINE.cz ➤ Literatura ➤ Čtenářský deník, profily spisovatelů ➤ William S. Burroughs: Nahý oběd. Ponořte se do světa drogových orgií\nWilliam S. Burroughs byl americký spisovatel, hudebník a umělec. Zdroj: Wikimedia\n10. 2. 2014 Tereza Turzíková Vstoupit do diskuse\nKdyž před více než padesáti lety vyšel Nahý oběd v pornografickém vydavatelství, americká veřejnost jej odsoudila a žalovala autora za obscénnost. William S. Burroughs nevypráví pouze příběh feťáka plný násilí, orgií a hnusu, ale odhaluje lidskou duši v té nejbizarnější, surrealistické podobě.\nWilliam S. Burroughs byl americký spisovatel, hudebník a umělec. Zdroj: wikimedia.org\nČíst Burroughsův nejvýznamnější román může připomínat užívání drog. Zmatenost, dezorientace, zesílená emocionalita a přes to všechno se nese opojný, příjemný pocit. Díky břitkému, stručnému slohu kniha ubíhá závratnou rychlostí, během níž uvidíme ty nejhrůznější snové výjevy. Nahý oběd je jedním v nejvýznamnějších děl americké literatury a upřímnou, silně expresivní výpovědí drogově závislého autora.\nFeťák a teplouš\nNahý oběd vyšel roku 1959 v nakladatelství Olympia Press (stejná společnost poprvé vydala například Nabokovovu Lolitu nebo kontroverzní Příběh O). Autorem je William S. Burroughs, americký spisovatel, hudebník a malíř.\nWilliam Seward Burroughs se narodil roku 1914 ve státě Missouri. Vystudoval Harvard v oboru anglická literatura a lingvistika. Po ukončení studia cestoval, působil v mnoha oblastech a experimentoval s drogami. Byl závislý na opiu. Přestože byl dvakrát ženatý a zplodil syna, netajil se svou homosexuální orientací. Byl jedním z hlavních členů americké beat generation a mezi jeho nejvýznamnější díla patří Nahý oběd, Nova Express, Feťák a Teplouš.\nKnihu Nahý oběd napsal Burroughs při svém pobytu v Maroku, konkrétně v městě Tanger. Při psaní jej nejvíce inspirovala jeho drogová závislost, kterou ještě umocňovalo marocké prostředí. Na vzniku knihy se však podíleli i jiní spisovatelé a autorovi přátelé. V úvodu knihy například Burroughs uvádí, že titul Nahý oběd pochází od Jacka Kerouaca.\n„Titul navrhl Jack Kerouac. Až do mého současného uzdravení jsem vůbec nechápal, co tento název vlastně znamená. Je v něm přesně to, co vypovídají slova: NAHÝ oběd – zmrazená chvíle, kdy každý vidí, co je na konci každé vidličky.“\nDalší významný beatník, Allen Ginsberg byl jedním z prvních, kdo si přečetl rukopis a později vášnivě obhajoval knihu u soudu stejně jako Norman Mailer.\nSoud proti obscénnosti\nNahý oběd si obdivovatele získal hlavně mezi ostatními beatníky a intelektuály v Evropě. Americká společnost na knihu reagovala pobouřením – na autora bylo podáno obvinění a ve státě Massachusetts začal jeden z největších soudních procesů spojených s literaturou.\nÚdajně obscénní knihu obhajovali Burroughsovi přátelé, mezi které patřil například i Anthony Burgess (autor Mechanického pomeranče) a Paul McCartney. Nejbouřlivější roky během procesu strávil Burroughs v Londýně, než bylo po sedmi letech rozhodnuto v autorův prospěch.\nPedofilie, sadismus a drogové orgie\nAno, i takto by se dalo charakterizovat Burroughsovo stěžejní dílo. Autor nešetří vulgarismy a naturalistickými scénami, které místy připomínají úryvky z díla markýze de Sade. Přesto se dílu nedá upřít vlastní poetika a originální styl. V duchu evropských dadaistů a surrealistů Burroughs při psaní využívá náhodu a volné asociace slov.\nSoučástí příběhu jsou i děsivé fantaskní příšery, na obrázku z filmu Davida Cronenberga. Zdroj: criterion.com\nKniha téměř postrádá příběh. Skládá se z krátkých, na sebe nenavazujících fragmentů, které mohou být čteny v libovolném pořadí. Přestože pozorní čtenáři dokážou dát skládačku příběhu dohromady, nebylo to primárním autorovým účelem. Silná expresivita, vyjádření požitku i deprese jsou hlavními přednostmi tohoto románu.\n„Náboženští fanatici pronášejí z helikoptér kázání k davům a sypou jim na hlavy kamenné tabulky, popsané nesmyslnými poselstvími… Leopardí muži trhají ocelovými drápy lidi na kusy, škytají a chrochtají… Zasvěcenci kwakiutlské kanibalské společnosti uřezávají nosy a uši…“\nKnihou nás provází William Lee, autorovo alter ego, feťák a dealer. V příběhu se dále setkáváme s doktorem Benwayem, který se ukáže být krutým sadistou, přestože svou pravou povahu skrývá před světem. Část knihy se odehrává ve skutečných destinacích, ale také se podíváme do takzvané Interzóny, která je zároveň dějištěm další autorovy kyberpunkové knihy Nova Express.\nBurroughs je zakladatel takzvaného kyberpunku, což je specifický žánr vědecko-fantastické literatury. Tyto příběhy se obvykle odehrávají v blízké budoucnosti ve světě řízeném technologií a velkými korporacemi. Kyberpunková literatura má silnou nihilistickou a depresivní atmosféru.\nNehoda s pistolí a film\nCo má tedy Burroughsova kniha vyjadřovat? Nahý oběd je intimní zpovědí drogově závislého, který nám své zážitky líčí s neobvyklým cynismem. Zároveň však řeší nejrůznější společenské problémy (například násilí a trest smrti) a bojuje proti masmédiím a útlaku.\nMateriál tak náročný jako Burroughsova kniha zůstal dlouho nevyužitý pro film, jelikož se většina tvůrců domnívala, že je nezfilmovatelný. Toto změnil David Cronenberg, který v roce 1991 natočil stejnojmenný film, ten se však značně liší od knihy. Místo prosté adaptace románu přidává do filmu prvky z Burroughsova osobního života (ukazuje nám například tragickou nehodu, která se Burroughsovi stala, když se snažil své manželce sestřelit z hlavy skleničku a omylem ji zabil).\n„Poznámky z dezintoxikace. Paranoia počátečních stavů při vysazení… Vše se zdá být modré… Mrtvé a ochablé, bezbarvé tělo. Noční můry při vysazení. Kavárna obložená zrcadly. Prázdno… Na něco čekám… V bočních dveřích se objevuje muž… Štíhlý malý Arab, s šedým vousem i tváří, oblečený do hnědé galábie… V ruce držím džbán vřící kyseliny… Přepaden nutkavým záchvatem ji vrhám do jeho tváře… Každý vypadá jako narkoman…“\nZdroj: BURROUGHS, William Seward. Nahý oběd. Praha: Arcadia, 1994.


Tak dlouho si hrajete s přepuštěným máslem, až s ním podnikáte | Pardubice\nNa to, abyste úspěšně podnikali, potřebujete víc věcí. Jednou z nich určitě je dobrý start. A s ním už šest let pomáhá projekt Rozjezdy. Aktuálně vstupuje do dalšího ročníku.\nMezi asi 350 celostátními i regionálními vítězi najdeme úspěšné majitele a majitelky cukráren, kaváren, fotoateliérů, ale taky pekaře, výrobce kosmetiky a oděvů i například vývojáře. Konkrétně v Pardubickém kraji uspěl třeba Tomáš Klíma s městskými koly, Josef Jílek jako provozovatel kavárny s raw stravou anebo výrobna přepuštěného másla Andrey Dostálové.\nPřepuštěné máslo si spousta lidí připravuje doma. Někteří na to ale nemají čas, nechce se jim, nebaví je to. „Šlo o úplně nový produkt na trhu. Existovalo jenom pár dovozových kousků. Moje kamarádka znala produkt z indické kuchyně, dávala nám všem ochutnat. Pak už toho vařila hodně. Je taková podnikavá,“ přibližuje start Andrea Dostálová.\nPřepuštěné máslo je v podstatě tuk získaný z másla. „To klasické máslo se dlouho a pomalu vaří. Odpaří se voda. Bílkovina, která v tom je, se vysráží, vysmaží, odfiltruje pryč. Koncovým produktem je čistý máselný tuk bez vody a bez bílkoviny. Má úplně jiné vlastnosti než na začátku. Nepřepaluje se, vydrží velmi dlouho, je velmi zdravé a nekazí se. Máme spoustu nápadů, co vyrábět. S přepuštěným máslem se dá čarovat a dělat hodně věcí.“\nMáslo, nebo brambor?\nDostálová říká, že když rozjížděla své podnikání, nebylo jasné, kam formálně patří. „Úřady nevěděly, kdo nás bude dozorovat. Teď třeba řešíme s ministerstvem zemědělství, jestli musíme označovat výrobky, že se musí uchovávat do určité teploty. I když nemusí, tak spadáme do nějaké legislativní kolonky, kam vlastně nepatříme. Spíš si nás přehazují jako horký brambor. Toto je fakt náročné.“\nOd listopadu funguje ve Vysokém Mýtě nová provozovna přepuštěného másla. „Je to vlastně velká kuchyň a sklad. Není tam potřeba nějaká zvláštní technologie. Všechno je vlastně velmi jednoduché. Na začátku to byla spíš hra. Teď můžeme provozovnu případně rozšiřovat, třeba jet ve vícesměnném provozu. Když je odbyt, jde všechno.“


Autoritativní režimy Augusto Pinocheta a Francisca Franca\nAutor: Marek Skřipský | Publikováno: 4.12.2007 | Rubrika: Studie\nProblematika autoritativních režimů Augusto Pinocheta a Francisca Franca je z historického i politologického hlediska vcelku dobře zpracována a věnuje se jí mnoho autorů z celého světa. Právě z tohoto důvodu není cílem mé práce přinést nová fakta, nýbrž provést komparativní srovnání obou režimů. Rád bych ukázal jejich styčné body, stejně jako jejich rozdíly a přednesl tak nástin podoby obou systémů ve vzájemném srovnání.\nK tomu mi poslouží pět tématických kapitol, do nichž jsem si Francovo Španělsko i Pinochetovu Chile „pracovně“ rozdělil. Jedná se o následující : okolnosti nástupu, diplomacie a zahraniční politika, ekonomika, ideologie a podoba režimu a nakonec zánik systému.\nPo seznámení se s mou prací, by měl čtenář získat základní orientační přehled o podobnostech i odlišnostech těchto systémů v kontextu světových politických dějin.\nŠpanělsko za vlády Francisca Franca\nKoncem devatenáctého století se Španělsko ocitalo ve vleklé krizi. Oficiálně sice fungoval systém parlamentní monarchie, v němž se u moci střídaly konzervativci a liberálové, nicméně model zastupitelské vlády byl pouze iluzorní. Běžně docházelo k falšování voleb a rozsáhlé korupci, přičemž v obou táborech se zvyšoval vliv extrémních proudů. Španělsko si nadto nevedlo dobře ani v zahraniční politice, když roku 1898 přišlo v bojích s USA o své poslední velké kolonie, Kubu, Portoriko a Filipíny, které Američané získali s minimálními ztrátami.\nTyto dva aspekty domácí i zahraniční politiky vedly k obecnému znechucení nad systémem parlamentní demokracie a to přesto,že ve Španělsku se jednalo o pouhou karikaturu tohoto systému.\nSpolečensko politický marasmus pokračoval i v první polovině dvacátého století a jeho symbolickým znamením byla porážka elitních španělských mariňáků otrhanými hordami marockého povstalce Abd el Krima roku 1921. K rostoucím projevům nespokojenosti se přidal i vliv komunistických a anarchistických bojůvek. O celkové nestabilitě země svědčí fakt, že během let 1868 – 1931 mělo Španělsko šedesát vlád, dvě monarchie a jednu republiku. V této chvíli už měli Španělé dosavadního řádu plné zuby a toužili po změně. Toho využil agilní politik Miguel Primo de Rivera, který se chopil moci jakožto samozvaný prezident Vojenského direktoria. Rivera byl umírněný autoritář konzervativně pravicového ražení, s nímž zpočátku spolupracovala i část levice, který chtěl vést Španělsko pod heslem „vlast, víra, monarchie“.\nRiverova „mírná diktatura“ zpočátku vykazovala úspěchy jak v zahraničně politické oblasti (oplacení marocké porážky) tak v domácí ekonomice (úspěšné využití konjunktury dvacátých let), nicméně později došlo k ekonomickému vyčerpání, problémům s menšinami a v závěru Rivera pozbyl královy přízně. Primo de Rivera, jakožto salónní diktátor, nechtěl sáhnout k násilným prostředkům a roku 1930 se vzdal vlády.\nNásledovaly obecní volby, v nichž na jaře 1931 zvítězili zastánci republikánského zřízení, kteří patřili k levici a dva dny po volbách došlo k vyhlášení republiky. Na konzervativní a tradicionalistickou část Španělska působila republika pod patronátem levice jako šokující provokace a ukázalo se, že španělská společnost je hluboce polarizována. To potvrdily i volby do Ústavodárných kortesů, v nichž levice získala 53 % hlasů. Levicová vláda Manuela Azaňa se pustila do řady reforem a v otázce agrární reformy narazila na odpor statkářských tradicionalistů. Ve společnosti rostlo napětí, na venkově řádily anarchistické bojůvky, tolerované levicovou vládou a v září 1933 se rozpadla i vládní koalice. Došlo ke stavu kdy „chudí šíleli hladem a bohatí strachem.“\nV listopadových volbách zvítězila pravice, v níž hlavní roli měla CEDA, politická strana zformovaná jako koalice konzervativců, monarchistů a katolických tradicionalistů. CEDA usilovala parlamentní cestou o zrušení republiky a roku 1934 usedla ve vládě. Levice odpověděla stávkami a násilnostmi, které musela potlačovat armáda, jejíž vliv ve společnosti tak vzrostl.