Pokud jste vždy snili o návštěvě této magické země - zde je velká šance dozvědět se více o ní. Byl jsem tam 2 týdny v červenci 2017 a tento výlet jsem přesně dokumentoval. Je to super dlouhá doba, takže pokud jste dost šílení na to, abyste si ji přečetli, je lepší připravit si šálek čaje nebo kávy před začátkem\nPodle Wikipedie je celková populace Islandu kolem 330 tisíc lidí. A populace Reykjavíku (hlavního města země) je kolem 130 tisíc. V celé zemi neexistuje železnice a většina zajímavých míst se nachází daleko od Reykjavíku. Od samého začátku si tedy chci všimnout, že nemá smysl navštěvovat Island bez auta. Buď je půjčíte nebo převedete trajektem, je to nutná věc.\nCestoval jsem spolu se svou přítelkyní a skupinou lidí z mého města, Minsku. Byli tam dva organizátoři výletů, kteří přepravili dodávku se všemi potřebnými věcmi z Minska na Island trajektem, takže jsme byli jediným autem s běloruskými čísly na Islandu\nPodle našeho plánu jsme strávili 4 noci spaním ve stanu, 4 noci v kempech a 4 noci v apartmánech. Dorazili jsme blízko večera, takže jsme první den nic nenavštívili a šli jsme rovnou do prvního kempu.\nZatímco jsme si vyměňovali letní oblečení na více islandské () a poprvé jsme stavěli stany, všiml jsem si, že bylo 23:00 opravdu lehké. To byl okamžik, kdy jsem přišel na to, že v létě na Islandu není noc - neztmavne, možná trochu jako večer. Byl jsem docela překvapený. "Páni, to je prostě super! Můžete jen na procházku v noci a být schopen vidět všechno “- pomyslel jsem si. Fotografie níže byly pořízeny kolem půlnoci. Super, že?\nZačali jsme další den od zabalení našich stanů a oblečení. Ve skutečnosti jsme během těchto 12 dnů zabalili a postavili naše stany na novém místě asi 10krát, takže teď jsem v této oblasti docela profesionální\nNaším prvním vyhlídkovým bodem byl národní park Thingvellir. Viděli jsme místo, kde se pohybovaly a dotýkaly se 2 tektonické desky (euroasijský a severoamerický) a vodopád Oxararfoss.\nSíla tohoto vodopádu mě ohromila, protože v podstatě to byl první, který jsem v životě viděl. Jak jsem zjistil později, bylo to jedno z nejmenších, které jsme během cesty viděli\nPo Národním parku Thingvellir jsme se přesunuli k dalšímu bodu - Haukadalur (gejzírské údolí).\nHaukadalur je v zásadě velké pole pokryté otvory. Tyto díry jsou jen místy, kde geotermální vodní zdroje přicházejí na povrch. Některé z těchto děr jsou neaktivní a některé z nich jsou aktivní s různými chemickými reakcemi. Někdy kvůli těmto chemickým reakcím tato voda prostě fouká. V závislosti na mnoha faktorech může dosahovat výšky až 20–50 metrů.\nMimochodem, anglické slovo „gejzír“ pochází z gejzíru, který se nachází v tomto údolí, nazývá se Geysir. Teď to není úplně aktivní a vybuchne zřídka, jednou za pár let.\nV blízkosti Geysiru se nachází nejaktivnější gejzír v údolí zvaném Strokkur. Je aktivní a vybuchuje každých 5–10 minut, takže během času, který jsme tam strávili, vybuchla 5-6krát až do výšky 20–30 metrů. Podívejte se na video níže.\nTaké jsem zapomněl říct, že kromě toho, že je horká, má voda uvnitř gejzru hodně síry, což znamená, že voní doslova jako shnilá vejce, takže je docela těžké tam strávit spoustu času.\nNaše další zastávka byla jedním z nejmocnějších vodopádů na Islandu zvaném Gullfoss. Jsem si jistý, že je to také nejoblíbenější vodopád a atrakce na Islandu. Stačí se podívat na fotky. Je to ohromné a naprosto ohromující. Bylo to poprvé, kdy jsem začal přemýšlet o tom, jak mocná příroda může být.\nPo vodopádu Gullfoss jsme se přesunuli k dalšímu bodu. Nemá jméno a není to slavné, ale myslím, že je to docela pozoruhodné. V podstatě jde o malý bazén s přírodní horkou vodou, který pochází z horkých potoků pod zemí. Ale to není vroucí jako uvnitř gejzír, je to trochu chladnější, ale velmi pohodlné plavat, i když prší nebo sněží.\nNa začátku jsem si myslel, že to bude místo s velkou budovou, kde si můžete převléknout šaty, osprchovat se a pak se plavat. Ale to nebylo to místo. V podstatě má budovu poblíž. Ale…\nAno, tato malá hobitová chata je místem, kde si vyměníte oblečení, abyste mohli plavat v bazénu. V podstatě nejen vy, další 3–4 jste vždy, snažíte se však převléknout se. Také to nemohu pojmenovat jako „plavat“, je to spíš jen ležet ve vaně, protože je příliš malé na plavání.\nPoté, co jsme leželi v tomto malém bazénu asi hodinu a odpočívali jsme po deštivém dni, oblékli jsme se a zamířili k dalšímu bodu - k jezeru, které se jmenuje Kerið a nachází se v kráteru sopky. Barva vody je velmi modrá, takže vypadá opravdu skvěle.\nPo návštěvě Kerið jsme se rozhodli nepohnout dále, abychom našli místo pro zřízení stanu, ale pronajali si dům na 2 noci. Počasí bylo opravdu špatné, a tak jsme se rozhodli strávit jeden den v Reykjavíku, kde můžeme jen ochladit, navštívit kavárny a muzea a skrýt se před deštěm.\nPronajali jsme si dům někde uprostřed ničeho a strávili jsme tam 2 noci. Byl to ten den, kdy naše skupina zjistila, že je drahé a docela dlouhé, aby si každý člověk koupil a uvařil si vlastní jídlo, takže jsme koupili stejné jídlo pro všechny a začali se skupinové večeře. Byli úžasní, opravdu nám pomohli cítit se jako tým\nDům byl mimochodem docela v pohodě, byl super velký, na malebném místě a dokonce s jacuzzi uvnitř.\nStrávili jsme 2 noci ve stejném domě, takže jsme tam nechali všechny mokré a špinavé oblečení a šli jsme tam do Reykjavíku, kde jsme strávili celý den. Můj první dojem byl - „Hm, je to hezké. Žije zde však jen asi 130 tisíc lidí, to musí být nuda jako peklo. “ Ale na konci dne jsem se do toho města opravdu zamiloval.\nSamotné město je velmi malé, myslím, že za 3–4 hodiny projdete všechny hlavní památky. Výchozím bodem pro nás v Reykjavíku byla docela zajímavá budova zvaná Harpa. Je to koncertní sál a hlavní konferenční centrum města.\nPak jsme se přesunuli na další místo - kovovou sochu Vikingské lodi. Mnoho lidí z naší skupiny bylo ohromeno krásou této věci, ale abych byl upřímný, nebyl jsem jedním z nich. Jen socha, jo, to je v pořádku.\nPak jsme se rozhodli jít chytit nějaké jídlo. Od té doby, co jsme navštívili Island, bylo by hloupé nechutnat něco exotického. Šli jsme do nějaké malé rybí restaurace a rozhodli jsme se ochutnat velrybí maso\nObjednali jsme polévku z humra a velký velrybí steak. Myslel jsem, že by to bylo super malé a vlastně jsem přemýšlel o objednání dvou porcí pro mou přítelkyni a pro mě, ale ukázalo se, že je to opravdu velké. Jedna část sama o sobě sestávala ze dvou samostatných kusů masa a bylo dostačující i pro nás oba.\nMyslel jsem, že velrybí maso bude chutnat exoticky nebo dokonce nechutně, ale bylo to opravdu chutné a docela podobné obvyklému hovězímu masu, ale s trochou mořského.\nMimochodem, samotná restaurace byla docela zajímavá. Bylo to spíš jako pokoj v domě.\nByli jsme trochu ospalý, takže jsme se rozhodli jít chytit trochu kávy, aby se stala více podněcovaná. Naše vedoucí skupiny nám doporučila kavárnu hned vedle restaurace, v níž jsme seděli. Řekla, že se jí říká Haiti, majitelka a barista, že do Reykjavíku přišla z afrického Haiti v Africe žena a je to určitě nejlepší káva ve městě. Takže jsme tam hned zamířili\nChytili jsme dva šálky kávy, bylo to skvělé, zamiloval jsem se do místa, přestože to bylo trochu drahé.\nCelý den jsme putovali po Reykjavíku a objevovali jsme město plné graffiti.\nJednou z památek, které jsme navštívili, byla nějaká hlavní v Reykjavíku - jmenuje se Hallgrímskirkja. Abych byl upřímný, vůbec netuším, jak to vyslovit, ale už jsem o tom hodně slyšel a viděl jsem pár obrázků na internetu, takže jsem čekal, že uvidím něco opravdu velkolepého. A nebyl jsem zklamaný, vypadalo to docela stejně, jak jsem očekával - úžasné.