\nV únoru 1936 levicoví republikáni, sjednocení v Lidové frontě, dosáhli velmi těsného volebního vítězství. Nová vláda se při prosazování programu Lidové fronty stále dostávala do střetů s pravicí. Komunisté a anarchisté odpovídali vystupňováním násilí, objevily se výrazné hospodářské problémy. Poté, co byl zavražděn pravicový politik a právník José Calvo Sotelo, rozhodla se část pravicových kruhů a většina armády (kromě námořnictva a letectva) jednat. V červenci 1936 povstaly koloniální oddíly v Maroku a zapálily tak oheň povstání v celé zemi. Do čela vzpoury se po čase dostal generál Francisco Franco y Bahamonde, přesvědčený katolický tradicionalista a zapálený antikomunista, který nevěřil v zastupitelský systém a jehož snem bylo vytvoření pevné a stabilní vlády „národního Španělska“.\nPo třech letech tvrdé občanské války dosáhl Franco vítězství. V únoru 1939 jeho režim uznaly Velká Británie a Francie, oficiálně válka skončila prvního dubna 1939.\nJednalo se o střet mimořádně brutální, v němž se obě strany dopouštěly nepřijatelných zločinů. Podle polského historika Boguslawa Woloszanského usmrtili frankisté padesát tisíc civilistů, přičemž bojovníci za „demokratické Španělsko“ jich zabili o deset tisíc více.\nVypálené kostely, ukřižované venkovany a umučené příslušníky kléru devótní katolík Franco levici nikdy nezapomenul, jak se mohla během jeho vlády přesvědčit (blíže v kapitole Zánik systému).\nIdeologie a podoba režimu\nIdeologické vymezení Francova režimu je velmi nesnadné, vzhledem ke své bezkoncepčnosti politického programu. V koalici vytvořené s cílem prosadit vznik „národního Španělska“ v zásadě dominovaly tři proudy – katoličtí tradicionalisté, jejichž primárním cílem bylo uchování katolického rázu země, konzervativci, jejichž konzervatismus měl jednoznačně blíže k autoritativnímu konzervatismu Josepha de Maistre, než k anglosaskému konzervatismu Edmunda Burka, kteří vycházeli z nacionálně monarchistických pozic a na závěr falangisté, což byli fašisté usilující o silný korporativní stát s vysokou mírou mobilizace mas. Všechny tyto odlišné skupiny se roku 1937 sloučily v účelový blok se složitým názvem FET y JONS, později označovaný jako Národní hnutí.\nFranco však nebyl produktem těchto politických uskupení, ale produktem armády a tudíž si zachoval od politiků jistý odstup. Sám navíc politikům z povolání – stejně jako intelektuálům - nikdy příliš nedůvěřoval a politické strany pro něj byly pouze parazity společenského života (podobný postoj ke stranám měl i Augusto Pinochet-pozn. LP).\nVzhledem tomu, že od devatenáctého dubna 1939 soustředil Franco veškerou moc ve svých rukou, mohl si dovolit vytvářet „vlastní“ politický směr, označovaný jako frankismus.Franco byl v zásadě jednoduchý člověk a tak jeho „politický program“ země rozhodně nebyl nějakou propracovanou koncepcí. Jednalo se o soubor jeho vlastních přesvědčení a stereotypů, doplněný o jakousi názorovou výslednici z Národního hnutí, přičemž nejblíže měl „caudillo“ ke katolickým tradicionalistům. V tomto bodě souhlasím s Jiřím Chalupou, když tvrdí, že spíše než politickým konzervativcem byl Franco jednoznačně katolickým tradicionalistou.\nTo se konec konců projevilo i v březnu 1938, kdy Franco ve jménu jím sestavené vlády vydává svůj první programový dokument, nazvaný jako Statut práce. K jeho základním principům patřil koncept centralizovaného státu a sociální spravedlnosti na bázi sociálního učení katolické církve. Statut ale rovněž zakazoval stávky a jakoukoliv hospodářsko průmyslovou rezistenci\nFrancovo striktní - až fanatické – katolictví často přivádělo do rozpaků i praktikující katolíky, například maršála Petáina, který o Francovi prohlásil : „Neměl by ze sebe dělat bratrance Panny Marie.“\nI občanskou válku z let 1936 – 39 Franco často označoval pojmem cruzada (křížové tažení) a vnímal jí jako křížovou výpravu proti komunismu. V tom byl jistě utvrzen roku 1963, kdy mu papež udělil titul „ochránce víry“\nDalším výrazným prvkem Francova politického názoru byla antizednářská paranoia, často se vyskytující v jeho projevech, kdy některé zahraničně politické nezdary Španělska přisuzoval zednářskému spiknutí proti národnímu Španělsku. Sám dokonce spravoval vlastní „zednářský archiv“ a v jeho zápalu jej museli krotit lidé z jeho bezprostředního okolí (Pinochet naopak zednáře toleroval. Řada zednářů založila stát Chile).\nVlastní podoba systému rozhodně nemůže být označena za totalitní. Francovu režimu chyběla jednotná ideologie s pevně danými prvky, Franco taktéž – na rozdíl od nacistů a komunistů – neusiloval o totalitarizaci soukromé sféry, kde ponechával lidem prostor k seberealizaci. Jistou zvláštnost představuje i důraz na katolické sociální učení\nLevicová historiografie hojně označovala Francův režim za fašistický, což považuji za naprostý nesmysl. Fašismus je revoluční hnutí, zatímco katolík Franco byl bytostný reakcionář. Nelíbil se mu Mussoliniho antiklerikalismus, sociální darwinismus a touha po vytvoření nového státu a „lepšího člověka“. Franco nic nového vytvářet nechtěl. Jeho cílem bylo centralizované katolické Španělsko, přičemž vzor jeho vládců Franco nespatřoval v Hitlerovi ani Mussolinim, nýbrž v katolických veličenstvech Ferdinandovi a Isabele.\nProfesor Nálevka o frankistickém Španělsku napsal : „Do roku 1945 se skutečně jednalo o silně represivní režim…ale nebyla to klasická fašistická diktatura italského či německého typu. Jediná vládní strana měla omezenou roli a scházela i pevně daná ideologie.“ (Státostrana a státní ideologie jsou jedněmi z prvků totalitní diktatury definovanými Friedrichem a Brzezinským-pozn. LP) Po fašistickém uspořádání Španělska toužila pouze Falanga, kterou Franco nikdy nepustil ze řetězu.\nRok 1945 přinesl jisté uvolnění, kdy se režim soustředil spíše na ekonomická témata (blíže v kapitole „Ekonomika“) a udržování jakéhosi status quo. Postupem času navíc režim eroduje zevnitř. Generace Španělů se mění, mnoho frankistů je buď vlažných, anebo čistě pragmatických (zde se nabízí srovnání s normalizačními kariérními komunisty v ČSSR) a v šedesátých letech už má Franco, kromě armády, pouze dvě bezvýhradné politické opory režimu. Jednak takzvané kleptokraty, tedy lidi, kterým frankistický režim umožnil přístup k ekonomické moci a pak „bunkristy“. V podstatě šlo o osoby kolem Falangy, kteří po vzoru Hitlera, chtěli bránit své pozice až do konce, jako „führer“ ve svém berlínském bunkru.\nRoku 1967 je Franco poprvé donucen okolnostmi vydat „Organický zákon“, tedy španělskou Ústavu, která je nesena v duchu vágních deklarativních prohlášení. Právě lhostejnost k právní kodifikaci frankistického režimu umožnila pozdější bezproblémový přechod k demokracii. Od věci jistě není ani skutečnost, že ke konci vlády se Franco spíše než ideovými premisami zabýval vlastní senilitou a Parkinsonovou chorobou.\nO tom, že Francově Španělsku chyběla vládnoucí ideologie „vlastněná“ jednou stranou, svědčí i skutečnost, že Franco se nebránil následnictví infanta královské rodiny Juana Carlose, pouze pod podmínkou, že se malému princi ve Španělsku dostane vojenského výcviku a církevní výchovy.\nRoku 1975 tak spolu s Francem zemřel i frankismus, o němž nikdy nikdo přesně nevěděl, co vlastně znamená.\nEkonomické směřování Francova Španělska zažilo dva modely uspořádání domácí ekonomiky. Autorem prvního byl sám Franco a spíše než z ekonomických teorií vycházel z osobního společensko politického přesvědčení. Ve čtyřicátých letech se „caudillo“ snažil prosadit představu „ekonomické autarkie“ Španělska. Národní Španělsko se tak mělo stát plně soběstačným státem, naprosto nezávislým na importu zboží i surovin. Před mezinárodním trhem Španělsko „chránila“ velká cla a další protekcionistická opatření. „Méně chudých – méně bohatých“ to bylo motto ekonomické autarkie.\nFranco tak sledoval vznik separovaného autarkního státu, který by plnil roli jakéhosi iberského „shining city on the hill“, tedy majáku, dávajícího ostatním zemím příklad soběstačné, antikomunistické a katolické země.\nTato teorie byla spíše politická, než ekonomická a Francovi koncem čtyřicátých let došlo, že takový ekonomický model zkrátka nemůže fungovat.V první polovině let padesátých let proto „ekonomickou autarkii“ nahrazuje koncepce „ekonomického rozvoje“. Zde si byl Franco vědom svých omezených možností a svou ekonomickou reformu tedy svěřil ekonomům z mezinárodní katolické polotajné organizace Opus Dei, kteří skutečně dokázali frankistickou ekonomiku modernizovat a zefektivnit. Je skutečně zvláštní, že ve Francově Španělsku museli ekonomickou modernizaci provést příslušníci ultratradicionalistické katolické organizace. Tito lidé se projevili jako velmi schopní technokraté, jak poznamenává Jiří Chalupa : „ Jejich pragmatismus se mnohdy opíral o cynické premisy…Vše přepočítávali na peníze a nejvýznamnější z technokratů, Lopéz Rodó, otevřeně hlásal, že…politický a sociální klid zavládne od hranice 2000 dolarů hrubého národního produktu na hlavu.“\nRoku 1959 připravili ekonomové z Opus Dei „Stabilizační plán“ a jeho důsledky se na španělské ekonomice projevily velmi příznivě, což jistě souviselo také s tím, že Španělsko začátkem padesátých let protrhlo mezinárodní izolaci a dosáhlo na velmi výhodné západní úvěry.\nJiž počátkem šedesátých let se španělská ekonomika rapidně zvedá a její růst je ohromující. Téměř jedno desetiletí rostla ekonomika Španělska rychleji než ekonomika ostatních západních zemí, přičemž v rychlosti růstu Španěly předčili pouze Japonci. Na španělská pobřeží míří najednou davy západních turistů, kteří okázale utrácejí a do své původní vlasti začínají posílat peníze někdejší ekonomičtí imigranti, což představuje vítaný zdroj valut.\nVýrazně se posiluje rovněž španělská střední třída. Vlastnictví televize, ledničky i automobilu je teď pro Španěly mnohem dostupnější a lidé nakupují seč jim stačí síly. Frankistický režim jako „bonus“ rozdává na potkání daňové úlevy, takže se vyplatí podnikat. To vede k rozvoji služeb a přesunům obyvatel z venkova do měst, takže některé oblasti ztrácejí ryze agrární ráz.\nFranco tedy dovolil to, čemuž se jeho portugalský protějšek Salazar vždy bránil, tedy postupnou „deagrarizaci“ země (i když hlásal opak-pozn. LP).\nTím však paradoxně vytvořil silnou a sebevědomou střední třídu, která nesdílela jeho názory a přestože proti Francovi nechovala vyložené nepřátelství, pozbyla už posvátné úcty a bezmezné oddanosti svému „vůdci z boží lásky“.\nNegativem španělského hospodářského zázraku byl krach všech pokusů o vytvoření ekonomicky zdatného venkova, který se nikdy neproměnil – až na čestné výjimky – v prosperující farmy po vzoru Německa nebo Švýcarska. Taktéž španělští dělníci si příliš nepomohli, protože neměli jak vyjadřovat své požadavky. Francovy „vertikální odbory“ byly plně pod jeho kontrolou a kopírovaly vládní linii ekonomiky. Pracovníci z továrních hal tedy vzestup moc nepocítili.\nŠpanělský růst pak zastavila koncem sedmdesátých let celosvětová hospodářská krize, která také odhalila negativní průvodní jevy španělského růstu, jako nepotismus a rozsáhlou míru korupce.\nJediným opravdu stabilním spojencem „od začátku až do konce“ bylo Francovu Španělsku Portugalsko Antonio Salazara. Vzhledem ke své zaostalosti mu sice nebylo schopno poskytnout jakoukoliv ekonomickou podporu, nicméně vždy poskytovalo morální oporu a jistotu stálého partnera. Oba diktátoři usilovali o setrvání režimu svého souseda a roku 1942 spolu uzavřely Iberský pakt. Vzájemná podpora trvala až do roku 1974, kdy byl Salazarův režim svržen karafiátovým převratem.