\nAle kostel byl v tuto chvíli zavřen kvůli pohřebnímu obřadu, takže nám nebylo dovoleno vstoupit.\nTen den se mi v Reykjavíku opravdu líbilo. Přes předpověď počasí bylo během dne slunečno, někdy i někdy horko. To je o Islandu ještě jedna skutečnost - předpověď počasí je zde zbytečná, protože počasí se může měnit doslova každých 10 minut.\nNaše první zastávka toho dne byla šílená. Bylo to poprvé, kdy byla moje mysl doslova zasažena krásou islandské přírody. Bylo to obrovské údolí se 2 vodopády.\nNení to šílené? Pro mě to stále vypadá jako nějaké záběry od „Pána prstenů“\nNejprve jsme se na ně dívali z velmi vysokého útesu, ale pak jsme se rozhodli jít dolů.\nByla to naše první docela dlouhá cesta, trvalo nám asi 3 hodiny, než jsme šli dolů k vodopádům a zpět. Během procházky pršelo, takže naše pláštěnky byly právě na svém místě. Zde jsou některé fotografie ze spodní části vodopádu.\nPadá z tak velké výšky, že kolem sebe vytváří skutečné vodní stěny. Je docela těžké se k němu přiblížit více než 50–100 metrů, dokonce i na sobě pláštěnku. Když jsem to zkusil, brýle mi za chvilku zvlhly a neviděl jsem skrze ně nic, takže to byl zjevně špatný nápad\nJe to určitě jedno z nejlepších 3 míst, které jsme během cesty navštívili.\nPoté, co jsme se vrátili k autu, jsme byli velmi unavení a mokří, takže jsme se rozhodli chytit chutné občerstvení a trochu si odpočinout. Jeli jsme blízko města zvaného Selfoss, které má docela chladnou zmrzlinu.\nZmrzlina tam byla docela dobrá, ale co bylo pro mě ještě zajímavější - to jsou věci, myslím pokladní. Byli to skutečné děti. Jako asi 15 let.\nTo byl okamžik, kdy jsem se dozvěděl ještě jednu pozoruhodnou skutečnost o Islandu - děti mají povoleno získat práci na plný úvazek ve věku 16 let. Například během letních prázdnin. Například v Bělorusku mohou lidé pracovat od 16 let, ale musí mít podepsaný dokument od svých rodičů a nesmí pracovat na plný úvazek, pouze na částečný úvazek a vykonávat jediný konkrétní druh práce.\nMyslím, že je to docela dobrý krok od vlády Islandu. Z mého osobního hlediska - čím dříve začnete pracovat, tím dříve chápete, co opravdu chcete udělat pro život. A to je skvělé. Vidím spoustu 20letých lidí, kteří snili o nějaké práci, ale studovali až do 22 let, a poté, co získali první práci ve 23, si uvědomili, že to není to, co od života chtějí, a jsou zklamaní a depresivní. .\nA když můžete začít pracovat od 16 let, můžete vyzkoušet spoustu pracovních míst do 20, abyste pro vás našli to nejzajímavější. A to je skvělé, miluji\nNaším dalším zajímavým bodem byl další vodopád zvaný Seljalandsfoss.\nJednou z klíčových vlastností tohoto vodopádu je schopnost dostat se na jeho druhou stranu. Druh za vodopádem. To jsme vlastně udělali.\nNaštěstí byl náš kemp asi 400 metrů od vodopádu, takže jsme se tam snadno dostali pěšky.\nVe srovnání s kempem, který jsme strávili první noc, byla tato katastrofa totální katastrofou.\nMalý a super přeplněný prostor se sprchou, která stojí 1 EURO ZA MINUTU a většinou bez wi-fi. To je cena, kterou musíte zaplatit, pokud chcete strávit noc poslechem vodopádu.\nNež jsme ten den šli spát, také jsme se rozhodli podívat se na ten vodopád, který jsme slyšeli při zřízení tábora. Bylo to docela neobvyklé kvůli poloze - uvnitř jeskyně.\nBylo to docela těžké a mokré zážitek se dostat dovnitř, protože jsme potřebovali projít malou řeku.\nAle atmosféra uvnitř byla opravdu magická. Zůstat v jeskyni, být úplně mokrý kvůli řece a vodopádu - to byl opravdu nezapomenutelný zážitek.\nSnažil jsem se na iPhonu pořídit několik fotek, ale nemělo štěstí - uvnitř jeskyně je to ale příliš tmavé. Ale máme to štěstí, že s námi máme chlapa s profesionálním fotoaparátem. Takže, jdete:\nPříští ráno jsem se probudil kvůli nějakým hlasitým zvukům. Samozřejmě to bylo nějaké auto. Ale nedokázal jsem si představit, jaký to byl typ auta. Stačí se podívat:\nMyslím, že je to auto, které může projet jakoukoli silnici, dokonce i na Islandu.\nNaší další zastávkou byl další vodopád zvaný Skógafoss.\nJe to určitě jeden z nejkrásnějších vodopádů, které jsme během cesty viděli.\nPočasí se na Islandu mění doslova každých 10 minut, takže v okamžiku, kdy jsme se přiblížili k vodopádu, se opět změnilo - déšť se zastavil a objevilo se slunce. A viděli jsme něco magického: objevila se duha. Ale ne na obloze, jako obvykle, ale na zemi. Ještě víc - byla to dvojitá duha. Doslova nad malým vodním tokem visel dvojitá duha. Stačí se podívat:\nPo rychlém focení pod vodopádem jsme se rozhodli pořídit i několik fotografií z vrcholu. Byla silnice, takže jsme ji následovali na vrchol vodopádu.\nNaše další zastávka byla opravdu neobvyklá. Nebyl to gejzír nebo sopka, nebyl to ani vodopád, dokážete si to představit ?!\nBylo to místo, kde se před více než 40 lety zničilo letadlo. V roce 1973 americké letadlo amerického námořnictva DC vyčerpalo palivo a havarovalo na černé pláži v Sólheimasandur na jižním pobřeží Islandu. Naštěstí všichni v tomto letadle přežili.\nVlastně to bylo pro mě vzrušující místo, protože jsem viděl spoustu instagramových obrázků toho letadla, když jsem předtím hledal „Island“. Ale naši organizátoři výletů řekli, že to není tak skvělé, jak si mysleli, a každá předchozí skupina byla tímhle místem trochu zklamána. Naštěstí však 8 z 8 dalších lidí z naší skupiny přesto hlasovalo, aby šli na toto místo\nJak jsem zjistil později, je nemožné jet přímo na toto místo. Nachází se na černé písečné pláži a tam se musíte projít dlouhou polní cestou asi hodinu jednu cestu.\nAle opravdu jsem miloval cestu k místu. Dokonce bych řekl, že cesta sama o sobě pro mě udělala magické místo ještě magičtějším.\nLetadlo samotné bylo o něco menší, než jsem si myslel, ale bylo to skvělé. Rozhodně stojí za 2 hodiny chůze, alespoň jako kontrolní bod\nTady je také skvělá fotografie, která pochopí polohu letadla.\nTakže jsem nebyl ohromen, ale nebyl jsem zklamaný vůbec. Můj verdikt - stojí za to se zúčastnit, je to docela zajímavé a super autentické místo uprostřed černé písečné pouště.\nPo hodinové procházce zpět k autu jsme se vydali na další zastávku - kopec s malebným výhledem na černou písečnou pláž. Bylo docela těžké pořídit dobré fotografie z tohoto místa pomocí iPhone, protože pláž vypadala jako jedna velká černá skvrna. Pro lepší výhled jsme šli po pláži na vrchol kopce. Dokonce jsem něco zachytil svým telefonem.\nNa všech těchto obrázcích chci věnovat pozornost počasí. Byly pořízeny během 1 hodiny, ale počasí se u většiny z nich úplně liší.\nDalší věc, kterou jsme viděli, se jmenuje Dyrhólaey - je to oblouk s otvorem uvnitř. Ještě jsem o tom neviděl ani neslyšel, takže to pro mě bylo překvapením. Vypadá skvěle.\nNa vrcholu kopce byl také maják, takže to bylo opravdu malebné místo s nádherným výhledem na nekonečnou černou pláž.\nCestou zpět jsme diskutovali o šanci vidět tu šafránu.\nPuffin je národní islandský pták, na Islandu je spousta suvenýrů a dokonce i celé obchody se suvenýry. Jsou roztomilí a vtipní, stačí se podívat.\nA opravdu - magie se stala. Ve stejnou chvíli jsme na konci útesu viděli něco pohybujícího se. Byly tam 2 puffiny. Jedna z našich dívek se rozhodla takovou příležitost nevynechat, padla na zem a začala se plazit ve směru těchto dvou lidí.\nVšichni jsme očekávali, že tito dva ptáci okamžitě odletí, ale neudělali. Ještě více začali doslova představovat.\nTakže za pár minut nás čekal dav, který fotografoval tyto vzácné ptáky.