\nV průběhu občanské války byl Franco podporován Hitlerovým Německem a Mussolliniho Itálií, což se projevilo zejména dodávkami vojenského materiálu, ale také aktivní válečnou pomocí v podobě letky Kondor, sdružující elitní německé stíhače. Politický význam tohoto spojenectví bych nicméně nepřeceňoval. Hitler potřeboval vyzkoušet hodnotu svých vojsk, stejně jako znemožnit ustanovení prosovětské vlády a Franco zase chtěl za každou cenu získat vojenský materiál. Přes jisté Francovy sympatie k totalitárním praktikám a připojení se Španělska k Paktu proti kominterně roku 1937, byl caudillo vůči německému i italskému diktátorovi obezřetný. Hitlerem Franco pohrdal jako pohanem a Hitler sám se po jednom setkání vyjádřil, že by si dal raději trhat zuby bez umrtvení, než aby se s Francem znovu setkal. O výhradách vůči ducemu byla řeč již výše, ale ještě dodávám, že Francovi se v žádném případě nezamlouvala představa středomořského impéria, jehož mělo být – podle Mussoliniho plánů – Španělsko součástí.\nZa druhé světové války Franco vyhlásil neutralitu a odmítal účast Španělska ve válce po boku Osy. Pod záminkou špatné hospodářské situace země a za přednesení neúměrných požadavků Franco odmítl povolit německým jednotkám projít Španělskem na britský Gibraltar. Faktem ovšem zůstává, že po porážce Francie v létě 1940, až do německé kapitulace v Africe roku 1943, Franco praktikoval takřečenou politikou „no beligerencia“, tedy neutralitu přátelsky nakloněnou Ose. Zde skutečně mohl sehrát roli strach z německých jednotek v Africe, které byly roku 1943 poraženy Angloameričany.\nV říjnu 1941 odjela dobrovolnická Modrá divize bojovat proti SSSR a někteří španělští stíhači rovněž bojovali na východní frontě v rámci německé eskadry JG – 52. Franco však interpretoval angažmá svých dobrovolníků na východní frontě pouze jako boj proti komunismu, izolovaný od druhé světové války jako celku. Francova zvláštního pojetí druhé světové války si všímá Filip Vurm : „Franco hlásal teorii dvou, později třech různých válek. Ve válce mezi SSSR a Německem španělští dobrovolníci bojovali proti komunismu. Ve válce Německa a západních Spojenců bylo Španělsko neutrální a ve válce mezi USA a Japonskem zaujímalo proamerický postoj.“\nV roce 1943 se Franco vrací ke striktní neutralitě a ministrem zahraničí jmenuje probritského generála Jordanu. O rok později zastavil Německu dodávky wolframu a na podzim 1944 uvedl pro americký tisk : „Španělsko nikdy nebylo fašistickou zemí a nemělo svazky se státy Osy.“, přičemž v květnu 1945 šel ještě dál : „Nikdy jsme nebyli spojencem Hitlera, nevstoupili jsme do války a varovali jsme Mussoliniho před útokem na Francii. Přejeme si spolupracovat s Anglií a Spojenými státy.“\nPřesto však první poválečná léta dostala Francovo Španělsko do nepříjemné izolace. Postupimská konference odmítla žádost Španělska o vstup do OSN, Stalin naléhal, aby vítězné velmoci přerušily veškeré kontakty s frankistickým režimem a protifrankistické nálady zavládly i ve Francii, přestože Franco byl obdivovatelem Charlese de Gaulla. Rovněž od liberálně levicového prezidenta USA, F.D. Roosevelta se Franco zastání nedočkal. Situace se pozvolna mění až roku 1947, kdy prezident Harry Truman přichází s doktrínou o zadržování komunismu.\nV Mexiku dokonce vznikla exilová španělská vláda, kterou postupně uznaly země v sovětské sféře vlivu. Tyto státy pak v OSN vyvolávaly situace, ústící v rezoluce proti Španělsku a diplomatické sankce.\nŠpanělsku tak ve druhé polovině šedesátých let zůstali jen dva spojenci, Salazarovo Portugalsko a Perónova Argentina, jejíž dodávky masa a obilí měly pro Madrid životně důležitý význam. Poměrně dobré styky udržoval Franco s Vatikánem.\nFranco se však, díky rozpoutání studené války, z izolace poměrně brzy dostal. Západ velmi dobře slyšel na jeho ostrou antikomunistickou rétoriku, kdy se Franco označoval za prvního bojovníka proti „rudému draku“.\nMnoho jihoamerických zemí zlepšuje své vztahy ze Španělskem a USA začínají jednat s Francovou vládou. Roku 1953 prezident Eisenhower přistupuje ke smlouvě se Španělskem, na jejímž základě Franco získává ekonomickou i vojenskou podporu a Američané mohou vystavět na španělském území několik vojenských základen.\nŠpanělsku se daří i na poli mezinárodních institucí. Roku 1950 dochází k revokaci protišpanělských rezolucí, o dva roky později je Španělsko přijato do UNESCO a v roce 1955 i do OSN.\nNečekanou a nepříjemnou záležitost pro Franca představoval II vatikánský koncil katolické církve z roku 1965, který vyhlásil několik církevních reforem. Katolická církev, kterou se Franco vždy tolik zaštiťoval, nyní mluvila vůči caudillovi kritickým hlasem a její sympatie patřily spíše křesťansko demokratickému „disentu“ (blíže v kapitole Zánik systému).\nJak vidno, zahraniční politika frankistického Španělska prošla mnoha peripetiemi. Můžeme však říci, že svým rozhodnutím nevstupovat do války po boku Osy a pozdější angažovaností ve studené válce Franco prolomil izolaci, díky níž se paradoxně Španělsko lépe začleňovalo do mezinárodních struktur po jeho smrti.\nNa konci frankistického režimu ve Španělsku není vlastně téměř nic zajímavého. Chtělo by se říci, že jednoduše „sešel věkem“ stejně jako jeho ústřední postava. Pomineme – li občanskou válku, musíme říci, že opozice nebyla nikdy ve Španělsku příliš relevantní a její potenciál ke svržení systému se rovnal téměř nule.\nDo roku 1952 Franca zlobili levicoví partyzáni, vydávající se přes francouzskou hranici na akce do Španělska, ale po jejich eliminaci končí veškerý ozbrojený odpor kromě baskické ETA. Útoky Basků byly navíc motivovány nacionálně a nikoliv ideově „protifrankisticky“.\nV padesátých letech sice proběhlo Španělskem několik stávek, ale jejich důvody byly čistě ekonomické a ani v náznaku neusilovaly o změnu režimu. Dokonce ani dělnické hnutí šedesátých let nebylo zacíleno nijak politicky.\nKomunistické podzemí bylo slabé a roztříštěné, nicméně režim vůči němu stále postupoval s velkou tvrdostí. Ještě roku 1963 byli brutálně popraveni tři významní vůdci anarchistického a komunistického „disentu.“ Ne, že bych obhajoval středověký způsob mučení, nicméně připomínám, že šlo o osoby usilující o násilnou revoluci, což představuje jistou polehčující okolnost tohoto nepřijatelného činu.\nSilnější opozice Francovi vyrostala nečekaně z katolických a konzervativních kruhů. Mezi dělníky působily křesťanské mládežnické spolky jako Katolická dělnická mládež a Dělnická bratrstva katolické akce, které nebyly lhostejné ke špatným podmínkám v továrnách a měly jistou možnost vytváření širších sítí.\nAsi nejsilnější skupinu opozice představovali křesťanští demokraté konzervativce Gila Roblese, před občanskou válkou předsedy konzervativně monarchické strany CEDA (viz výše) a někdejšího Francova spojence.\nVe druhé polovině šedesátých let sílí odpor ze strany zástupců církve, které reprezentoval zejména odvážný kardinál Tarancón, zuřivě nenáviděný falangisty. Konzervativní a katolickou opozici Franco většinou neperzekuoval (kupříkladu křesťanští demokraté legálně vydávali svůj časopis) a to z několika důvodů. Jednak se s nimi v některých názorech shodoval – zejména ve striktním antikomunismu – a jednak si příliš nechtěl pohněvat Vatikán postupem proti církevním činitelům. Papež Jan XXIII v době po druhém vatikánském koncilu dokonce hrozil Francovi vypovězením konkordátu, což by oddaný katolík Franco možná nepřežil.\nSilným centrem disentu byly univerzity, kde navíc v šedesátých letech mezi částí studentstva rezonovaly ideály nové levice. Studenti protestovali hlavně proti jedinému povolenému studentskému syndikátu SEU a z jejich strany občas zazněl i požadavek svobodných voleb. Největším projevem studentského hnutí bylo protestní shromáždění v kapucínském klášteře v Barceloně na jaře 1966, přičemž režim jejich mimoškolní činnost odměnil perzekucemi a zatýkáním. Roku 1974 byla dokonce na rok uzavřena univerzita ve Vallalodolidu.\nVětšinová společnost sice od šedesátých let ztrácela víru ve stárnoucího caudilla a jeho vize, avšak nijak proti němu nevystupovala, což nebylo způsobeno ani tak strachem, jako spíše apolitičností. Za doby „španělského ekonomického zázraku“ mnoho rodin získalo solidní ekonomický standart a tak se věnovalo konzumu, rodinným záležitostem a přátelům, to byly oblasti, do nichž režim nezasahoval.\nDůležitou roli jistě hrál i prožitek občanské války, kterou Španělé nechtěli opakovat a ve Francovi spatřovali garanta snesitelného klidu. I proto tedy erodující režim vydržel až do jeho smrti a teprve potom začali Španělé řešit otázku změny. Přechod k zastupitelské demokracii proběhl v poklidu za asistence státních institucí. „Bylo to umožněno zejména pragmatickým chováním bývalých režimních exponentů a zástupců protifrankistické opozice.“\nChile za vlády Augusto Pinocheta\nV šedesátých letech dvacátého století, kdy byl chilským prezidentem Eduard Frei Montalva, docházelo v chilské společnosti ke pnutí, které nebylo nepodobné situaci ve Španělsku třicátých let. I zde byla silně polarizovaná společnost na pravici a levici, i zde docházelo k vytváření komunistických a ultramarxistických bojůvek, které se snažily násilím zastrašovat své oponenty\nNa rozdíl od Španělska, však Chile něco podobného v minulosti nezažila, protože její vývoj byl do té doby poměrně stabilní.\nVše měly vyřešit volby do v roce 1970, v nichž zvítězila s minimálním náskokem levicová koalice socialistů, komunistů, anarchistů a „socialistických křesťanů“ s názvem Lidová jednota. Tato strana, v čele s radikálním socialistou Salvadorem Allendem Gossensem, získala 36,3 % hlasů. Jen pro srovnání, konzervativci z Alesandriho Národní strany obdrželi 34, 98 % hlasů a Tomicovi křesťanští demokraté 27, 84 %. „Absolutní většina“ pro Allendeho, o níž tak ráda hovoří dnešní levice, se tedy nekonala. (Augusto Pinochet v plebiscitu ohledně podpory jeho setrvání ve funkci prezidenta získal 43%, tedy o dost více než Allende-pozn. LP).\nVe druhém kole voleb měl chilský kongres zvolit budoucího prezidenta a vzhledem k vyrovnanosti hlasů bylo zřetelné, že roli jazýčku na vahách sehrají křesťanští demokraté. Pravice i americká diplomacie se snažili křesťanské demokraty přesvědčit, aby volili kandidáta pravice, nicméně křesťansko demokratičtí poslanci se rozhodli respektovat nepsaný zákon, podle něhož se prezidentem stává vždy kandidát strany s největším počtem hlasů, tedy Salvador Allende. Křesťansko demokratická strana si však uvědomovala Allendeho problematičnost a tak svou podporu podmínila tím, že Allende musel slíbit garanci tiskové svobody, svobody shromažďování, projevu, vzdělání a tak podobně.\nAllende sice podpisem „Statutu demokratických záruk“ na tyto podmínky formálně přistoupil, aby záhy opět potvrdil empiricky zjištěný fakt, že marxistům se nedá věřit.On sám se konec konců po svém jmenování prezidentem vyjádřil pro francouzský tisk, že : „…garance svobod byla pouhá nutnost…v té chvíli bylo skutečně důležité převzít vládu.“\nTéměř ihned po nástupu do funkce začíná Allende „budovat socialismus“ Ještě v roce 1971 jsou navázány kontakty s Fidelem Castrem a zahraniční politika zaujímá protiamerické pozice. Lidová jednota si zakládá vlastní ozbrojené milice a na její výzvu do Chile přijíždí téměř 15 000 levicových latinskoamerických revolucionářů z povolání. Roku 1972 navštívil Allende SSSR, který nazval „starším bratrem Chile“.\nV domácí politice rozjel Allende řadu sociálně populistických projektů, jako například radikální zvyšování zaměstnaneckých platů nebo zlevnění potravin, čímž poškodil domácí ekonomiku. Jeho socialistický experiment dovedl Chile až k hyperinflaci, kterou Allende řešil gigantickým znárodňováním. Podle předsedy Chilské antikomunistické ligy, Fernanda Santiaga, bylo „zestátněno“ (rozuměj Lidovou jednotou odcizeno) téměř 80 % průmyslu.\nDozor nad zestátňováním prováděly násilnické ultralevicové bandy, které s požehnáním vlády v listopadu 1971 také brutálně napadly účastníky „pochodu prázdných hrnců“, protestujících proti katastrofálním dopadům Allendeho hospodářské politiky.\nDalší Allendeho neúspěch představovala jeho agrární reforma, založená opět na odnětí půdy tradiční vrstvě schopných chilských farmářů, její následné rozparcelování a předání každému, kdo se přihlásil. Následkem této „reformy“ byla Chile poprvé ve své historii nucena žádat o potravinovou pomoc v zahraničí.\nBěhem agrární reformy navíc běžně docházelo k násilnostem, únosům a vraždám. Sám Allende (mimo jiné obdivovatel zvrácených eugenických teorií) svými projevy usiloval o zvýšení třídní nenávisti mezi občany, aby odvedl pozornost od skutečných problémů.\nJe navýsost zajímavé, že Amnesty international, která až s dojemnou pečlivostí monitorovala oběti Pinochetova režimu, nevystoupila ani jednou proti zločinům vlády Lidové jednoty.\nRoku 1973 už proti Allendeho vládě protestovali i horníci z měděných dolů a tovární dělníci, kteří roku 1970 levici volili.\nV záplavě událostí jakoby zapadl moment, kdy Salvador Allende jmenuje do čela pozemních vojsk generála Augusto Pinocheta. Ten nějakou dobu zachovával vojenskou poslušnost, nicméně politika Lidové jednoty se tomuto vlastenecky a křesťansky smýšlejícímu důstojníkovi čím dál tím více zajídala.\nJedenáctého září 1973 se generálové v čele s Pinochetem - za podpory americké CIA – rozhodli jednat. Armáda vyjela do ulic, kde setkala jen s velmi slabým odporem, načež zaútočila na prezidentský palác. Salvador Allende odmítl výzvu k odstoupení a po krátkém dobývání paláce spáchal v jeho komnatách sebevraždu (samopalem od Astra-pozn. LP). Chilská vojenská junta převzala moc v zemi.\nPo svržení Allendeho se stala vykonavatelem moci vojenská junta, v níž pod vedením Augusto Pinocheta zasedli nejvyšší představitelé armádních složek. Námořnictvo zastupoval admirál José Toribio Merino, letectvo zastupoval generál Gustavo Leigh a karabiníci byli reprezentováni generálem Cesarem Mendozou. Pinochet, kromě funkce prezidenta junty, zastával také post zástupce pozemního vojska.\nJunta okamžitě rozpustila levicové strany a pozatýkala jejich čelné představitele. Ústava z roku 1925 byla zrušena, došlo k rozpuštění parlamentu a vyhlášení výjimečného stavu. Zákonodárná i výkonná moc se přesunula do rukou junty, která své počínání odůvodnila v prvním dokumentu, který vydala : „ Ozbrojené síly se se ctí zhostily své morální povinnosti svrhnout vládu, která, ač zpočátku legitimní, začala porušovat ústavu i zákony své země. Podpořeny většinou národa, přebírají vládu na dobu, kterou si okolnosti vyžádají.“\nTato doba trvala šestnáct let a je pravdou, že během ní junta sáhla ke tvrdým represím vůči svým oponentům.Všeobecně uznávaná Rettigova zpráva z roku 1991 uvádí, že za dobu Pinochetova režimu bylo zabito nebo „zmizelo“ 3197 lidí. Zdaleka ne všichni mohou být považováni za nevinné oběti. Patří zde totiž i všelijací „poradci“ ze socialistických zemí a pachatelé levicových násilností z časů vlády Lidové jednoty. Velký problém nastává také u některých „zmizelých“. Vyskytly se totiž případy, že tyto „zavražděné oběti“ byly nalezeny živy a zdrávy někde na Kubě nebo v jiné zemi východního bloku. Na druhé straně je nesporné, že za Pinochetova režimu docházelo také ke tvrdé perzekuci názorových oponentů, kteří neměli s levicovými násilníky nic společného. V porovnání s Francovým Španělskem byly chilské represe velmi mírné. Zatímco za Francovy éry prošlo v letech 1939 - 1975 věznicemi a pracovními tábory něco málo přes tři sta tisíc osob, chilská junta za šestnáct let své vlády uvěznila necelých třicet tisíc lidí.\nStejně tak ze srovnání s diktátorskými režimy v Brazílii či Argentině vychází Pinochetův režim velmi dobře a to nejen v míře represí, ale i co do rozsahu „intenzity“ režimu. Ten se v Chile rozhodně nesoustředil na ideologizaci veřejné sféry, ani na mobilizaci mas. Je tedy otázkou, proč pravicový režim v Chile přitahuje více kritické pozornosti, než nesrovnatelně horší levicové diktatury latinské Ameriky.\nPodobně jako u Francova Španělska není ideologické vymezení Pinochetova režimu příliš snadné. Sám Pinochet vždy vystupoval jako vlastenec a katolík. Katolicismus však v jeho pojetí představoval spíše kulturně morální prvek a nikdy nedosáhl fanatických rozměrů jako u Franca, který se nikdy nesmířil s reformním druhým vatikánským koncilem katolické církve. Pinochet by mohl být označen jako politický konzervativec, přičemž jeho konzervatismus vycházel z autoritativního pojetí ve stylu De Maistra, nikoliv z burkovského konzervatismu.\nPolitolog Manuel Antonio Garretón nazývá Pinochetův režim „novým autoritářstvím“. Podle něj se jedná o pravicový režim, kdy armáda ve spojení s dominantními ekonomickými třídami převezme vládu ve jménu obnovy zničené společnosti a násilně bráni komukoliv, kdo by chtěl její postup zvrátit. Ve společenských otázkách tento systém zaujímá autoritativně konzervativní stanoviska, v ekonomické oblasti se zase snaží o co největší rozvoj kapitalistické ekonomiky a účast na světových trzích. V zásadě můžeme tento režim označit za kontrarevoluční a to bez pozitivních i negativních konotací tohoto výrazu.\nDůležitou součástí nového autoritářství je tedy na jedné straně společensko politická konzervativní kontrarevoluce a zároveň rychlá modernizace ekonomiky, průmyslu a uplatňování kapitalistických principů. Junta se tedy stala hegemonem, který chtěl toto co nejrychleji prosadit a ekonomickým blahobytem odstranit polarizaci obyvatelstva.\nPřesto, že chilská společnost byla poznamenána silnou polarizací, Pinochet nikdy nemusel řešit spory mezi politickými složkami jako Franco v případě Národního hnutí. Na rozdíl od Franca se Pinochet nikdy nepovažoval za doživotního „vůdce z boží lásky“. Vždy se stavěl do pozice vlastence, který chce pouze dovést Chile k pokoji, prosperitě,uchovat ve společnosti konzervativní hodnoty a ochránit ji před komunismem. Nesledoval vytvoření politického směru, mobilizaci společnosti, nebo vznik specifické totalitní ideologie. Konec konců, už první dokument junty, citovaný výše, výslovně uvádí dočasnost vlády vojáků, byť se tato „dočasnost“ protáhla na dlouhých šestnáct let.\nPinochet postrádal Francovu omezenost a tak v ekonomických otázkách již od počátku vsadil na kapitalismus a volné trhy, aniž by blouznil o ekonomické autarkii, či iberském majáku. Reformou ekonomiky nepověřil katolické ekonomy z Opus Dei, jako Franco, nýbrž americké „Chicago boys“, jak byli přezdíváni libertariánští a neokonzervativní ekonomové, vycházející ve značné míře z ekonomických teorií Miltona Friedmana. Pinochet jim dal de facto volnou ruku a nadšení ekonomové se pustili do toho, co se označuje za „neokonzervativní ekonomický experiment v Chile.“ (Již z dřívějších dob fungovala spolupráce mezi katolickou univerzitou v Santiagu a univerzitou v Chicagu. Milton Friedman sám se s Pinochetem osobně setkal pouze jednou.-pozn LP)\nTen se vyznačoval zejména rozsáhlou liberalizací trhu, privatizací dříve zestátněných podniků, drastickým omezením státních zásahů do tržních mechanismů a snížení daňové zátěže, které mělo stimulovat střední a drobné podnikatele. Tento ekonomický model představoval další bod, v němž se Chile odlišovala od standartních jihoamerických diktatur. Ekonomický program byl časově rozložen do čtyř fází, jejichž názvy dobře ilustrují etapový vývoj chilské ekonomiky – deregulace (1973 – 75), léčba šokem (1975 – 76), antinflační strategie držení cen na uzdě (1977 – 79) a následně monetarismus otevřené ekonomiky.\nO tom, jak striktně vědecky a s jak neomezenou možností realizace se Chicago boys vrhli do práce píše Alejandro Foxley : „Chile je zemí, kde byla tato neokonzervativní politika a reformy aplikována mnohem více radikálněji a důsledněji. V tomto smyslu…šlo o téměř laboratorní experiment.“\nI přes některé průvodní problémy dosáhla chilská ekonomika nezpochybnitelného úspěchu, spočívajícím ve výrazném snížení státních výdajů, konci inflace a od počátku osmdesátých let k rapidnímu růstu HDP. Na tyto úspěchy, které uznávají i Pinochetovi odpůrci, navázaly i pozdější demokratické vlády. Díky „chilskému neokonzervativnímu ekonomickému experimentu“ je dnes Chile možná jedinou zemí jižní Ameriky, disponující silnou střední třídou, což je u jejích sousedů neznámý pojem. (ekonomickou teorii chicagské školy lépe nazvat jako neoliberální-pozn. LP).\nAsi jediným výraznějším negativem chilské ekonomické politiky bylo zvýšení nezaměstnanosti mezi dělnickými vrstvami, které roku 1982 ve specifických oborech dosáhlo přechodně až šestadvaceti procent.\nPinochetův režim nemusel nikdy čelit mezinárodní izolaci a ostrakizaci, s jakou se potýkalo Francovo Španělsko, což bylo z velké části způsobeno dobou naplno rozjeté studené války. Již od převzetí moci dostala plnou podporu americké administrativy prezidenta Nixona. V polarizovaném světě studené války byl hlavním principem zahraničně politické orientace junty antikomunismus, což velmi dobře rezonovalo u mnohých západních politiků, zejména v amerických a britských konzervativních kruzích. Heraldo Munoz ve své stati uvádí, že tento antikomunismus byl velmi striktní a dokonce byl někdy na obtíž klasické diplomacii. Vojáci nebyli totiž založením diplomaty a nechápali, proč by měli s komunistickým světem komunikovat diplomatickou mluvou. Na profesionální, kabinetní diplomaty se v juntě opravdu nehrálo.\nKe konci sedmdesátých let přistupoval liberální americký prezident Carter k Chile poněkud odtažitěji, nicméně pro Pinchetův režim to v zásadě nic neznamenalo. V roce 1980 navíc vystřídal Cartera v Bílém domě konzervativní republikán Ronald Reagan, který obnovil dobré vztahy z dob prezidentů Nixona a Forda.\nVelkého spojence Pinochet získal Pinochet roku 1979 ve Velké Británii, kde se stala na dlouhá tři období premiérkou Margaret Thatcherová. V roce 1982 Chile poskytovala Británii podporu ve vítězné falklandské válce proti Argentině, což Thatcherová několikrát pozitivně hodnotila, stejně jako celou Pinochetovu politiku. (Thatcherová jistě pozitivně nehodnotila „celou“ Pinochetovu politiku, ale byla Chile vděčná právě za Falklandy a byla jí též sympatická neoliberální politika).\nJistě není náhodou, že když se nad Pinochetem roku 1998 poprvé reálně vznášela hrozba soudního procesu, Thatcherová se za něj se vší rozhodností postavila a manifestačně jej navštívila v jeho londýnském domácím vězení, kde byl Pinochet krátkou dobu protiprávně držen. Stejně razantně Pinocheta ve stejný čas podpořil někdejší poradce amerických prezidentů Nixona a Reagana, konzervativní politik a komentátor Pat Buchanan. (Podobně kritizoval Pinochetovo zadržení i Henry Kissinger-pozn. LP).\nJe logické, že Pinochetova Chile ihned rozvázala veškeré kontakty s Castrovou Kubou, ukázala záda východnímu bloku a orientovala se na západní svět. Junta odsoudila sovětský vpád do Afghánistánu v roce 1979 a verbálně podpořila polské vlastence při událostech na počátku osmdesátých let. Plnou podporu junty měla i Reaganova konfrontační politika vůči SSSR.\nNapjatější vztahy panovaly s Mitterandovou Francií, jejíž socialistický prezident se o Pinochetově vládě kriticky vyjadřoval.\nStejně jako Francův režim, také vláda Pinochetovy junty v Chile byla ukončena pokojně a bez krveprolití. Rozdílný byl však způsob zániku. Zatímco ve Španělsku došlo k vyplnění vakua po smrti diktátora, jenž se držel moci až do konce života, v Chile to byl právě Pinochet, který se aktivně a dobrovolně vzdal moci, načež vypsal referendum, po němž následovaly svobodné volby.\nPrvním signálem k demokratizaci Chile byl rok 1980, kdy junta vypracovala Ústavu, schválenou referendem o rok později. Ústava přikazovala Pinochetovi ukončit autoritativní vládu do roku 1988 a umožnit následný přechod k zastupitelské formě vlády. To se později skutečně stalo.\nAni v Chile to tedy nebyla primárně opozice, která by donutila Pinocheta odstoupit. Je ovšem nezpochybnitelné, že opoziční proudy byly – zejména v osmdesátých letech – v Chile silnější, než španělská opozice za vlády Franca. To bylo dáno menší mírou „intenzity“ Pinochetovy vlády. V Chile navíc hlavní opoziční dění probíhalo pod záštitou místních církevních komunit a Pinochet, stejně jako Franco, neměl zájem vstupovat do otevřených sporů s klérem. Chilští církevní představitelé plnili roli jakéhosi „deštníku“ disentu. Pod tento deštník se běžně schovávaly všechny druhy opoziční aktivity,včetně těch, jejichž autorem byla levice a to i levice radikální. V euroatlantickém kontextu to zní divně, nicméně musíme si uvědomit, že zatímco západní katolický klérus se drží tradicionalistických západních přístupů, v jižní Americe je mezi mnoha duchovními velmi oblíbena takzvaná „teologie osvobození“. Nejedná se o nic menšího než velmi svérázný nesourodý „mix“ křesťanství a socialistických idejí.