\nA teprve když jsme dokončili naši focení - odešli. Jak velkorysý pár ptáků!\nPo pohledu na černou pláž z kopce jsme zamířili do vesnice zvané Vik, abychom se mohli přiblížit k oceánu a opravdu projít černým pískem.\nA bylo to úžasné, strávili jsme asi hodinu jen tak pověsením, sledováním vln a užíváním si výhledu.\nTaké samotná vesnice je také docela krásná. V tu chvíli to bylo mlhavé, takže vypadalo docela záhadně.\nUž byl pozdě večer, takže jsme se vydali na další místo spánku. Ale bohužel, na cestě k tomuto místu jsme omylem propíchli pneumatiku našeho auta uprostřed lávového pole a museli jsme tam zastavit noční zastávku, zatímco náš kapitán opravoval auto.\nZpočátku jsme všichni byli kvůli této situaci zklamáni, ale ukázalo se, že opravdu dobrodružným místem pro nastavení tábora.\nTaké počasí bylo ráno velmi slunečné, takže jsem tu nehodu opravdu miloval, divný.\nTo ráno jsme měli pěkně solidní snídani, protože to nebylo jen obvyklé ráno. Byl to turistický den. Plánovali jsme jít na 15 km výlet k ledovci. Byl jsem nadšený, protože jsem nikdy předtím nechodil na skutečný výlet.\nNejprve jsme ale po spaní v táboře na lávovém poli zamířili .. k mechovému lávovému poli.\nByla to zábava. Moje přítelkyně dokonce pořídila několik fotografií „podlahy je láva“\nPoté jsme zamířili přímo k místu, kde začala naše túra. Chytili jsme nějaké jídlo, vodu, občerstvení, výstroj a zamířili na horu na celodenní výlet.\nNáš konečný cíl byl jazyk největšího ledovce na Islandu. Toto:\nOpravdu nevím, jak popsat túru, protože je to docela monotónní proces stoupání na horu.\nPři cestě nahoru jsme viděli velmi zajímavý vodopád. Nebylo to ohromující, ale bylo to docela neobvyklé.\nVlastně jsem proces milování opravdu miloval. Moje přítelkyně a já jsme si před cestou koupili 2 páry sledovacích tyčinek, tak jsme je vzali s sebou na túru a bylo to skvělé. Bylo to poprvé v životě, kdy jsem používal sledovací tyčinky a abych byl upřímný, předtím jsem si myslel, že je to docela zbytečná věc, ale během této túry jsem plně pochopil sílu těchto jednoduchých chytrostí.\nJe to nějaký magický proces: když zachytíte rytmus používání sledovacích tyčinek - všechno kromě silnice před vámi zmizí.\nDostali jsme se na vrchol docela rychle - asi za 3 hodiny, a tak jsme se rozhodli zřídit rychlý tábor a obědvat. Bylo to slunečné počasí, ale kvůli výšce byl vítr velmi silný, takže bez klobouku a palčáků bylo docela chladno.\nMěli jsme rychlý, ale pěkně osvěžující oběd a zamířili dále - k ledovci. Asi za hodinu a pár kilometrů jsme konečně dorazili.\nJe to kurva obrovské.\nFotografie se ani nemohou pokusit ukázat svou velikost. A já chci zdůraznit, že je to jako jediný super malý jazyk.\nByl jsem na to opravdu ohromen a právě teď mám sen, abych tam znovu přijel a letěl nad ledovcem na vrtulníku, abych opravdu pochopil jeho velikost.\nTaké jsem zjistil, že většina vody na Islandu pochází z ledovců. A většina vodopádů taky. Ledovce se tají - přeměňují se v jezera, řeky a vodopády. Tento ledovcový jazyk také měl malé jezero blízko něj.\nVzhledem k tomu, že ledovec byl naším posledním cílem pro tento výlet, zamířili jsme dolů z hory, k autu. Tato skladba však byla mnohem snazší.\nTu noc jsme strávili v docela dobrém kempu - bylo to docela přeplněné, ale kuchyně byla velká i pro mnoho lidí. Sprchový kout byl také zdarma.\nDalší den byl docela zvláštní - předchozí 2 dny jsme se trochu potulovali po ledovci a to byl okamžik, kdy se k němu opravdu přiblížili. Trochu se toho dotkni. Vzpomínáte si na malé jezero s velkými kousky ledu poblíž ledovcového jazyka? Zapomeň na to. Zamířili jsme do laguny Jokulsarlon.\nKdyž jsme se tam dostali, byl to jeden z těch okamžiků na Islandu, když jsem si myslel - je to skutečné?\nVypadá magicky, že? Je to velké jezero plné obrovských ledových bloků, které se oddělují od ledovce. Ještě zajímavější je, že toto jezero teče přímo do oceánu.\nA to je opravdu kouzelný proces, jak vidět, jak jsou tyto obrovské ledové „stavby“ odváděny proudem vody.\nBylo by však příliš snadné podívat se na toto jezero a zůstat na zemi, že? Takže jsme se rozhodli podniknout výlet lodí! Spoiler: Bylo to úžasné.\nProhlídka se jmenuje „Zodiac Boat Tour“ a pokud vás zajímají podrobnosti - zde je odkaz.\nByli jsme super hloupí, když jsme si koupili lístky na lodní turné o den dříve, ale také jsme měli velké štěstí, že jsme je dostali! Pokud opravdu chcete navštívit toto místo - nezapomeňte si koupit lístky tak, než odjedete, alespoň pár týdnů.\nVedoucí zájezdu řekl, že loď půjde opravdu rychle, takže tam nemůžete nosit své obvyklé oblečení a potřebujete speciální vybavení. Bylo to super těsné a tak zábavné nosit, lol.\nKdyž jsme se dostali na loď a náš kapitán stiskl plynový pedál, okamžitě jsem pochopil, co je důvodem nošení vybavení. Několikrát jsem v životě jezdil na člunu a rozhodně to bylo nejrychlejší. Šli jsme tak rychle, že vrchol lodi byl vysoko nad vodou, trochu strašidelný, protože jsme seděli nahoře.\nA kapitán, byl neskutečný. Je to rodák Islanďan, který vypadá jako islandský Jason Statham.\nAsi po 5 minutách jízdy na plné rychlosti jsme se dostali docela blízko k ledové stěně. Bylo to docela matoucí, ale ledová zeď byla úplně černá - kvůli popelu z různých erupcí sopky.\nNáš kapitán řekl, že zde pracuje již 5 let a toto jezero bylo mnohem menší, takže ledovec s lety postupně tají.\nNepřibližovali jsme se k ledové stěně, protože je to docela nebezpečné. Existuje spousta obrovských kusů ledu, velikost budovy, která se náhodně odtrhne od ledovce a může snadno poškodit a zničit vaši loď, takže v tomto bodě musíte být opatrní.\nTaké některé kousky ledu byly tak modré, takže to vypadalo neskutečně, podívej se. Žádné filtry.\nCelé turné nás trvalo asi hodinu a byl to opravdu skvělý a neobvyklý zážitek.\nTaké tam bylo docela chladno kvůli ledu a vysoké rychlosti lodi. Tak chladné, že ani vybavení opravdu nepomohlo. Ale náš kapitán si to nemyslel. Jakmile jsme vystoupili z lodi, sundal vybavení a řekl: „Ach, dnes je to tak horké“. To byl okamžik, kdy jsem skutečně uvěřil, že je rodák Islanďan.\nPo opuštění tohoto skutečně magického místa jsme měli před sebou velkou a dlouhou cestu na jih, takže jsme další půl dne strávili v autě s několika náhodnými a ne opravdu zajímavými zastávkami.\nAle jeden z nich byl docela malebný. Dokonce jsme se tam zastavili, abychom pořídili několik skupinových obrázků.\nTu noc jsme strávili úplně uprostřed ničeho. Jako opravdu, jen se podívej na toto místo.\nNaše první zastávka příští den byla ... vodopád.\nŘíká se tomu Dettifoss. Zatímco většina naší skupiny byla jako „Ok, ještě jeden vodopád. Vypadá také super špinavě, byl jsem jako „je to nejmocnější věc, jakou jsem kdy viděl“.\nTento vodopád jsem miloval. Ještě více než Gulfoss, ten obrovský a fantastický, který jsme navštívili druhý den.\nOpravdu jsem se toho bála. Cítil jsem jeho sílu a byl to opravdu strašidelný a úžasný pocit zároveň.\nNaše další zastávka po vodopádu Detifoss byla koupel. Pamatujete si tu malou díru v zemi s horkou vodou, o které jsem mluvil? Něco takového, ale civilizovanější. Jako mnohem civilizovanější. A mnohem větší.\nMísto se nachází v blízkosti jezera Myvatn a nazývá se Myvatn Nature Baths. Bylo pro nás docela obtížné udržovat naše těla v čistotě, protože jsme dělali spoustu aktivit na sobě spoustu oblečení a spaní v táborech, takže se zdála příležitost se osprchovat a plavat v horké lázni na pár hodin jako nebe. A opravdu to bylo.