\nPinochetovy problémy s církví byly tedy jiného druhu než Francovy. Pinochetovi nevadil druhý vatikánský koncil a nestřetával se s vatikánskou hierarchií, nýbrž s domácími kněžími, kteří se cítili být věřícími socialisty.\nNa druhou stranu musím uvést, že chilský klérus, vyděšený politikou Lidové jednoty, z velké části uvítal vojenský převrat z roku 1973, nemohl se však srovnat s následnými represemi, které u něj vyvolávaly rozpaky a pohoršení.\nV říjnu 1988 Pinochet vypsal volby, které byly zároveň referendem o jeho vládě. Pinochet získal 43 % hlasů a tím pádem byl poražen křesťansko demokratickým protikandidátem Patricio Aylwinem, jenž obdržel 54,6 % hlasů.\nAugusto Pinochet splnil na jaře 1990 svůj slib. Stáhl se z politiky, rozpustil vládu vojenské junty a ponechal si pouze funkci velitele ozbrojených sil. Prezident Aylwin mohl vést zachráněnou Chile vstříc demokracii a zastupitelské vládě.\nGenerál Pinochet byl diktátorem, který se dobrovolně a bez jakýchkoliv vnitřních či vnějších tlaků vzdal své moci v zájmu demokratického vývoje Chile. Něco takového dějiny nepamatují.\nPozdější pokusy o Pinochetovo trestní stíhání v sobě nesly notnou dávku pokrytectví, levičácké hysterie a touhu levice po pronásledování generála až za hrob. To, že při nich bylo několikrát prokazatelně porušeno mezinárodní právo, najednou „monitory lidských práv“ nezajímalo. Proč ? Výstižnou odpověď dává Pat Buchanan : „Sledujíc, jak jeho země sklouzává do vražedného sevření leninistů, nařídil roku 1973 armádě, aby ji zachránila. Vojáci tak nemilosrdně učinili a Pinochetova vláda zanechala Chile svobodnou, prosperující a proamerickou. To je zločin, který mu levice nikdy nemůže odpustit.“\nVelmi stručný závěr\nMyslím, že na závěr mé popisné práce není třeba plýtvat slovy. Ve své práci jsem se zaměřil na to, abych poskytl možnost základní komparace Pinochetovy Chile a Francova Španělska na pozadí jednotlivých oblastí politického a ekonomického vývoje.\nJde tedy o srovnání dvou režimů, z nichž jeden byl veden katolickým tradicionalistou a druhý politickým konzervativcem autoritativního typu. Už tyto charakteristiky obou protagonistů naznačují shodnosti i rozdíly, kterými se oba státy buď podobaly, anebo naopak lišily a které ve stručnosti ukazuje má práce.\nValenzuela, S., Valenzuela, A. + kolektiv : Military rule in Chile. Dictatorship and opposition. The John Hopkins University press, 1986\nNálevka, V. : Světová politika ve dvacátém století, nakladatelství Aleš Skřivan ml., 2000\nChalupa, J. : Jak umírá diktatura. Pád Frankova režimu ve Španělsku, Votobia, 1997\nWoloszanski,B. : Kruté století, Altpress, 1998\nThatcherová, M. : Umění vládnout. Strategie pro svět v pohybu, Prostor, 2003\nVurm,F : Francisco Franco – fašistický diktátor nebo spasitel Španělska ? In : http://euportal.cz/showarticle.aspx?artld=508\nVurm, F. : Augusto Pinochet In : Agora, číslo 8, ročník 2007, str. 4\nSantiago, F. : Mrazivá pravda o Chile za vlády Salvadora Allende In : http://www.eportal.cz/showarticle.aspx?artld=793\nBuchanan, P. : Nechte Pinocheta jít ! In : http://www.euportal.cz/showarticle.aspx?artld=970\n Chalupa, J. : Jak umírá diktatura. Pád Frankova režimu ve Španělsku, Votobia, 1997, str.10\n Nálevka, V. : Světová politika ve dvacátém století I, nakladatelství Aleš Skřivan ml., 2000, str.109\n Woloszanski, B. : Kruté století, Altpress, 1998, str. 211\n blíže Chalupa, J. : Jak umírá diktatura. Pád Frankova režimu ve Španělsku, Votobia, 1997, str. 24 – 34\n Nálevka, V. : Dějiny světové politiky ve dvacátém století I, nakladatelství Aleš Skřivan ml., 2000, str. 122\n Chalupa, J. : Jak umírá diktatura. Pád Francova režimu ve Španělsku, Votobia, 1997, str. 39\n Nejúspěšnější z nich, major Quinones, dosáhl jedenácti prokazatelných sestřelů\n Vurm, F. : Francisco Franco – fašistický diktátor, nebo spasitel Španělska ? In : http://euportal.cz/showarticle.aspx?artld=508\n Nálevka, V. : Světová politika ve dvacátém století I,nakladatelství Aleš Skřivan ml., 2000, str. 234\n tamtéž, str. 235\n Vurm, F. : Francisco Franco – fašistický diktátor nebo spasitel Španělska ? In : http://euportal.cz/showarticle.aspx?artld=508\n Vurm, F. : Augusto Pinochet. In : Agora, číslo 28, ročník 2007, str. 4\n Santiago, F : Mrazivá pravda o Chile za vlády Salvadora Allende. In : http://www.eportal.cz/showarticle.aspx?artld=793\n Vurm, F. : Augusto Pinochet In : Agora, číslo 28, ročník 2007, str. 4\n Chalupa, J. : Jak umírá diktatura. Pád Frankova režimu ve Španělsku, Votobia, 1997, str. 14\n George Washington University National security archive. „Pinochet : A declassified documentary obit“ and „CIA acknowledges ties to Pinochet repression“ (2006) (1) http://www.gwu.edu/nsarchiv/NSAEBB/NSAEBB212/index.htm\n Antonio,M. : Political processes in an authoritarian regime : The dynamics of institutionalization and opposition in Chile, 1973 – 1980. In : Military rule in Chile. Dictatorship and opposition, The John Hopkins University press,1986, str.145\n Foxley, A. : The neoconservative economic experiment in Chile. In : tamtéž, str. 13\n blíže Munoz, H. : Chiles external relations under military government. In : tamtéž, str. 311\n blíže Thatcherová,M. : Umění vládnout. Strategie pro svět v pohybu, Prostor, 2003, str. 240 – 244\n např. Buchanan, P. : Nechte Pinocheta jít ! In : http://www.euportal.cz/showarticle.aspx?artld =970\n podotýkám, že všichni kardinálové z latinské Ameriky, kteří „kandidovali“ na post papeže po zesnulém Janu Pavlu II, byli vyznavači teologie osvobození.\n8585 čtenářů |\nPočet čtenářů online: 3577, dnes: 24458


iPodpedia - iTunes - Synchronizace hudební knihovny s iPodem\nÚvod » iTunes » Synchronizace hudební knihovny s iPodem\nSynchronizace hudební knihovny s iPodem\nJsou dvě možnosti, jak iPod s iTunes synchronizovat:\n1) automatická synchronizace:\nPokud ji máte aktivní, do iPodu se po připojení k PC nebo k Macu nakopírují skladby, které máte v Library. Soubory, které jste měli v iPodu a nemáte v iTunes Library, jsou vymazány a nahrazeny aktuálním obsahem Library.\n2) manuální synchronizace\nTuto možnost musíte používat, pokud máte v iPodu soubory, které už nemáte na disku v počítači. Po připojení iPodu k počítači se Vám iPod objeví v Source listu a už můžete přetahovat skladby z Library do iPodu, v iPodu obsah mazat atd. Je to prakticky jako používat Mass Storage zařízení, kde normálně soubory kopírujete a mažete ve Windows Exploreru nebo Finderu. V tomto případě ale funkci Finderu nebo Exploreru nahrazují iTunes.\nJak zapnout nebo vypnout automatickou synchronizaci:\n1) po prvním připojení iPodu k iTunes (např. po nové instalaci iTunes) by se mělo objevit okno, kde se iTunes ptají, jestli pro připojený iPod chcete zapnout automatickou synchronizaci. Pokud vyberete, že ano, ihned se začne synchronizovat Vaše Library s iPodem (to znamená, že pokud máte v iPodu data a v iTunes nikoliv, z iPodu jsou vymazána).\n2) pro vypnutí automatické synchronizace v iTunes v okně nastavení iPodu pod položkou Summary zaškrtnete "Manually manage music and videos"\nPoznámka: Pod položkami Music, Movies, TV Shows, Podcasts a Games můžete zvlášť vybrat, která data se mají automaticky synchronizovat a která ne. Například pokud chcete, aby byly všechny položky kromě hudby v iPodu aktualizovány podle obsahu iTunes Library, necháte nezaškrtlé pouze políčko "Sync music" (viz obrázek).


Do Thayatalu se na začátku léta vrátí Český týden. Nabídne slevy i speciální akce v češtině, Správa národního parku Podyjí\nÚvod / Do Thayatalu se na začátku léta vrátí Český...\nDo Thayatalu se na začátku léta vrátí Český týden. Nabídne slevy i speciální akce v češtině\nOd soboty 4. července až do neděle 12. července se návštěvníci rakouského partnerského Národního parku Thayatal mohou těšit na speciální Český týden. Zájemcům nabídne zajímavou česko-rakouskou exkurzi, výstavu i slevy na vstup do návštěvnického centra v Hardeggu nebo na pravidelné krmení tamních koček divokých.\nNejmenší rakouské město - Hardegg. Foto: Claudia Ebner\nPoloviční vstupné zaplatí v rámci Českého týdne návštěvníci stále výstavy v tamním Nationalparkhausu. Věnuje se historii podyjské přírody a její součástí jsou i projekce dokumentů. S českým překladem pro ně také bude připraveno pravidelné odpolední krmení koček divokých.\nSpeciální česko – rakouská exkurze pak na turisty čeká v neděli 5. července. Společně s ze strážci Národního parku Thayatal se vypraví po stopách tajemných dějin údolí Kajabachu. Rodinná vycházka jim přiblíží neobvyklé příběhy o dávno zaniklých cestách a mlýnech, o sukovitých prastarých dubech a o přírodě, která časem stírá všechny stopy, tohoto romantického údolí. Tato vycházka slibuje jedinečné zážitky pro děti i dospělé. Výlet můžete navíc příjemně zakončit prohlídkou zříceniny hradu Kaja a lahůdkami z vinařství Rockenbauer.\nČeský týden v Thayatalu\nSlevy v návštěvnickém centru Nationalparkhaus Hardegg:\nKrmení divokých koček s výkladem v českém jazyce\nKaždý den od 15.30 hod v návštěvnickém centru Nationalparkhaus Hardegg.\nNavštivte naše dvě kočky divoké, Friedu & Carla, a uvidíte jejich sílu a šikovnost při šplhání a hledání kořisti při krmení (jehož součástí je i filmový dokument s českými titulky).\nVstupné: dospělí € 2,- (místo € 3,-), děti 6 -14 let € 1,- (místo € 1,50)\nVýstava Natur-Geschichten - příběhy přírody, s promítáním filmu\ndenně 9.00-18.00 hod\nVstupné: € 2,50 (místo € 4,50).\nMystické příběhy z údolí potoka Kajabach\nneděle, 5. července, 14.30 hod.\nVedoucí: strážkyně Helga Donnerbauer a Katka Křivánková\nSraz: zřícenina hradu Kaja\nTrvání: ca. 4 hodin\nBez účastnického poplatku!\nPřihlášky do soboty 4. července, 15 hod., na info@np-thayatal at nebo +43 2949/7005\n20 let fotografování v národním parku\nVernisáž: 4.7.2020 od 17:00 hod.\nSraz: Galerie Hardegg, trvání: 1h, není nutná registrace, žádný účastnický poplatek. Výstava otevřena od soboty 4. července do pátku 17. července (sobota a neděle od 10.00, jinak na vyžádání: +43 (0) 2949/7005)\nPondělí, 22. červen 2020


Aktuální nabídka pronájem pozemku Hořiněves denně zásobovaná stovkami realitních kanceláří. Vyberte si pronájem pozemku Hořiněves než Vás někdo předběhne.\nKategorie pronájem pozemku Hořiněves se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele pronájem pozemku Hořiněves neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je pronájem pozemku Hořiněves právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné pronájem pozemku Hořiněves\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii pronájem pozemku Hořiněves, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující pozemky Hořiněves, a to pozemky na prodej Hořiněves, pronájem pozemku Hořiněves, dražby pozemků Hořiněves.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii pronájmy pozemků Hořiněves nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích pozemky Hořiněves, pozemky na prodej Hořiněves, pronájem pozemku Hořiněves, dražby pozemků Hořiněves.\npronájmy stavebních pozemků Hořiněves\npronájmy komerčních pozemků Hořiněves\npronájmy zahrad Hořiněves\npronájmy zemědělských půd Hořiněves\npronájmy luk Hořiněves\npronájmy lesů Hořiněves\npronájmy rybníků Hořiněves\npronájmy Sady, vinice Hořiněves\nAčkoliv se nacházíte a hledáte svoji nemovitost v pronájem pozemku Hořiněves, je možné že bez omezení druhu prodeje (prodej, pronájem, dražba) toho naleznete daleko více. Pokud nejste rozhodnuti pro pozemky Hořiněves, zkuste si rozšířit hledání vhodné nové nemovitosti právě zde :\nNehledáte pronájem pozemku Hořiněves ?\nPokud jste v této kategorii pronájem pozemku Hořiněves omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDalší lokality v okolí pronájem pozemku Hořiněves\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii pronájem pozemku Hořiněves, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr pronájem pozemku Hořiněves. Určitě lépe naleznete pronájem pozemku Hořiněves, který hledáte.