\nZ koupelny jsem nevyfotil žádné normální fotografie, protože jsem se bál úplně zničit svůj telefon, takže tady je ten, který jsem našel na internetu:\nVoda zde přichází z horkého proudu a není zvlášť zahřátá. Na některých místech bylo tak horké, že tam nebylo možné stát. Také barva vody byla super modrá kvůli vysokému procentu síry uvnitř.\nByl to skvělý zážitek být horkou lázní, zatímco venku byl super silný vítr a super zima. Rozhodně je třeba navštívit.\nDalší den naší první zastávkou byla jeskyně. Bylo to docela hezké, mnoho lidí se opravdu zajímalo, protože říkali, že tam byla natočena nějaká scéna z Game of Thrones. Ale neviděl jsem žádné epizody, takže pro mě to byla jen krásná jeskyně.\nPo návštěvě jeskyně jsme se dostali na docela nečekané místo - bylo to trochu jako jiná planeta. Chcete vědět proč?\nBylo to obrovské pouštní pole se spoustou děr v zemi a vycházela z něj pára. Abych byl upřímný, opravdu se cítil jako jiná planeta. Tam byl také jiný pocit. Vůně. Vůně shnilých vajec. Je to kvůli velkému procentu síry uvnitř této páry. Bylo tedy docela nemožné být tam déle než 5 minut. Ale rozhodně stojí za návštěvu.\nDalší zastávkou bylo jezero uvnitř kráteru sopky Viti. A opět hodně síry, takže barva vody je neskutečná. Sledujte, žádné filtry.\nMimochodem, od začátku cesty jsem vkládal špendlík na každé místo, kam jsme byli uvnitř své mapy. V tu chvíli to vypadalo takto:\nVzpomeňte si na mě před několika odstavci a řekli něco jako „Bylo to opravdu jako jiná planeta“. Zapomeň na to. Dalším místem bylo rozhodně číslo jedna, pokud jde o úplné vyfukování mé mysli a teleportování mě na jinou planetu.\nMísto se jmenuje Krafla a je to obrovská země plně pokrytá lávou. Zkuste zkusit lidi na obrázcích níže.\nSamotný povrch země byl tak zajímavý a zase trochu strašidelný, zvláště když se snažíte si představit, že před pár stovkami let sem šla erupce sopky, která úplně zabila spoustu lidí a zvířat.\nTaké jsem slíbil pár mých přátel a mé rodině, že si vezmu s sebou nějaké lávové kousky, takže jsem jen zlomil lávu ze země a vzal je s sebou, asi 15 malých kusů.\nObával jsem se, že letištní bezpečnost mi nedovolí vzít je s sebou, ale rozhodla jsem se to alespoň vyzkoušet.\nVložil jsem je do zavazadel a naštěstí od letištní stráže nebyly žádné otázky a obavy, takže všechno šlo dobře a moji přátelé a rodina dostali nějaké skutečné islandské suvenýry.\nJak jsem řekl, zem je zamrzlá láva a existuje nebezpečí, že se pod váhu snadno zřídí. Takže musíte být opatrní při putování tam. Na zpáteční cestě jsme viděli sanitku, která jezdila přes pole, vypadá to, že někdo nebyl tak opatrný.\nPředpokládám, že máte otázku: jak může kurva auto projet lávovým polem? Mám odpověď: podívejte se na fotografii té ambulance.\nNaše další zastávka byla vodopád, opravdu o tom moc nechci mluvit, ale bylo to skvělé, zejména barva vody.\nTu noc jsme strávili v pronajatém domě, bylo to docela cool a vypadalo to velmi staromódně. To je ještě jedna zajímavá věc o Islandu, kterou jsem si všiml: mají pěkně staromódní interiér. Opravdu nevím, co je důvodem, ale 3 ze 3 domů, které jsme si pronajali, byly v tomto stylu.\nJeště jednu věc o Islandu, na kterou jsem zapomněl zmínit, je spousta ovcí. Jsou všude. Doslova všude. Všude je také spousta ovcí it\nPříští noc byla poslední, kterou jsme utratili v táboře, takže místo opravdu muselo být víc než zvláštní. A bylo to zvláštní.\nPoslední noc tábora jsme strávili na tomto malebném místě pod hromadou lávových kamenů s výhledem na jezero, bylo to prostě úžasné. Dokonce jsme se pokusili jít na rychlou túru, ale nefungovalo to dobře, protože všude byla voda.\nUž jsme byli na konci naší cesty, zbývalo jen pár míst, než jsme se vrátili do Reykjavíku.\nJedním z těchto míst byla fotografovaná hora v celé zemi. Jmenuje se Kirkjufell a má velmi zajímavou formu. Jako trojúhelník. Předpokládám, že jste to někde viděli na internetu a na začátku tohoto článku.\nVypadá to docela zajímavě, ale podle mého názoru si to opravdu nezaslouží. Ale fotografie vypadají skvěle, ano. Tak jako tak.\nUž byl poslední večer večera a měli jsme už jet do Reykjavíku, ale náhodou jsme se rozhodli navštívit ještě jedno místo. Je to vodopád. Ano, všechno to začalo vodopády a muselo být ukončeno také vodopádem.\nVodopád se jmenuje Glymur a jak jsme zjistili později, je to nejvyšší vodopád na Islandu. V podstatě jsme o tom místě nevěděli nic. Byla to stezka s jmenovkou, která říká něco jako „2,5 km výlet, může být nebezpečný, udržet se v bezpečí“.\nByl jsem jako „jen 2,5 km, to je snadné, udělali jsme to jako 15 km před pár dny. Nepotřebuji ani stopky “. Naštěstí moje přítelkyně vzala pár.\nPrvní polovina stezky byla docela snadná, jen rovná cesta, nic zajímavého. Dokud jsme se nedostali k řece. Jak jsme zjistili v tu chvíli, abyste se dostali k vodopádu, musíte překročit řeku. Ale není most. Jen log. Právě jsme si vzali boty a překročili řeku přes poleno. Byla to super zábava. A super zima.\nPo překročení řeky zmizela rovná silnice a vyrazili jsme přímo na horu. Asi po 10 minutách jsme viděli kaňon a slyšeli jsme vodopád, ale bylo to příliš mlhavé, než abychom ho skutečně viděli.\nNevzdali jsme se a pokračovali jsme dál. Po dalších 10 minutách jsme se dostali na místo, kde bylo úplně zamlžené. Jako opravdu.\nVěděli jsme však, že vodopád je nám velmi blízký kvůli hlasitému zvuku, takže po 5minutové přestávce jsme pokračovali nahoru. Ještě jedna úroveň - super mlhavá. Ještě jedna úroveň - stále super mlhavá. A pak jsme se dostali k věci. Viděli jsme vodopád.\nRozhodli jsme se nezastavit se tam a jít ještě dále, nad mlhu. Pohled byl šílený. Byli jsme nad mlhou.\nByl to ten nejkrásnější pohled, jaký jsem v životě viděl. Rozhodně. Bezpochyby.\nPo návratu do auta jsme jeli rovnou do Reykjavíku. Už byla noc, když jsme dorazili, ale nechtěli jsme strávit poslední noc ve městě jen na spaní. Byla to také páteční noc, a tak jsme se rozhodli osprchovat, dát si pozdní večeři a jít na noční procházku, abychom prozkoumali noční život města 130 tisíc lidí.\nNejdříve ale řeknu něco o domě, ve kterém jsme zůstali. Pamatujete, že jsem řekl, že domy na Islandu mají staromódní interiéry? Zajímavější je, že všechny technické věci, které tam byly, byly také staré. Druhotná rarita. Podívejte se, co jsme našli v našem pokoji.\nJe to stará klávesnice iMac + Apple + myš Apple. Je to jako 13 let, dokážete si to představit? To bylo opravdu super. A bylo to plně funkční, podařilo se mi to dokonce otevřít.\nTakže po sprše a večeři jsme šli do města. Bylo to docela zábavné, jak jsem řekl, v noci to není opravdu temné, takže se to cítilo spíš jako večer než ve 2 ráno.\nA kostel vypadal v noci opravdu úžasně.\nDalší den byl poslední den ve městě a poslední den celé cesty, takže jsme jen putovali po Reykjavíku, bez cíle, jen jsme si užili zábavu a ochutnali různé jídlo od bagel po kebab.\nDokonce se nám podařilo dostat do kostela. Bylo to velmi jednoduché a super krásné uvnitř. Miloval jsem to tam.\nJak ukončit perfektní výlet? S šálkem kávy samozřejmě. Ano, znovu jsme se dostali do kavárny Haiti, bylo to skvělé jako vždy.\nBylo to 12denní dobrodružství, více než 50 navštívených památek, 3574 fotografií a 224 videí. Kluci, nevím, jak ukončit tento článek. Nejsem si jistý, že někdo kromě mě to zvládne až do konce. Ale pokud jste to dokázali - děkuji.\nChcete-li dokončit své zkušenosti a dokončit je - zde je video, které jeden z členů naší skupiny natáčel během cesty. Je to prostě skvělé. Uvidíme se příště v jiné zemi!\nJordánsko (část II)Musings od ZanzibaruPěší turistika na okruhu Annapurna - fotopříběh s indickým výhledemMůžete cestovat po PeruProč se velcí mobilní operátoři připojí k Bubbletone Blockchain?


Vrták do kovu válcovaný prodloužený 3,00 x 100 / 66 DIN 340 HSS ATAX Tech Eshop - montážní materiály\nDomů Zboží Nástroje Vrtáky Vrtáky do kovu Válcovaný prodloužený Vrták do kovu válcovaný prodloužený 3,00 x 100 / 66 DIN 340 HSS\nDomů Výrobci EU Vrták do kovu válcovaný prodloužený 3,00 x 100 / 66 DIN 340 HSS\nVrták do kovu válcovaný prodloužený 3,00 x 100 / 66 DIN 340 HSS\n1 - 4\t 0% 12,93 Kč\n5 a více\t 5% 12,28 Kč\nKvalitní, cenově zajímavý vrták do kovu je vyroben podle DIN 340 HSS a nabroušen na úhel 118°. Má vysokou elasticitu, robustní jádro a jsou konvenčním nástrojem pro profesionální vrtání za normálních podmínek.\nPoužití válcovaných vrtáků DIN 340 HSS:\nVálcovaný vrták DIN 340 je určen do klasických ručních i stojanových vrtaček. Nepřehřívejte břit vrtáku. Toho lze dosáhnout použitím speciálních chladících kapalin nebo chladicí emulze (normální ocel). Litina, měď a většinu plastů lze vrtat bez chladiva. Správné nabroušení vrtáku je základem pro kvalitní otvor. Můžeme jen doporučit přebroušení strojem, protože přebroušení v ruce je příliš nepřesné.\nVrták do kovu válcovaný prodloužený 2,50 x 95 / 62 DIN 340 HSS\t předchozí produkt\t Vrták do kovu válcovaný prodloužený 3,00 x 100 / 66 DIN 340 HSS další produkt\t Vrták do kovu válcovaný prodloužený 3,50 x 112 / 73 DIN 340 HSS


5 zásad, které mohou způsobit, že člověk zůstane po zbytek svého života chudý – Men'sClub\nNení to jen opakovaně použitelný hrnek na kávu nebo látková nákupní taška místo plastové, která vám ušetří peníze. Je to skvělá mysl a vědomí toho, jak a kdy utrácíme peníze bezmyšlenkovitě, i když důvod může být na první pohled rozumný.\nMám právo se trochu rozmazlit\nNěkdy se utěšíme slovy: „Bylo to těžké období a já si můžu dopřát něco hezkého.“ Tyto výdaje jsou oprávněné, pouze když je dostatek peněz a když je nevyčerpáme najednou. Navíc není rozumné provádět tyto nákupy kreditní kartou.\nSamozřejmě musíme dělat věci, které nás dělají šťastnějšími, ale musíme přemýšlet o tom, zda nám další výdaje nepřinesou spíše potíže. A co víc, může to způsobit spoustu dalších problémů, jako je zvýšení měsíčních plateb a další starosti, že vaše výplata nebude stačit na jejich zaplacení.\nSvatbu mám jednou za život, nevadí se zadlužit\nFráze „Svatba se stane jednou za život“ zní jako magické kouzlo a lidé si pro tuto příležitost často půjčují peníze, aniž by přemýšleli o tom, jak je to nerozumné. Měli by pochopit, že svatba není něco, co vám přinese více peněz, a neexistuje žádná záruka, že se tato událost vůbec vyplatí. Půjčka vám zůstane a svůj život zahájíte zbytečným dluhem. A co víc, neshody ohledně peněz jsou jedním z hlavních důvodů hádek mezi manželskými páry.\nPracuji celý den, můžu si to dovolit\nNení třeba pracovat 12 hodin denně, abyste si vydělali slušné peníze – vše, co musíte udělat, je využít své dovednosti. Není čas přemýšlet o tom, jak vylepšit svůj život, nemluvě o dalších nezbytnostech a koníčcích. Když přijdete domů a cítíte se jako vylisovaný citron, nezbývá už žádná energie.\nKdyž se člověk naučí přepínat mezi prací a koníčky a buduje svůj systém trochu jinak, bude schopen vykonávat své povinnosti, aniž by to poškodilo jeho kvalitu života. Získají volný čas, který mohou věnovat jak koníčkům, tak vzdělání, které jim dá příležitost posunout se na kariérním žebříčku.\nŽiji jen jednou, takže své peníze utratím tady a teď\nTato slova lidé často říkají, než utratí celou výplatu. Je na tom kus pravdy: opravdu nevíme, co nás zítra čeká, a proto šetření peněz nemá smysl, když je můžete utratit tady a teď a mít z nich radost. Stále toho však můžete dosáhnout tím, že utratíte méně peněz a nevyčerpáte všechny své příjmy a nevyprázdníte bankovní účet.\nSamozřejmě, většina věcí je nepředvídatelných, ale přesto většina z nás chce žít dlouhý a šťastný život, a proto potřebujeme peníze. Proto stojí za to začít se o vzdálenou budoucnost starat co nejdříve a místo bezmyšlenkovitého utrácení peněz založit spořicí účet.\nJe to zvláštní příležitost, neměl bych na tom šetřit\nV našich životech se každou chvíli odehrávají události, které nevyhnutelně vedou k utrácení. Ale situace mohou být různé a měli byste být schopni rozlišit, kdy jsou výdaje skutečně nutné a kdy můžete uklidnit svou extravaganci.\nJe docela snadné všímat si těchto událostí: musíte si předem promyslet všechny situace a udělat si seznam, kdy jsou výdaje v pořádku a kdy ne. Stojí za to uvést na tento seznam pouze věci, které vyžadují pozornost: nemoci, ztráta zaměstnání, porucha domácích spotřebičů, bez nichž je těžké žít, nebo naléhavá potřeba koupit boty pro nadcházející sezónu. Ve všech ostatních případech musíte říct ne všem neočekávaným výdajům, protože nákup velmi drahých bot nebo šatů, které se budou nosit pouze jednou, je nesmyslné plýtvání penězi, i když byly zakoupeny za účelem účasti vašeho nejlepšího přítele svatba.\nZbytečnosti, které si bohatí zřídka kupují, zatímco chudí se kvůli nim zadlužují\nPozor na cestovatelské pasti aneb jakým místům se raději vyhnout?


Zeměměřič - článek id=1330\nVážená redakce, přestože jsem původně do této diskuse nechtěla zasahovat, neboť si myslím, že svůj názor jsem vyjádřila již ve svých dřívějších příspěvcích, doslova mi to "nedalo". Nikdo totiž nepoukázal na porušení vyhlášky č. 190/96 Sb. v platném znění ze strany ČÚZK, který je původcem celého tohoto ukvapeného kroku. Nebo snad pro úředníky z centrálních institucí předpisy neplatí?\nTak tedy: pokud si ve zmíněné vyhlášce nalistuji přílohu č. 11, bod 11.10 čtu: "Hustota trvale stabilizovaných bodů polohového bodového pole (základního i podrobného) je stanovena vzájemnou vzdáleností bodů v zastavěném území 150 až 300 m a v nezastavěném území hustotou nejméně jeden bod na km2". Nevím jak je tomu v ostatních územích, ale v působnosti Katastrálního pracoviště Děčín není ani v jednom případě u nově vyhlášených lokalit s povinností měřit v S-JTSK tato podmínka v zastavěném území obcí splněna. Nebo snad zastavěné území má jenom Praha? Definice co je a co není zastavěné území (intravilán) je dána Stavebním zákonem a předpisy s ním souvisejícími. Nebo si ČÚZK stanovil svou definici? Navíc někde je porušeno ustanovení o hustotě bodů i v extravilánu. Nikoho to však nezajímá a úředník centrálních institucí si jen mne ruce, jak nám zase znepříjemnil život.\nJestli někoho napadne účinná a rychlá cesta, jak přinutit úřady, aby dodržovaly předpisy, nechť ji prosím sdělí. Já totiž marně několik měsíců přemýšlím, kam napsat, aby bylo bodové pole buď urychleně doplněno, nebo aby byl předpis o povinnosti měřit v S-JTSK alespoň v intravilánech obcí zrušen.\nNa závěr bych ještě jednou chtěla poděkovat celé Vaší redakci za pomoc v oblasti lhůt pro potvrzování GP. Dnes si myslím, že vše funguje tak jak má a 10-ti denní lhůta (počítají-li se pracovní dny) je ve většině případů dodržena a rozhodně mohu konstatovat, že vzájemná komunikace mezi mnou a úředníky funguje velice dobře. Dokonce se uskutečnila i schůzka s ověřovatelů s pracovníky KP Děčín. Informovat o ní Vás však nemohu, neboť mě zradilo zdraví. Ještě by sice bylo nutné rozšířit hodiny pro poskytování informací pro podnikatele, protože se zde doslova stojí fronty, ale to bohužel opět musím sednout a napsat žádost na ředitele KÚ do Ústí, protože ten je autorem tohoto omezení, a jak mi bylo vysvětleno, bez písemné žádosti s tím nic dělat nebude. To je totiž zase ten případ, že se vydá nařízení bez znalosti místních poměrů a pak podnikatelé opět musí žádat, aby s tím úředník něco udělal - jinak řečeno, úředník se stará o to, aby se podnikatel náhodou nenudil (takhle nějak si asi současná vládní garnitura představuje přiblížení státní správy občanům).\nZdraví Vás Alena Podrazká z Děčína\nID článku: 1330 Používané zkratky\ndalší informace: www.zememeric.cz/default.php?/clanek.php?zaznam=1359...


Lemtrada | Medicína, nemoci, studium na 1. LF UK\nLemtrada je moderní lék využívaný v neurologii a jeho účinnou složkou je sloučenina alemtuzumab.\nPrincip: Alemtuzumab patří do problematiky biologické terapie. Jedná se o monoklonální protilátku vytvořenou rekombinantní DNA technologií, která se cíleně váže na určité receptory bílých krvinek (přesněji řečeno CD52 receptor) a tím snižuje jejich počty a aktivitu. Důsledkem je oslabení imunitního systému, což se obecně hodí u autoimunitních nemocí.\nVyužití: Preparát Lemtrada je indikován v léčbě některých forem roztroušené sklerózy. Není samozřejmě určen všem pacientům a bude k dispozici zejména vyšším neurologickým centrům specializujícím se na léčbu roztroušené sklerózy.\nPodávání: Lemtrada se vyrábí v podobě injekčního roztoku, který se aplikuje ve formě nitrožilní infuze. Dávky a frekvence podávání je přísně individuální. Lék nesmí být aplikován bez doporučení indikujícího lékaře.\nNevýhody: Lemtrada může při způsobit zvýšený výskyt infekcí (zejména močové infekce a infekce horních cest dýchacích), trávicí obtíže, zvýšení jaterních testů a alergické reakce. Vzácněji se po aplikaci může objevit idiopatická trombocytopenická purpura, vysoká horečka a poruchy srdečního rytmu.