Rozesílání pošty z ESHOP-PLUS.CZ - blog.eshop-plus.cz\nTímto reaguji na narůstající problém s bojem proti SPAMu.\nOd samého počátku servery ESHOP-PLUS.CZ podporovali fukci mail(), která umožňovala komukoliv, kdo hostoval na mých serverech odesílat ze svých webových aplikací komukoliv jakýkoliv mail. Super! Ale tomu bude v dohledné době konec.\nVzhldem k tomu, jak ostatní poskytovatelé jakýchkoliv internetových služeb stále ostřeji bojují proti spamerům, dostávám se do problémů s odesíláním pošty i já.\nRespektive: až do teď (a teď ještě stále), šlo z mých serverů poslat mail z www aplikace komukoliv z jakékoliv emailové adresy. To je super, ale dnes, kdy se ověřuje i IP adresa serveru ze kterého se mail posílá, se tento postup stává nefungujícím. Server který má příjmout vaši poštovní zprávu se podívá do DNS záznamu domény ze které je emailová adresa odesílatele, najde si MX záznami poštovních serverů dané domény a pokud nejste jedním z nich, tak poštovní zprávu zahodí, nebo jinak znevíhodní její doručení. A technických problémů podobných této autentifikace je víc.\nA právě proto jsem se rozhodnul, že jakékoliv maily pujdou odesílat jen autorizovaným způsobem. Minulý týden jsem na to připravil aplikaci administrace a také samotnou aplikaci eshopu, jako takového, nicméně jsem stále zatím nechal funkční možnost odesílání mailů bez patřičného nastavení.\nKaždý si bude moct vybrat, jestli si nastaví pro odesílání mailů server nějakého jiného poskytovatele SMTP služby, nebo si nechá na ESHOP-PLUS.CZ aktivovat vlastní SMTP autorizovaný účet pod kterým se bude pošta z jeho eshopu, či webhostingu rozesílat.\nSamozřejmě zůtane možnost nevyužívat autorizovaného SMTP, ale pak eshop ani administace nebude rozesílat žádné maily. To znamené, že pokud někod pořídí v eshopu objednávku, neodešle se info ani nakupujícímu, ani provozovateli eshopu. Ten se o ní dozví až v administraci eshopu.\nCíl tohoto je jasný: zlepšit celkovou kvalitu poskytovaných služeb. Můj eshop provozuje spousta seriozních prodejců, kteří požadují maximální funkcionalitu a jsou za ní ochotní i platit. Vedle nich ten stejný eshop provozují hledačí služeb zadarmo, kteří se jen vezou…\nPokud mám tento konkrétní technický problém korktně řešit, musím nějak zohlednit hlavně ty, co to s eshopem myslí vážně a platí si za něj. A je jedno zrovna jakou to službu.\nAplikace jsou na nový způsob rozesílání mailu připraveny. V průbehu nastávajícího týdne dodělám nějaké interní technické věci na backendu, pak nějaké testování a nejpozději do konce přespříštího týdne zaplokování fce mail a vše s tím související.\nPak už jen SMTP s patřičnou autorizací.\nPS: pokud na ESHOP-PLUS.CZ provozujete více eshopů, bude vám samozřejmě stačit jediný SMTP účet.


Domů › DÁREČKY › Merci 250g\nMerci - za to že jsi...\nMomentálně nedostupné 129 Kč\nPřidejte ke krásné kytici ještě něco na mlsání - umocníte tím celkový dojem a milovnici sladkého potěšení tím určitě potěšíte ! Vyberte si variantu, která Vám vyhovuje.\nPlněné a neplněné čokoládové tyčinky.\nSložení: cukr, kakaové máslo, kakaová hmota, sušené mléko plnotučné, rostlinný tuk, lískové ořechy, mandle, sušená smetana, laktóza, výrobky ze syrovátky, sušené podmáslí, máselný tuk, dextróza, sušené mléko odstředěné, kakaový prášek se sníženým obsahem tuku, emulgátor: sójový lecitin, fruktóza, glukózový sirup, káva, sirup z invertního cukru, aroma, sůl.\nMléčná čokoláda plněná lískooříškovým krémem: obsah kakaové sušiny nejméně 32%. Mléčná čokoláda: obsah kakaové sušiny nejméně 32%. Mléčná čokoláda s kousky lískových ořechů a mandlí: obsah kakaové sušiny nejméně 32%. Mléčná čokoláda plněná kakaovým krémem s lískovými ořechy: obsah nejméně 32% kakaové sušiny. Hořkomléčná čokoláda: obsah nejméně 45% kakaové sušiny. Hořká čokoláda plněná marcipánem: obsah nejméně 48% kakaové sušiny. Hořká čokoláda plněná kakaovou pěnou: obsah nejméně 48% kakaové sušiny. Bílá čokoláda na kávovo-smetanové čokoládě: obsah nejméně 33% kakaové sušiny, bílá čokoláda obsah nejméně 28% kakaové sušiny.\nVšechny druhy mohou obsahovat i stopy lískových ořechů, mandlí, arašíd, jiných ořechů a vajec. Hmotnost: 250g\nKytice s amarelisy\nKytice s irisy\nKYTICE DLE DRUHUKvětinyVÁZY KE KVĚTINÁMDÁREČKYPORTSKÉSVATEBNÍADVENTNÍ VĚNCE\nKONTAKTY Napište nám Čas doručení Květinářství Praha Růže Červené růže Darujte květiny Tulipány Partneři\nŠVANDOVO DIVADLO MISS VŠE RACEK KURÝR\n2017 © FlowersGoHome.cz, všechna práva vyhrazena. Vytvořil Shoptet\nwww.kvetinyrozvoz.cz www.flowers-go-home.cz Tulipány Praha Pro firmy Rozvoz květin Stabilizovaná růže


Červencové nebe nad Spořilovem v roce 2017.\nDnes, díky "světelnému smogu" od pouličních lamp a dalších světelných zdrojů, na Spořilově už sotva hvězdy vidíme. Stěží rozeznáme nejjasnější hvězdy tzv. "letního trojúhelníku" (v mapce vyznačen barevně - po kliknutí na mapku se otevře podrobnější mapka s označením okem viditelných hvězd).\nStará zobrazení souhvězdí a názvy hvězd letního trojúhelníku:\nVýznam názvů: Deneb = ocas (arabsky), Sadir = prsa (arabsky), Gienah > z Janah al Ghurab al Aiman = pravé křídlo havrana (arabsky), Albireo > zkomolené z minkar al-dajaja = slepičí zobák (arabsky)\nSouhvězdí Labutě (Cygnus) se nachází v místě, kde se Mléčná dráha rozvětvuje a k souhvězdí Střelce už pokračuje ve dvou proudech. Obsahuje velké množství jasných hvězd, které však ve městě neuvidíme. Za bezmračné a bezměsíčné oblohy daleko od města bychom však v tomto souhvězdí neozbrojeným okem mohli napočítat až 150 hvězd. Z toho je 15 hvězd velmi jasných. Spojíme-li tyto jasné hvězdy čarami, vytvoří jakýsi kříž, interpretovaný jako letíci labuť s roztaženými křídly. Tak se zobrazuje ve starých hvězdných atlasech.\nNa nebi lze toto souhvězdí dobře pozorovat od července do října. Je obklopeno souhvězdími Ještěrka, Pegasa, Lištičky, Lyry, Draka a Cefea.\nPro astronoma amatéra je v souhvězdí řada zajímavých objektů, viditelných pouhým okem. V prvé řadě je to nejjasněší hvězda souhvězdí Deneb v ocase Labutě. Je to výstižný název, protože Deneb, v arabštině Dhanab = ocas. Je to modrý obr, má 35x větší průměr, než naše Slunce.\nPoohlédneme se nyní po dalších hvězdách v souhvězdí:\nHvězda 61 Cygni je známá tím, že je to první hvězda, jejíž vzdálenost se podařilo změřit trigonometricky pomocí tzv. paralaxy hvězdy, kdy za základnu trojúhelníka sloužil průměr zemské dráhy, z jejíchž opačných konců byl změřen úhel ke hvězdě. To se poprvé podařilo německému astronomovi Fridrichu G. Besselovi v roce 1837. Po několika opravách numerických výsledků dnes můžeme tvrdit, že je vzdálená 11,36 světelných let. Hvězda může být spatřena pouhým okem, protože má velikost 5,2m. Nejprve na sebe upozornila velkým vlastním pohybem mezi hvězdami a také, že už předtím ruský hvězdář Struve zjistil, že se jedná o dvojhvězdu. Na Spořilově bychom ji mohli nalézt jen pomocí triedru.\nDalší ze zajímavých hvězd - β Cygni je dvojhvězda, z nihž jasnější je oranžová, má velikost 3,1m a doproprovází ji modrá hvězda 5,4m.\nHvězda χ Cygni je proměnná hvězda, která v periodě 407 dní mění svou jasnost mezi 2,3m do 14,3m, tj. v maximu patří k nejjasnějším hvězdám souhvězdí a v minimu je sotva viditelná i ve velkých dalekohledech. Patří k červeným obrům. Povrchová teplota je jen 1600°C, což je na hvězdu opravdu málo.\nProměnnou hvězdou je také hvězda ρ Cygni. dnes na hranici viditelnosti bez dalekohledu. Avšak v roce 1600 dosahovala velikosti 3m. Potom začala její jasnost klesat a mezi roky 1609 a 1923 ji bylo možno pozorovat jen dalekohledem. Dnes její jas kolísá mezi 5m a 6m.\nNa konci srpna 1975 poblíž Denebu v Japonsku objevili novou hvězdu, jejíž jas vzrůstal velmi rychle na 0,3m za 24 hodin. V noci mezi 30. a 31. srpnem dosáhla jasnost maxima a pak začala rychle klesat. Po prozkoumání starých snímků byla nalezena jako hvězdička o původní velikosti 20m. Znamená to, že její jas během několika hodin vzrostl 16 000 000 x.\nV řecké mytologii byl Tyndareus sparťanský král. Tyndareus měl bratra jménem Hippokoón, který se násilím zmocnil vlády a vyhnal Tyndarea ze Sparty. Tyndareus bloudil zemí, ale nikde ho nechtěli. Teprve etolijský král Thestios mu poskytl útočiště. Jeho dcerou byla Léda, krásná jako bohyně. Tyndareus se jí také líbil a tak uzavřeli manželství. Když Hippokoón zahynul v souboji s Héraklem, přestěhovali se zpět do Sparty. Tyndareova manželka se ale zalíbila také nejvyšším z bohů Diovi, který se, aby se k ní mohl přiblížit, vzal na sebe podobu labutě a nařídil orlovi, aby ho jakoby pronásledoval. Leda labuť před dravčím pronásledováním labuť ukryla a pak ji přijímala k sobě každou noc. Z jejich vztahu se narodila krásná Helena (pozdější příčina Trojské války). Synem Ledy a byli také nevlastní bratři Kastor a Pollux. Kastor měl za otce krále Tyndarea, zatímco otcem Polluxe byl sám Zeus a tím pádem byl Pollux, na rozdíl od bratra, nesmrtelným. Když Kastor padl v boji, Pollux si na otci vyprosil, aby se mohl s Kastorem o nesmrtelnost podělit. Bylo mu vyhověno a jeden den byli oba bratři v podsvětí, druhý den na nebi. Jako hvězdy jsou dnes v hlavách souhvězdí Blíženců. Labuť a Orel mají svoje vlastní souhvězdí.\nP. P. Rubens: Leda s labutí\nVýznam názvů: Vega > z Al Nasr al Waki = orel letící střemhlav (arabsky), Sulapath > al-sulafat = želva /z želvího krunýře se dělaly hudební nástroje/ (arabsky), Sheliak > arabský název souhvězdí = želva\nMalé, ale krásné souhvězdí, na nebi dobře viditelné od května do října. Za příhodných podmínek lze v něm napočítat 50 hvězd, viditelných pohým okem, ale takovéto podmínky už na Spořilově nenajdeme.\nStěží za bezměsíčních nocí spatříme 5 hvězd jasnějších než 3m. Z těch pak Vega je nulté velikosti a je čtvrtou nejjasnější hvězdou celé oblohy. Patří k modrým obrům a její průměr je 2,5x větší, než je průměr našeho Slunce.\nSeverovýchodně od Vegy je hvězda ε Lyrae, což je dvojhvězda páté velikost, rozlišitelná tedy i neozbrojeným okem. V dalekohledu lze však každou z těchto hvězdiček zjistit, že jsou to také dvojhvězdy. Všechno jsou to modří obři, podobní hvězdě Sirius ve Velkém Psovi.\nPouhým okem je také možno nalézt hvězdu R Lyrae, patřící k polopravidelným proměnným hvězdám. Je to "chladný" rudý obr, jehož jasnost se mění mezi 4m a 5m během 50 dní. Perioda změny jasu však není stálá.\nJen pro doplnění. Hvězda RR Lyrae je krátkoperiodická cefeida, pozorovatelná jen dalekohledem. Její jasnost se mění mezi 7,1m a 8m během cca 14 hodin.\nZato hvězdu β Lyrae můžeme spatřit bez problémů. Její proměnlivost je známá už dávno. Její jas kolísá mezi 3,4m a 4,3m během necelých 13 dní. Jde o hvězdného obra s povrchovou teplotou 15 000°C.\nSohvězdí Lyry je podle starořecké mytologie nerozlučně spojeno s osudy thráckého pěvce Orfea. Orfeus byl v řecké mytologii synem múzy Kalliopé a říčního boha Oiagra. Byl to největší pěvec řeckých mýtů.