Děkujeme Vám, že jste navštívili náš e-shop a doufáme,\nže Vám naší nabídkou obrazů pomůžeme doladit interiér Vašeho domova, kanceláře, jídelny, chat a jiných prostor.\nZde Vám přinášíme několik informací, které Vám mohou pomoci\nV našem e-shopu můžete nakupovat jako registrovaný nebo také jako neregistrovaný zákazník.\nklikněte na "Registrace nového uživatele" v levé části úvodní stránky. Zde vyplňte povinné údaje (jméno, příjmení, adresu, uživatelské jméno a heslo aj.), které jsou zvýrazněny tučným písmem. Výhodou registrace je, že při příštím nákupu nebudete muset již nic vyplňovat. Navíc se Vám uchovává zboží v "Nákupním košíku" a dále máte možnost sledovat Vaše předešlé objednávky, které jsou k nahlédnutí po kliknutí na "Moje objednávky" v místě registrace.\npři každém nákupu budete muset všechny povinné údaje (jméno, příjmení, adresa aj.) vyplňovat znovu, protože nebudou v e-shopu uchovány.\nJak vybrat a nakoupit zboží:\nU popisku daného obrazu si všimněte, zda je obraz nabízen ve více variantách rozměrů. Po rozkliknutí Vámi vybraného obrazu se objeví konkrétní údaje o rozměrech a jejich cenách, dále popis výroby a ostatní informace o obraze.\nPo vybrání obrazu, o který máte zájem klikněte na ikonku "Přidat do košíku", zboží se uloží a Vy můžete dále pokračovat ve výběru, anebo přistoupit k nákupu zboží.\nKliknutím na "Jít do košíku" (v pravé části stránky) se Vám zobrazí obsah košíku, ten si překontrolujte a pokračujte dále kliknutím na "Dokončit objednávku".\nV možnostech "Způsobu dopravy" vyberte variantu dle požadavku dopravy a způsob zaplacení, jak chcete zboží uhradit (tj. dobírka či bankovní převod). Dále vyplňte "Adresu" (viz registrovaný, neregistrovaný zákazník) a po vyplnění se dostanete na "Potvrzení objednávky", kde jsou uvedeny souhrnné informace. Po odkliknutí souhlasu s našimi obchodními podmínkami je objednávka odeslána.\n!!! Žádáme zákazníky, kteří mají obraz jako vánoční či narozeninový dárek nebo jej z nějakého jiného důvodu potřebuji do určitého data, aby nás o tomto informovali v poznámce v objednávkovém formuláři. !!!\nNa Vámi uvedenou e-mailovou adresu přijde potvrzení objednávky. Další e-mail od nás dostanete při odeslání zboží na Vaši doručovací adresu. V tomto e-mailu bude uvedeno číslo zásilky, díky kterému ji můžete sledovat na http://www.cpost.cz - T&T (Track & Trace).\nJak objednávat poukázku (dále jen DP):\ndárkovou poukázku lze objednat jako každé jiné zboží vložením do košíku, stačí si jen vybrat hodnotu poukázky;\ndalší informace jako například způsob platby a volba dopravy DP naleznete v sekci "Obchodní podmínky".\nvyberete si v našem obchodě obraz či obrazy, které si chcete zakoupit v rámci dárkové poukázky a vložíte jej košíku ("Přidat do košíku);\njestliže budete mít vybrané zboží v nákupním košíku ("Jít do košíku"), nezapomeňte nyní vložit kód dárkové poukázky do "Poznámky k objednávce". Na základě tohoto Vám bude odečtena výše DP. Poté si navolíte formu dopravy a objednávku dokončíte;\n!POZOR!: pro případ zneužití DP Vám bude při potvrzení objednávky podána prostřednictvím e-mailu kontrolní otázka týkající se nákupu dárkové poukázky.\nDěkujeme za Váš nákup a věříme,\nže budete s naším zbožím spokojeni.\nPORTRÉT z vlastní fotografie\nZebra na černém pozadí\nZápad slunce mezi stromy\nHlava koně 2


Antonín Dvořák a sv. Ludmila - Katolický týdeník\nAntonín Dvořák měl původně složit pro festival v Leedsu dílo na motivy některého z biblických příběhů. Zadání navzdory ale přišel s oratoriem o počátcích křesťanství v Čechách. Snímek Wikimedia Commons\nSvatá Ludmila se stala ústřední postavou nejrozsáhlejšího Dvořákova díla s duchovní tematikou. Jaký byl Dvořákův vztah k víře a náboženství? A jaké postavení v jeho tvorbě zaujímá oratorium Svatá Ludmila, v němž měl v úmyslu postavit hudební pomník české světici, svému národu a komponujícím velikánům předcházejících staletí?\nKostel, tančírna a divadlo\nKostel a hospodská tančírna byly prostředím, v němž se Dvořák pohyboval od dětství. K tanci hrával v otcově hostinci a při liturgii účinkoval na kůrech v Nelahozevsi a Zlonicích. Když Dvořákovi rodiče přestali vzdorovat synovu talentu a souhlasili s jeho kariérou hudebníka, neměli na mysli nejistou existenci orchestrálního hráče, natož skladatele, ale živobytí varhaníka či ředitele kůru v některém z pražských chrámů. Dvořákovo vzdělání tak vyvrcholilo na pražské varhanické škole (1859), odkud přes Komzákovu kapelu a Smetanův orchestr doputoval až na kůr novoměstského kostela sv. Vojtěcha. Tento chrám byl jeho poslední varhanickou štací, než se definitivně rozhodl pro nejistou dráhu skladatele (1874). Taneční, divadelní a chrámová hudba byla Dvořákovi denním chlebem až do okamžiku, než nad interpretací skladeb cizích autorů zvítězila jeho vlastní tvorba. Klavírní a orchestrální stylizace tanců, operní tvorba a duchovní skladby v ní hrají zásadní roli.\nLiturgická hudba a díla s duchovní tematikou patří k té části skladatelova díla, která si ihned získala přízeň posluchačů, zájem interpretů a respekt kritiků. Dvořákovy liturgické skladby – Mše D-dur (1887) a čtveřice latinských hymnů z let 1877 až 1879 – stále znějí při bohoslužbách, katolických i nekatolických. V chrámech zdomácněly i kompozice na liturgické texty určené spíše koncertním sálům – oratoria Stabat mater (1877), Žalm 149 (1879), Requiem (1890) a Te Deum (1892). Ačkoliv jde o kompozice odlišné stylem i provozovacím aparátem, spojuje je Dvořákova schopnost civilně tlumočit duchovní obsah. Smuteční průvody ve Stabat mater dojímají i dnes. Z existenciální hloubky Requiem bude mrazit i příští generace. A extatické výkřiky „aleluja“ v Te Deum již patrně nikdo nenapodobí.\nExistuje však dílo, které lze označit za Dvořákovo hudební vyznání – Biblické písně (1894). Kralický překlad Bible, Dvořákův pečlivý výběr a montáž žalmových textů jsou otiskem Dvořákova konfesně tolerantního, názorově demokratického a neokázale niterného přístupu k náboženství.\n„Nedivte se, že jsem tak nábožný, ale umělec, který to není, nic takového nedokáže. Což nemáme příklady na Beethovenovi, Bachovi, Raffaelovi a mnoha jiných? Myslím, že to bude dílo, které svému účelu plně vyhoví. Mohlo by se jmenovat: víra, naděje a láska k Bohu nejvyššímu a poděkování za tak veliký dar, že mně bylo popřáno dílo to ke chvále Nejvyššího a ke cti umění našeho šťastně dokončiti,“ napsal Dvořák po složení Mše D-dur mecenáši Josefu Hlávkovi, který si dílo objednal k požehnání kaple na zámku v Lužanech u Plzně.\nDvořákův spontánní přístup k víře současníky udivoval a provokoval současně. Společenské kruhy, v nichž se Dvořák v Praze, Vídni, New Yorku a při hostováních v Německu a Anglii pohyboval, byly sekularizované či nábožensky indiferentní. Dvořákovo otevřeně vyznávané křesťanství považovaly za přežitek a projev nedostatku vzdělání. V konfrontaci s jeho dílem však budilo respekt. Agnostika Johannese Brahmse, berlínského nakladatele Fritze Simrocka a jeho londýnského kolegu Alfreda Litteltona Dvořák v osobním kontaktu i korespondenci poučoval o významu víry a náboženství v umělcově osobním a profesním životě. Podobně jako Bach i Dvořák většinu svých děl končil přípisem „Bohu díky“. Nikdy to pro něj nebyl pouhý ornament.\nDvořákův život rámovaly tradiční katolické přechodové rituály. Pokřtěn byl v malém kostelíku sv. Ondřeje v Nelahozevsi. Svatbu slavili snoubenci Anna Čermáková a Antonín Dvořák v pražském kostele sv. Petra Na Poříčí. Snoubenčino viditelné těhotenství sice nesvědčilo o smyslu pro plánované rodičovství, zato bylo pečetí celoživotního partnerství, z něhož vzešlo devět dětí. Když Dvořák v Americe trpěl odloučením od rodiny, neopomenul děti nabádat k časté návštěvě kostela. Dvořákův pohřeb v květnové Praze roku 1904 byl mohutnou smuteční slavností, které se aktivně účastnila významná část pražské a české kulturní veřejnosti, v úloze diváků smutečního průvodu zakončeného na Vyšehradě pak tisíce Pražanů.\nŘada nekrologů zmiňovala Dvořáka jako vzorného manžela a otce a jako hluboce věřícího člověka. Jen syn Otakar ve vzpomínkách označil otcův přístup k náboženství za panteistický. Psal je ovšem počátkem padesátých let, kdy se nad Dvořákem vznášela kletba kulturních ideologů stalinského Československa. Otakarova poznámka je tak spíše apologií otcova vztahu k hodnotám, které neměly v poúnorové společnosti své místo. O Dvořákově vztahu k Bohu věděly své babičky v kostelích ve Spillville (USA) a v Třebsku u Vysoké na Příbramsku, jimž na varhany hrál svou oblíbenou píseň Tisíckráte pozdravujem Tebe. A také Dvořákův blízký přítel P. Jindřich Geisler, vikář katedrály sv. Václava v Olomouci.\nLudmilina pouť na koncertní podia\nV roce 1872 přinesly Hudební listy zprávu o tom, že Dvořák pracuje na díle o sv. Ludmile. Uplynulo dalších třináct let, než Dvořák usedl k pracovnímu stolu nad první verzí takřka tříhodinového díla. Cestu k námětu dláždily zahraniční úspěchy oratoria Stabat mater i příklad Lisztova oratoria Svatá Alžběta, jak vzpomínal Leoš Janáček. V roce 1884 zastihla Dvořáka objednávka anglického hudebního festivalu v Leedsu na půldruhé hodiny trvající dílo s biblickým námětem. Festivalovému výboru navzdory Dvořák prosadil celovečerní skladbu i námět z počátků českého křesťanství místo univerzálního biblického námětu.\nOsm měsíců věnoval intenzivní kompoziční práci, během níž odmítal umělecké nabídky i návštěvy přátel. Náročná práce si vybrala svou daň na Dvořákově zdraví: podle vzpomínek žáků Kováříka a Suka se cítil přepracovaný, nervózní, trpěl žaludečními neurózami a propukla u něj agorafobie (strach z otevřených prostranství – pozn. red.). Sebekritický Dvořák věnoval dílu maximální úsilí a opakovaně se k němu vracel při pobytu v USA (1895) i na prahu šedesátky (1901).\nJaroslav Vrchlický napsal třídílné libreto s ústředními postavami mladé Ludmily, knížete Bořivoje a poustevníka Ivana. Podařilo se mu propojit historii s mytologií, český nacionalismus se sentimentální ilustrativností typickou pro katolicismus 19. století. Mělnickému hradu, kde se pohanský lid klaní modlám, lesům kolem Berouna, jimž vládne poustevník Ivan, a moravskému Velehradu jako dějišti Ludmilina a Bořivojova křtu z Metodějových rukou dominují strhující sbory. Jakoby zastiňují slabší místa libreta – hrozivý Ivanův fanatismus, Ludmilinu podezřele rychlou konverzi a Bořivojovu prostoduchou roli v celém příběhu. Oratorium svými statickými obrazy připomíná Smetanovo tableau Libuše. Dvě silné ženy vstoupily do české hudební kultury takřka současně – Libuše v roce otevření Národního divadla (1881), Ludmila nejprve v Leedsu a Londýně (podzim 1886), a nakonec i v Praze (25. 2. 1887).\nRozporuplnost libreta neušla anglickým kritikům. Strhali Vrchlického námět i text, k libretistově smůle nesrozumitelně přeložený z češtiny do němčiny a následně do angličtiny. Ostrovní publikum ovšem pochopilo, komu se Dvořák vedle českých světců a národa ve svém díle poklonil – Händelovi, Haydnovi a Mendelssohnovi. Marně bychom ve Dvořákově díle hledali jinou skladbu, prostoupenou tolika hudebními archaismy a rétorickými figurami hudebního baroka a klasicismu. Ve sboru Tříhlav, který patří trojí tváří dokonce došlo i na parafrázi husitského chorálu Ktož sú boží bojovníci. Dvořákova verze chorálu Hospodine, pomiluj ny zvedala ze židlí i rozmazlené ostrovní publikum: „Byl Vám to entuziasmus vpravdě anglický, jaký už jsem zas dávno nezažil. Vše jásalo a bouřilo. Již dávno jsem neviděl orchestr, sbor a obecenstvo v takém uchvácení jako po prvním a třetím oddělení! Marně o tom psát. Zkrátka bylo to velkolepé a volání ‚Dvořák‘ nemělo konce,“ vzpomínal sám Dvořák na premiéru.\nDílo, které staví mosty\nUvedení v dubnu 1904 bylo poslední veřejnou poctou skladateli před jeho nečekaným skonem. Další nastudování naplňovala skladatelovu představu manifestačního díla – ať již mám na mysli provedení v červnu 1944 s Jaroslavem Krombholcem, nebo v květnu a červnu 1948 s Rafaelem Kubelíkem. Po únoru 1948 se oratorium na koncertních podiích objevovalo zřídka. O to větší význam měla první nahrávka Václava Smetáčka (1963) a jeho uvedení jevištní verze ve svatovítské katedrále v roce 1984. Opakovaně dílo nastudoval Jiří Bělohlávek, a to nejen v Praze (1993, 2004), ale i Bruselu (1993) a Edinburghu (2002). Oratorium zaujalo i zahraniční dirigenty Gerda Albrechta, Richarda Hickoxe nebo Johna Elliota Gardinera, který nedávno pomýšlel na uvedení v Sieně. V září 2018 zaznělo v Praze v nastudování Jakuba Hrůši, který se rozhodl pro původní verzi bez jediného škrtu.\nDomácí i zahraniční nastudování si zachovala pečeť mimořádné události, v níž ožívá Dvořákova idea národního oratoria. Jestliže Vrchlického libreto smiřovalo soupeřící tábory českého katolicismu a nacionalismu, Dvořákova hudba spojovala hudební jazyk jeho generace se slovníkem velkých tvůrců předcházejících staletí. O tomto Dvořákově díle rozhodně platí, že staví mosty mezi uměleckými styly a názorovými proudy. V Ludmilině a Dvořákově jubilejním roce se o tom můžeme opět sami přesvědčit.\nMartin Jemelka. Autor je historik a hudební publicista


Nevymyslela jsem si tenhle víkend? II. část | Zrzavec\nNevymyslela jsem si tenhle víkend? II. část\n12.4.2018 Aktuality, Štajn, TalířováPetraK\nV neděli ráno si ohařiska vyrazili s páníkem k lesíku a tam si užil zase on. Toho, že Tali viděla víc jak desetihlavý stádo srnek a ……….. ustála to. Frajerka. Jak dlouho jí tohle nastavení vydrží?? Toť velmi důležitá otázka. Moc bych si přála, aby jí to zůstalo už napořád, protože pak máte vedle sebe psa, kterýho můžete jen a jen mudlat, chválit, šaškovat s ním, být spolu a je to úžasný. Když se pak páníček po snídani pustil do stahování šípkových keřů, který předtím pokosil a Tali se pohybovala na louce, jen na louce a chodila si a čuchala si….byla to krása. A já si uvědomila – a taky to hned hlásila Brtníkovi že, “Ty hele…. my teď jen voláme, my nemusíme hulákat! To je krása, co? ” A je. Občas jsem cvičně ze zahrady zavolala:”Kdepak sou ty pejsciÍÍÍÍ?” A netrvalo dlouho a přiřítily se dvě rozjásaný tělesa a hlásily se dobrovolně u mě. Několikrát dokonce přišly obě tělesa i bez zavolání a to je co říct. Aby taky ne, na stolku čekaly špalíčky z oháňky, na ty hodný pejsky, aby měli co chroupat, když se takhle ohlásí.\nPo obědě jsme dostali vzácnou návštěvu. Přijela k nám Brůt. Ta ještě Talimůru neměla tu čest poznat. Byla jsem zvědavá . Naproti jsem šla Brůtici jen s Rumíčkem, aby bylo vítání víc v klidu a taky aby si ho on užil, bez odstrkování. Protože Tali mu moc prostoru nenechává-když mu ho neobstarám. Takže jasně, řítil se za Brůticí a vítal ve svým stylu. Stejně tak pozdějš Flekatice. Oba mají návštěvy mooc rádi. Zvlášť, když jim můžou sedět na klíně, co Rumoušku? 😀 A zvlášť, když jim můžou umejt obličej, co Rumoušku? Byl ve svým živlu, konečně někdo, na kom se může vyřádit. Umyl Brůtici nejen obličej ale i brejle. Dočista dočista a hlavně zevnitř 😀 😀 Joudík jeden. Kdyby mohli, lezou po Brůt jak paviáni.\nJinak ale Tali ukazovala, že je za tu hodnou, pohybovala se jako normální pes, chodila se mudlat jako normální pes. PROSTĚ BYLA NORMÁLNÍ PES! A tak jsem si návštěvu mohla užít do plnejch. Stihly jsme probrat milijoun věcí a další dva jsme probrat nestihly. Jako obvykle. Poseděly jsme si chvilku venku u mazance a Rumouš dělal žebrajícího nevychovance a musel být vykázán 🙂 . Bylo to moc fajn, jen tak si sedět a povídat a nemuset být ve střehu, co, kde, kdo a tak podobně. Pak jsme se přesunuly s Brůt do chalupy a pesani to střídali. Chvíli byli s námi, chvíli se cárali venku s Brtníkem.