\nOrfeus podmínku přijal a celou dlouhou a strastiplnou cestu ven se ovládl. Když ale zbýval poslední úsek cesty, nevydržel, ohlédl se, jestli Eurydika neklesá únavou. A v tom okamžiku spatřil už jen její stín, který se vrací zpět do podsvětí a to navždy. Prosil a plakal, do podsvětí se však už nedostal. V hlubokém žalu se vrátil do rodné Thrákie. Bloudil světem, zúčastnil se i výpravy Argonautů. Se svou manželkou se však setkal už poměrně brzy – za čtyři roky zahynul rukama Bakchanetek, které ho nenáviděly za to, že po smrti Eurydiky další ženy odmítal. Při Dionýzových slavnostech pod Rhodopskými skalami po něm opilé Bakchantky házely kamení a když viděly, že se kameny při jeho zpěvu za letu zastavovaly, vrhli sa na něj a roztrhali ho holýma rukama a jeho hlavu a lyru následně hodily do řeky. Celá příroda se prý tenkrát zděsila nad takovým činem, zahalila se do smutku a skály ronily slzy, které rozvodnily řeky. Bůh řeky Hebros (dnes řeka Marica v Rodopech) však nenechal tělo ani lyru utopit a vyvrhl je na břeh. Posléze byla Orfeova lyra bohy přenesena na nebe.\nGregorio Lazzarini (1655 – 1730): Orfeova smrt\nVýznam názvů: Altair = letící (arabsky), Alshain > Shain Tara zed = letící orel (persky), RedaGienah > z Janah al Ghurab al Aiman = pravé křídlo havrana (arabsky), Reda (Tarazed) = orel (persky), Deneb Okab > Dhanab al Okab = ocas orla (arabsky)\nSouhvězdí Orla se nachází v nejkrásnější části Mléčné dráhy. Obklopují ho souhvězdí Delfína, Koníka, Kozoroha, Střelce, Štítu, Herkula a Šípu. Souhvězdí Orla se v našich šířkách objevuje nad horizontem kolem 20. dubna o půlnoci a potom je dobře pozorovatelné od června (ráno) do září (večer). Za jasných nocí lze v něm neozbrojeným okem rozlišit kolem 70 hvězd, z nichž je osm jasnějších než 4m. Nejjasnější hvězdou je Altair (α Aquila), hvězda první velikosti. Po spojení nejjasnějších hvězd dostaneme figuru letícího ptáka, kterého už staří Řekové označlili jako Orel. Arabové, kteří souhvězdí od Řeků převzali, nám zase přidali názvy jednotlivých hvězd. Tak např. Altair značí arabsky letící.\nAltair je jedna z nejbližších hvězd, vzdálená 16 světelných let. Je dvakrát větší než naše Slunce a září 8x jasněji. K nám se přibližuje rychlostí 26km/sec. Přesto za 12 tisíc let se přiblíží o "pouhý" jeden světelný rok, tj. na 15 světelných let. Zvýšení jasu bychom sotva postřehli.\nZajímavou je hvězda η Orla, typický zástupce dlouhoperiodických cefeid. Její jas se mění v rozsahu 3,7m - 4,4m. Z uvedeného rozsahu jasnosti vyplývá, že je pozorovatelná pouhým okem. Co je na ni ještě zajímavé, že za 170 let se perioda změny jasnosti dvakrát změnila.\nMytologie spojuje souhvězdí Orla s příběhem Titána Promethea, dobrodince lidstva.\nKdyž Zeus bojoval se svým otcem Kronosem o nadvládu nad nebem a zemí, proti Zeusovi se postavili tzv. Titáni, děti bohyně Gei (Země). Pouze jeden z Titánů - Prometheus se postavil na stranu Zeuse a přesvědčil svou matku Femidu a dokonce i Geu, aby učinily totéž. Díky tomu dostal Prometheus povolení pobývat mezi bohy na Olympu a odchazet odtud a přicházet, kdykoliv se mu zlíbí.\nBezstarostný život na Olympu se však Prometheovi nezamlouval, nejraději byl mezi lidmi a pomáhal jim. Těžký život lidí by podle něj byl usnadněn, kdyby znali oheň. Zeus však přísně zakázal oheň lidem dát. Podle jeho mínění se pak lidé naučí mnohému a nebudou nakonec olympské bohy vůbec potřebovat. Je tedy v zájmu bohů tajemství ohně před lidmi střežit.\nPrometheus však lstí bohům oheň ukradl a přinesl ho lidem ukrytý v dutině hole.\nZa tento čin mu Zeus připravil strašlivý trest: Nechal Promethea Hefaistem přikovat ke skále v pohoří Kavkaz a čekal, kdy ho Prometheus začne za svůj čin odprošovat. Prometheus to však neučinil, a tak za ním Zeus poslal orla Ethona, který Prometheovi každý den vyrval játra. Ta mu pak do druhého dne dorůstala a orel měl po 12 generací co jíst.\nPrometheus měl ale jasnovidecké schopnosti, které zdědil po své matce. Viděl zánik Olympu a všech bohů. Zeus mu slíbil svobodu, když mu prozradí věštbu, ale Prometheus odolával. Po dvanácti generacích nakonec Promethea osvobodil hrdina Héraklés, který orla zastřelil šípem. Prometheus se pak navrátil na Olymp, avšak stále musel mít s sebou skálu, ke které byl přikován, alespoň ve formě prstenu s kamínkem.\nK souhvězdí orla ovšem existuje i jiná legenda. Diovi se pro svou krásu zalíbil mladý trojský princ Ganymédes. Vyslal tedy orla, aby ho uchvátil a přinesl na Olymp, kde měl bohům dělat číšníka. Za tu službu Zeus orla umístil na nebe.\nA na závěr ještě čínská legenda.\nOstatní červencové úkazy na nebi:\nNa rozdíl od hvězd je zatím záře planet dost silná, aby se uplatnila i na přesvětlené obloze. V červenci to budou právě dvě největší planety sluneční soustavy – Jupiter a Saturn. Zatímco Jupiter je zvečera na západní obloze a před půlnocí zapadne, Saturn zůstane na obloze po většinu noci. Venuši najdeme ráno nad východem. Koncem měsíce začne období její nejlepší letošní viditelnosti na ranní obloze.\nV červenci nastanou dvě konjunkce Měsíce s Jupiterem, a to 1. 7. v 9 hodin a 29. 7. v 0 hodin. Měsíc se bude nacházet 2,1° severně. Pro pozorovatele mimo Prahu: dvojici Měsíc-Jupiter doplní na večerní obloze Spica. Dne 20. 7. v 0 hodin bude Měsíc v konjunkci s Aldebaranem. (Aldebaran 0,5° severně). Seskupení Měsíce, Aldebaranu a Venuše můžeme pozorovat přibližně dvě hodiny po konjunkci na ranní obloze.


Gillette Venus je pod palbou kritiky. Zákazníkům vadí, že si žena v reklamě holí ruce\nNová reklama, která v televizích propaguje žiletky pro ženy Gillette Venus, pořádně rozčílila některé diváky. Herečka si v ní totiž holí své ruce. "Copak nemají mladé ženy už tak dost starostí?" strefují se do výrobce lidé na internetu.\nŘada žen v dnešní době pravidelně holí hned několik částí svého těla. Mezi ty obvyklé patří oblast třísel, nohy a podpaží. V nejnovější reklamě, kterou můžete vidět na obrazovkách televize, si však herečka holí navíc své ruce.\nNěkteré diváky krok společnosti vyrábějící žiletky rozčílil. Kritizují obsah spotu a tvrdí, že ženy již tak čelí poměrně silnému tlaku na neustálé odstraňování chloupků, a nikomu nepomůže přidávat ještě nová místa, která by měla být holena.\n“Příšerný způsob, jak znejistit ženy s chlupatýma rukama,” odpověděla například jedna z divaček firmě na Twitteru a dodala, že tělesné ochlupení je zcela v pořádku. “Proč normalizujete holení ženských rukou?” ptá se další.\nNevinná FOTKA dvou dětí strhla lavinu kritiky. Je prý šíleně sexistická!\n“Nová reklama na Gillette ukazuje ženu, jak si holí ruce. Jako někdo, kdo trpí syndromem polycystických ovarií se od dětství musím vypořádávat se silným ochlupením. Své ruce jsem si nikdy neholila. Holení způsobuje silnější chloupky, prosím, nepovzbuzujte mladé dívky, aby si myslely, že by neměly mít chlupy na rukou,” napsala jiná žena.\nSpolečnost se však brání. “Mnoho žen nám sdělilo, že si neholí jen nohy nebo podpaží, jak se ukazuje v reklamách, ale i jiné oblasti, jako břicho, ruce nebo prsty na nohou! Použili jsme tyto příklady v naší reklamě, abychom lépe ukázali ženskou realitu,” sdělil mluvčí společnosti v oficiálním vyjádření.\nDon’t mind me, I'm just chasing that one random hair on my stomach pic.twitter.com/Nk6tAFB7AO\n— Gillette Venus (@GilletteVenus) April 6, 2019\n“Naším cílem nebylo přidávat další tlak na ženy, ale pomoci normalizovat fakt, že chlupy rostou na různých oblastech těla a je osobní rozhodnutí, jestli je oholit, nebo ne,” tvrdí Gillette.\nNejedná se přitom o jedinou kontroverzi, kterou společnost v posledních dnech vzbudila. 3. dubna na sévm Twitteru zveřejnila snímek ze spolupráce s blogerkou a body-positive influencerkou Annou O’Brien. Ta však mezi klasické modelky, jaké jsme dosud zvyklí vídat, úplně nezapadá. Zatímco někteří zákazníci zařazení modelky s obezitou chápou jako krok správným směrem a nápad si pochvalují, jiní společnost kritizují za podporu nezdravého chování.\nKlíčová slova: Gillette·holení·reklama


Virtuální prohlídka Lobkowiczkého pakáce\n7.3.2021 : 18:00 - 19:00\nPoznejte historii a krásu muzea Lobkowiczkého paláce během živých virtuálních prohlídek vysílaných zdarma! Provedeme vás po nádherném paláci z 16. století, a představíme vždy hlavní perly nejrozsáhlejší soukromě vlastněné sbírky v České republice.\nProhlídky v českém jazyce probíhají jednou za měsíc v neděli od 18:00 hod.\nLobkowiczkým palácem vás provedou William Rudolf Lobkowicz společně s Ditou Baker, ředitelkou Správy Lobkowiczkých sbírek a edukačních programů.\nVirtuální prohlídky v anglickém jazyce s Williamem Rudolfem Lobkowiczem probíhají vždy od 20:00 hod.\nKudy k Lobkowiczkému paláci:\nLobkowiczký palác naleznete na adrese Jiřská 3, jedná se o poslední budovu na východním konci areálu Pražského hradu.\nTramvají č. 22, případně historickou tramvají č. 91, jeďte na zastávku Pražský hrad (proti restauraci Lví dvůr). Cesta k Lobkowiczkému paláci trvá asi 7 minut a vede okolo katedrály sv. Víta, přes III. nádvoří až do Jiřské ulice. Palác je první budovou u brány Pražského hradu, při cestě z tohoto směru ho budete mít po pravé ruce.\nPro dopravu k nám využijte zeleně značené linky metra A a vystupte na stanici Malostranská. Vyjděte na Pražský hrad po Starých zámeckých schodech. Projdete-li branou okolo hradní stráže, Lobkowiczký palác bude první budovou po Vaší levé ruce.\nVezměte prosím v úvahu, že trasy Pražské integrované dopravy podléhají omezením a změnám, obzvláště v letních měsících. I na rok 2013 jsou plánovány projekty oprav a obnovy pražských dopravních cest.\nKudy na Pražský hrad: klikněte zde\nJiřská 3 - Praha 1


Avivážky Dana Bárty přistávají v čajovně U Poutníka - Hradecký deník\nAvivážky Dana Bárty přistávají v čajovně U Poutníka\nHradec Králové - Výstava fotografií, které muzikant pořídil na jiných koncích světa, potrvá do 7. června.\nDan Bárta je ve východních Čechách častým hostem. Přijíždí s kapelami Illustratosphere nebo Robert Balzar Trio jako muzikant a zpěvák.\nVe středu udělá příjemnou výjimku. V galerii známé hradecké čajovny U Poutníka zahájí výstavu fotografií – jak jinak – milovaných vážek, které pořídil na jiných koncích světa.\nVážky jsou Danovou dlouholetou vášní, o které dovede velmi dlouze vyprávět. A není to jen povrchní kratochvíle – výsledky svých četných expedic za vzácnými druhy vážek, fotografie a informace včetně vlastního soukromého bádání zcela seriózně zveřejňuje na webových stránkách www.odonata.cz.\nS přáteli, kteří jeho vášeň sdílejí, procestoval během více než deseti let řadu zemí Asie, Jižní Ameriky a Jihoafrickou republiku, které jsou rájem vážek a domovem mnoha dosud neobjevených druhů.\n„Kromě úplně suchého a dlouhodobě zmrzlého obývají každé jen trochu mokré místo,“ říká Dan Bárta na svoje oblíbené téma. „Už skoro tři sta milionů let. Chlorocyphidae, Protoneuridae, Euphaeidae, Coenagrionidae… Zní to jako zaklínadla, ale nejde o nic víc než o dohodnutá jména pro skupiny živočichů, kteří, jak se věří, sdílejí svou historii i současnost. My jim říkáme vážky, těmhle přesněji stejnokřídlice, ještě přesněji motýlice, šidélka a tak dále. Funguje to ovšem jen v případě, kdy si pod těmi slovy dokážete něco představit…“\n„Vybrané záběry čtyřicetiletého „odonatologa“ Daniela Bárty mapují jeho malé výlety pryč od nás – na ostrovy Borneo, Afriku, Austrálii a Thajsko,“ říká k výstavě nazvané Avivážky, která začne v čajovně U Poutníka ve středu v osm večer, její organizátorka Martina Součková.\n„Dan Bárta na vernisáži U Poutníka zavěsí, zazpívá, poví a zbytek si vymyslí, můžete čekat jeho vlastní úhly výhledů stejně jako příběhy staré tři sta milionů let,“ dodává svým typickým slovníkem Martina Součková.\nHosty Dana Bárty na vernisáži budou muzikanti Robert Lízler a Jaroslav Friedl. Výstava potrvá do 7. června.