\nHrozně rychle to uteklo a Brůt už zvonil telefén, že si pro ni jedou ( 😀 to je jak kdyby měla jet do blázince, když se to takhle napíše 😀 😀 ) . A my jsme ji šli při odchodu vyprovodit hezky ve třech, když byla Talinka celou dobu takhle pěkně hodná. Říkala jsem si, že by jí to mohlo vydržet i když nebude tak úplně pod dohledem. Pravda šli jsme tada jen tak na půl cesty. Ne až do vesnice, protože se mi nechtělo s Tali řešit to, že procházíme vlevo mezi kravkama a vpravo mezi ovcema. Na to jsou jiný momenty, než klidný se rozloučení s návštěvou 😀 . Ale Tali se ukázala v tom lepším světle a byla vzorovaná. Zlobení si nechala až na zpáteční cestu, kdy si našla v poli kus ovčí nohy, co tam má soused tak jako po poli. Ale – dohodly jsme se. Ona kus sežere a zbytek mi nechá 😀 😀 . Taky úspěch. Ale co už. Hlavně, že jsme pak šli zase společně všichni tři a bylo to bez mrzutostí. Pobíhali oba kolem a mně bylo dobře. Takhle nějak by to mělo být, když máte vychovanýho psa. Jdete si s rukama v kapsách a užíváte si psí společnosti, krásnýho počasí a přírody.\nJeště jsem v rychlosti vlítla na zahradu a pustila se do úklidu jednoho z velkých záhonů. Miluju to, jak záhon postupně odkládá kabátek z listí a jak je uklizený s nakypřenou hlínou. A sem tam vykukujou zelený lístečky, lezou pupence a tulipány už jsou venku úplně a připravený ke kvetení. Jen teda ……….. ten flekatej kvítek, ten by tam bejt nemusel teda. Jako se vším, má Tali potíže pochopit, že do záhonů ne-e. Jednu dobu už to vypadalo nadějně, ale teď to zase vypustila a lítá do nich. Však taky měsíční jahůdky už to asi zabalily. Což je zrovna škoda, nebude mít Flekatice kde si je natrhat, když je vyhubila.\nBylo tak nádherně, že se člověku vůbec nechtělo domů – mám to tak vždycky. Kdyby nebyla má drahá půle ten zodpovědnej jedinec, asi neodjedeme 😀 . Takhle jsme nakonec zase skončili v Prahé 😀 . Ale byl to dokonalej víkend, dokonalej.\nP.S. Jo a to jsem zapomněla napsat!! Máme novýho kámoše. Neohroženou červenku. Celou minulou neděli se motala kolem domu, kolem nás, beze strachu. Psi z ní byli paf, ale díky tomu, že milá červenka byla evidentně z řádu Batmanů, velmi zdařile mi sloužila jako výcviková pomůcka. Tali dokázala sedět i když jsem poodešla sama dopředu k ptáčkovi a fotila si. Fóglovi to bylo dost fučík. Buďto nějakej ptačí národní hrdina, nebo ptáček odchovaný lidmi, protože to bylo opravdu nestandardní chování, co předváděl. Oba pesani z toho byli hotový. Rumíček by se býval rád družil, ale jak s Tali to zatím teda nevím. Takže jsem je, k Rumíčkovu zármutku, musela držet stranou. A Tali musím pochválit, že to dodržovala a poslechla vždy hned z první. I když je červenka občas dost provokovala. Fotky nejsou úplně zdařilý, ač jsem byla opravdu kousíček. Foťák v telefénu totiž nespolupracuje. Tak aspoň něco no. Najdete ji? Na tý první fotce je to snažší.\n← Nevymyslela jsem si tenhle víkend? I. část\t?????? →


Kniha Deník bulimičky - Otevřená zpověď ženy, která pochopila, že život s každodenním zvracením je vážně k zblití - Diana Feyová | knizniklub.cz\nDomácí stránka › Žánry › Literatura faktu › Biografie, životopisy, osudy › Deník bulimičky - Otevřená zpověď ženy, která pochopila, že život s každodenním...\nNázev: Deník bulimičky - Otevřená zpověď ženy, která pochopila, že život s každodenním zvracením je vážně k zblití\nOriginální název: Kotzt du noch oder lebst du schon?\nČtenářská recenze - Diana Feyová: Deník bulimičky\nProč vlastně číst o tom, že někdo rád blije? Směle bych řekla, že zvracení není zrovna věcí, kterou bychom chtěli dělat denně. Přesto se mu dost často nevyhneme a leckdy nás nemile překvapí. Ale co když si nemůžeme pomoct a řešíme tím všechny svoje problémy a neduhy?\nDiana začala ve 14 letech. Narodila se v rodině, která měla vždycky problém s jídlem. Buď se nejedlo a nebo se naopak pořádali hostiny. Shodit nějaké to kilo nebylo možné, zvlášť když ho máte údajně v genech.\nVŠICHNI JSME TLUSTÍ. Tak to prostě je a bude. Nebo ne?\nŠtíhlé prsty je to jediné, co je dle všeho na Dianě štíhlé. To, co ji drží nad vodou celých 10 let každodenního zvracení a ukrývání.\nMožná to ta holka neměla lehké, přesto to neměla o nic těžší než kdokoliv jiný. Bohužel se dostala do takového začarovaného kruhu, který ji nedovolí vystoupit. V hlavě se jí ozývají hlasy, které ji chtějí s vysokou pravděpodobností zničit. Svérázná a šťouravá bulimička Mia, šílené a puntičkářské Ego a tichá, skoro nemluvná Duše. Misky vah jsou těžce nevyrovnané. Vždy, když už to vypadá nadějně se Diana opět ocitá nad záchodovou mísou, sprchovým odpadem a nebo kdekoliv nad nějakým sáčkem. Děs, hnus, hrůza.\nJe pozitivum, že scény nejsou tak dopodrobna popsané, že byste i vy museli čtení prokládat zvracením.\nDiana si prochází několika obdobími, stejně jako se objevují její „přátelé“. Při čtení jsem měla pocit, že prostě musí někde zkolabovat a někdo jí z toho srabu zachrání. Ale ona vždy sebrala veškeré své síly a udělala krok úplně někam jinam, směrem, který ji přinesl alespoň na chvíli vysvobození.\nNa můj vkus to bylo až moc dlouhé. Přesto jsem ráda, že jsem si knihu přečetla a mohla nahlédnout alespoň trochu pod pokličku bulimiků.\nAno, poprvé v životě jsem nebyla odkázána na souhlas svých bližních. Nebo ještě lépe: Názory mých bližních mi byly opravdu srdečně fuk. Tenhle fakt představoval obrovský krok na moji cestě ke změně.\nDost často mě Diana jako hlavní hrdinka příběhu štvala. Nechápala jsem její počínání, ale většinu času jsem jí držela palce a doufala, že se ze svého stavu dostane a s Miou zatočí jak se sluší a patří.\nŽivot Diany aneb blití podle Římanů\nDianě se zdá, že nemá lehký život. Žije v rodině, kde je hlavním tématem jídlo - bohaté hostiny, přejídání, ukrývání jídla a tudíž následné problémy s kily.\nJedna slavnostní večeře, několik nevinných slov o genech a Diana zkouší své první úmyslné zvracení. Tak jednoduché to je a tak dobrý pocit z toho má. Život dívky začíná. Konečně se může pořádně najíst a ještě nepřibere ani kilo.\n„Říkej mi Mia,“ žebrala bulimie.\n„Koneckonců jsme teď něco jako kamarádky.“\nPrvní kamarádka nenechává Dianu na holičkách. Je jí pomocnou rukou vždy a všude. Zahání veškeré chmury a neduhy. Poté, co se Diana dostane ze spárů rodičů, ji dokonce nenechává ani na chvíli samotnou. Diana zvrací několikrát denně. Ocitá se v začarovaném kruhu. Aspoň, že Římané to dělali stejně.\n„A kdo jsi proboha zase ty?“ zeptala jsem se.\n„Tvoje Ego,“ prohlásilo moje Ego, zatímco si rozbalovalo kufry v mém mozku, a tak mi naprosto jasně dalo najevo, že nastal čas pro totální změnu.\nVypadá to na konec blití. Avšak veškeré problémy se halí do nového obalu a nenechávají Dianu v klidu. Ač změní zaměstnání a začne více sportovat, tak to stále není ono. Mia a Ego se předhánějí v zběsilých nápadech a pomalu ji ničí.\nMoje volání o pomoc, bylo jako zázrakem vyslyšeno. Oskar, jeden z našich ajťáků, se nečekaně vynořil přede mnou a nabídl mi šálek čaje z kořene baldriánu.\nNový přítel, nový styl života, všechno musí být BIO. Ale ani to není vysvobození.\nŽivot Diany je plný zvratů, neštěstí, černého humoru a hlavně obětí. 10 problitých let. 10 let skrývání. Ač to s níu vypadá hodně bledě, dočkáváme se šťastného konce. Budoucí rodina ji staví na nohy a dává prostor k vyjádření její duše.\nPokud nás porucha příjmu potravy má snad dovést k nějakému poznání, pak tedy k tomu, že bychom měli začít žít opravdový život.\nPPP (Darina Bretková , 28.10.2015) Odpovědět


Musicalnet.cz - CD Robin Hood potěší\n14. 09. 2010 v 11:15\tPetra Gregorová\nCD Robin Hood potěší\nAutorská dvojice Ondřej Soukup (hudba) a Gábina Osvaldová (texty) opět nezklamala. Texty jsou vtipné a originální, hudba melodická a dobře zapamatovatelná. CD obsahuje 18 písní a jeden bonus v podobě radio verze. Už při prvním poslechu si určitě některé z nich oblíbíte a budete se k nim rádi vracet. Oproti divadelnímu představení působí hudba na CD méně živě. Je jakoby „učesanější“. Kdybych měla zmínit píseň, u které je to nejvíc znát, je to jistě „Hu ha“. Když ji slyšíte přímo v divadle, má daleko větší drajv a šmrnc. Podobně je na tom i „Tanec čarodějnice“. V obou případech je to určitě i proto, že důležitou roli pro jejich vyznění má jejich vizuální podoba.\n19. Až se zblázním – radio verze (Lucia Šoralová, Václav Noid Bárta)