Co Dobeš neudělá\nMŠMT bohužel pokročilo v degradaci rezortu opět o krůček dál. Celý svět a všichni personalisti (pardon, tedy až na Dobeše) se odvracejí od předčasné přípravy na budoucí obor či řemeslo k všeobecnému vzdělávání, k dovednostem potřebným pro rychle se měnící svět a trh práce - to jest, dovednosti k učení, komunikativní dovednosti, schopnosti sebeprezentace (mluvené a písemné), schopnosti podnikavosti, kompetencím v cizích jazycích.. Ale my budeme všeobecně vzdělávací školy rušit!\nDobeš by měl: 1. zjistit si, co požadují firmy, ale jen ty, které jsou konkurenceschopné, a personalisté špičkových agentur, 2. jaké dovednosti chybějí podle Úřadů práce uchazečům ze škol, 3. co se na školách učí, jaké cíle a profil absolventa školy deklarují! (nebude to trvat dlouhom, pane ministře, ty analýzy totiž existují!!)\nA pak přistupovat k podobně radikálním krokům, jako je podpora krajům ve slučování gymnázií s odbornými školami, slučování VÚP s NUOVem apod.\nnjn, študentíci, bábu s dědou jste přemluvili,\nteď už vám zbývá k přmluvení jenom napoleon, svazák, dobeš, ...\nŠkoly rušit, soukromé nedotovat\nStředních škol je nadbytek, jejich úroveň je katastrofální, protože škola bojuje o žáka (=dotace na provoz), nikoliv žák o školu (= kvalitní vzdělání). Zpřísnit požadavky na studenty (znalosti, ale i chování!!!!), vyházet jak mizirené studenty, tak i kantory, školy opět vrátit pod krajské úřady (= snížení nákladů na administrativu a zkvalitnění pedagogické práce). Soukromé školy neplatit ze státního nebo krajského rozpočtu. Obnovit učňovské vzdělávání z výučními listy bez maturit!!!!!!! (od toho jsou tu průmky)\nBývalý fízl a dozorce řídí školství ...\n... to je odbornost ...\n... nebo odpornost ?\nNeplácejte hlouposti, prosím Vás Dobeš je první ministr, který má vůli dotáhnout státní maturity i další projekty včetně nutného srovnání ZŠ a jednotné systematizace českého školství do konce! Pokud chcete dále žít v chaosu, tak klidně jeďte dále na východ...\nNaprosto správná cesta zvýšení úrovně gymnázií.\nPokud místo 10 % z populace pátáčků půjde na osmiletá gymnázia jen polovina, tak to znamená, že těm 5 % nepřijatých se asi skutečně sníží úroveň vzdělání na konci základky. Těm zbývajícím přijatým pěti procentům se však musí konečná kvalita vzdělání prudce zvýšit a o to u víceletých gymnázií vždy šlo. Gymnázia byla kdysi nabídka pro nejtalentovanější - všude brali tak jednoho z pěti. Pokud dnes v malých gymnáziích berou doslova každého, kdo se přihlásí (spíše přihlásí ambiciózní rodiče bez ohledu na jeho intelekt), tak potom gymnázium musí takovýmto žákům přizpůsobit své tempo i klasifikaci a tím poškodí ty gymnazisty, pro které byla kdysi osmiletá gymnázia zřízena. Nikdo nebrání nepřijatému (poškozenému) jít později na čtyřleté gymnázium ve stejné škole a u maturity prokázat své skutečné kvali, což samozřejmě není na stupni gymnázia otazka studijního mozku, ale studijní zadnice.\nZdůvodnit omezování 8miletých gymnázií zvysováním kvality\nškolství, to je jako ohánět se při rušení pětihvězdičkového hotelu tím, že má pohostinství celkově bídnou úroveň.\nRe: Zdůvodnit omezování 8miletých gymnázií zvysováním kvality\nAle oni mají soudruzi plánovači i druhý krok plánu - oživí zašlou slávu ubytoven. Je přece pochopitelné, že v současné době nikdo nechce cestovat a být ubytován v různých hotelích, ale radši bude celý život bydlet v jedné blechárně.\nTak jim do toho laskavě nemluvte, když oni byli mladí (a někteří i krásní), tak to takhle taky fungovalo. Říkalo se tomu centrální plánování a většina z nich na tu dobu vzpomíná s láskou\nVíceletá, konkrétně osmiletá gymnázia mají daleko větší nároky na studenty než čtyřletá. Když syn skončil kvartu osmiletého gymnázia, nejslabší studenti přecházeli (jako z 9 tř. ZŠ) na odborné střední školy a kupodivu i do prvního ročníku čtyřletého gymnázia. Třídní učitelka nám vysvětlila, že po čtyřech letech jsou studenti na úrovni konce druhého ročníku čtyřletého st udia.... Pokud se syn byl podívat v bývalé třídě na ZŠ, líčil to doma vždy s údivem, co se bývalí spolužáci teprve učí...\nNevím, zda je dobré, elitu opět srazit na úroveň průměru... Rovnostářství snižuje úroveň celku...\nRe: Jen osobní zkušenost\nA na tos přišel jak? V práci se setkávám s absolventy různýchstředních i vysokých škol.. a je pravda, že úroveň je velmi rozdílná... jen sebevědomí bývá standardně velmi vysoké bez ohledu na úroveň\nHmmm, komu halt není shůry dáno, ten ani v apatyce nekoupí, že?\ngympl je škola\ntak nějak na dvě věci\nRe: gympl je škola\nto není na dvě věci, ale na jednu a to na přípravu na studium VŠ\na co ty truhlíci, co nic neuměj a mají čtyřky co s nima\nI gymplácký čtyřkař má pro pokračovací studium na VŠ lepší předpoklady než jedničkář z učňáku s maturitou, a i tací chodívají.\nNesouhlasím.. pokud je opravdu dobrá dá základ pro orientaci ve světě a společnosti obecně.. a samozřejmě připraví na VŠ\nbyly časy kdy se školy zakládaly, teď jsou časy, kdy se ruší. Nebojme se, lidi, za pár let se zase budou s velkou pompou zakládat, to už je takový přirozený běh světa :o)\nJo, taky jsem už něco zaslechl o nějakém dalším chystaném převratu...\nKdyž se ten návrh dotáhne do konce, tak to bude jedině dobře!\ntento Veřejný neumětel Dobeš neudělá dobře nic.....to si povíme...to vám nestačilo toto???\nPertlíček řídí tajné akce ABL, potřebuje k tomu zbraně, napsal Dobeš souduZdroj: http://zpravy.idnes.cz/pertlicek-ridi-tajne-akce-abl-potrebuje-k-tomu-zbrane-napsal-dobes-soudu-1ak-/domaci.asp?c=A110113_220011_domaci_abr\njinak shrnutí Dobšovin-Hňupovin Veřejných...o "něžném zápisném" nemluvě....\nNo jo iDnes je ve vztahu k ABL hodně provařený zdroj, tím by ses tady neměl moc ohánět, děláš ze sebe akorát hlupáka.\nno hlupáka děláte ze sebe Vy , v odkazu iDnes je jen Dobešův oslovský dopis... to tvrdé je z ceskapozice.cz\na dost podrobně zargumentované doložené a zanalyzované......\nVeřejná hňupovina -Dobešovina pod heslem ....\n.............................. Všechno špatně, zpátky na strom! ..................\nHele a nějaká konkrétní výhrada? Nebo jen plníš zadání modrých strak?\nleonidee iljiči, víte že to je hnupovina Dobeše v řadě už alespon 20-ta, tak jaké zadání.\nVy si myslíte že Dobeš rozumí školství...haha, asi tak jako psaní kádrových pochval na Petrlíčka pro soud k těm palným zbraním co potřeboval na tajné úkoly.\nTrepifajskle, jste trapný jako moje stará bota:) Pokud si myslíte, že budete kauzami z MF DNES krmit celé fórum, když tu má Vondra 500 mega krádež a Drobil nám tu dělal bordel, navíc kmotr Oulický, Íčko, co si pere prádlo, no zkrátka ODS se dostává do hlubokých problémů a teď místo podpory reformních plánů školství odvádí pozornost kauzou ABL, kdy si podle všeho najaly samy modré straky své lidi, aby odrovnaly jinou část:)) Je to celé úsměvné, až na to, že kradou peníze daňových poplatníků...\nleonide uljiči, něco lepšího než téma ABL je svatá , to Američané vraždí indiány a tlučou černochy nesvedete ???\nJo, jenom mu tento plán i další reformy odsouhlasily respektované instituce a i ohlasy učitelů a žáků jsou vesměs pozitivní...Nadávat je strašně jednoduché, ale v tom bordelu, v jakém školství bylo, tak z toho Dobeš vytahuje resort dost slušně! Jen aby tady nebyla ta modrá korupce Drobil-Vondra-Oulický-A. Novák a další, pak se v rozpočtu hledají peníze velice obtížně, to chápu\ntento Veřejný neumětel Dobeš neudělá dobře nic.....to si povíme...to vám nestačilo toto??? Pertlíček\nřídí tajné akce ABL, potřebuje k tomu zbraně, napsal Dobeš soudu.....Zdroj:\nTrepifajksle natapetuj tu\nÚroveň studentů středních škol\ntěžko zvýšíme tím, že počet studentů omezíme na polovinu. Toho bychom spíš dosáhli moderní a přitažlivou výukou, ale o tom si na většině středních škol mohou studenti nechat jen zdát. Čest výjimkám, ale není jich mnoho, většinou studenti biflují letopočty, vzorečky, slovíčka, poučky a podobně a o zajímavé výuce si mohou nechat jen zdát.\nRe: Úroveň studentů středních škol\nnezaspomínejte na Dobešův nápad zrušit 9. třídy\nPekliči, máš to trošku pomotaný - s tím návrhem přišel Klaus ml. a Dobeš to s ním pouze konzultoval.\nnesvádějte to na Klause nebo na to že se jen sešli dva hlupáci.....\nNe, on totiž trepifajskl by to nechal všechno při starým, jak za Topolovy vlády, kdy se akorát mluvilo o státních maturitách a ty teď zavede až Dobeš\nJá jsem na nikoho nic nesváděl, jenom jsem tě chtěl upozornit, aby sis doplnil mezery v informovanosti a nespamoval tak diskuse nesmysly.\nO státních maturitách se tu dosud jenom kecalo a teď se konečně něco děje, takže víme, že Dobeš je tam k něčemu dobrý.\nJen mám obavu, aby se nezačala plnit soukromá gymnazia, která mají velmi problematickou úroveň.. Může se stát, že za zrušená místa na státních osmiletách gymnáziích narostou místa na soukromých "gymnáziích". Tam bych začal s velmi razantním rušením celých gymnázií.\nKdo se nedostane na státní, je bez problémů přijat na soukromé. Mnohdy je jediným studijním předpokladem platit školné.\ngymnázia nemají úroveň\nje potřeba aby jednotlivé typy škol získaly zpět svou prestiž. návrh hodnotím pozitivně.\nRe: gymnázia nemají úroveň\nGymnázia myslím úroveň mají, ale je to často nepřehledná struktura, což je myslím naprosto zbytečné!\nA ta úroveň se vrátí na původní prestiž z dob komunismu tím, že se omezí počet studentů v té nejelitnější části středních škol? Geniální.\nBude to jako se školkama, když bylo málo dětí, třetina se jich zrušila, teď je dětí hodně, a školky se obnovit nedaří - chybí nemovitosti, personál, peníze, vůle... Co mě však vadí ještě víc, je to procento. Kdo vymyslel pět procent? Proč? Mluví se o propadu kvality výuky na českých školách, víceletá gymnázia mají prokazatelně lepší výsledky než základní školy, tak jich polovinu zrušíme. A kvalita vzdělání pak vzroste? Pořád něco regulujeme, až se z toho uregulujeme k regulované demokracii.\nsouhlasím...dle demografického vývoje za několik let budeme mít silnější ročníky,tak to už budou sníženy počty tříd na gymplech apod...když něco funguje ,tak to zrušíme,aby se úroveň vyrovnala,v tomto případě o hladinu níž (víceletá gymnázia) - jo,není přeci nad slabý průměr,to vládnoucím nejlépe vyhovuje\nJenže ono to moc nefunguje, víte? Z 5. tříd se řinou na gympl absolutně nezformované děti, které se "zdají být" velice nadané, ale nakonec se ukáže, že jim paní učitelka jen dala jedničku za dobré chování a hezké oči...Pokud tenhle systém, kdy se všude něco dělí a pak je tu nějaká základka, která je vždy o úroveň níž, přitom často z ní jdou o mnoho schopnější děti, tak pokud tenhle systém je podle vás přehledný a účinný, tak myslím, že jste nikdy na gymplu nestudoval(a)...\nco vymyslel VV a jejich kádrovák ABL-Cliftonů Dobeš.....by nevymyslel ani ten nejhloupější komunistický ministr školství.\nTo bude zase lhaní a odvolávání, Veřejně odvolávám co jsem Veřejně odvolal , jako tomu bylo u "Něžného zápisného"\nRe: Takovou hnupovinu\nJasně, trepifajskle, ty bys raději nechal ten bordel, kterej tu teď funguje....\nVeřejnými kecy a hnupovskýma DSobešovinami se to nespraví. Chce to jednotné osnovy, a tvrdé inspektory , neučí podle osnov , či nestihne naučit dva roky po sobě ...z katedry dolů a ze školství pryč.\nV tobě se radikální levičák nezapře trepifajksle, tvoje řešení to jenom potvrzuje - žádné inovace se nepřipouštějí, musíme jet podle toho jak nám nakážou ze shora a pokud to někdo nebude plnit, tak si na ně došlápnem...To už tady bylo 40 let a kam jsme to dopracovali....


Denim Original toaletní voda pro muže | notino.cz\nDenimOriginal toaletní voda pro muže\nSkladem | Kód: DEN0108\nPánská toaletní voda Denim Original si za dobu své existence vydobyla přední místo na trhu s vůněmi. Orientálně-dřevitá vůně vás překvapí svou intenzitou a dominancí. Ohlašuje se aromatickou šalvějí, nahořklým bergamotem a sladkým petigrainem a přechází v orientální olibanum. Smyslný nádech dává toaletní vodě jantar s vetiverem a cedrem, které zdůrazní vaši nespoutanou mužnost.\nToaletní voda Original utváří identitu moderních džentlmenů. Vytváří pozitivní dojem a vyzdvihuje pravou podstatu sebevědomých mužů, jimž nechybí smysl pro eleganci. Vůně vás překvapí svou dlouhou životností a hloubkou jednotlivých vonných ingrediencí. Toaletní vodu střeží černý hranatý flakon, který je uložen do odolné plechové krabičky. Denim Original je vhodná na každodenní nošení, na výjimečné schůzky i večírky.\npetitgrain, šalvěj, bergamot