Pohlednice z Gruzie. Z obsahu. Krátce. Reportáž z cest čtěte na straně 6. Ročník 14 Ijar 5775 Duben/Květen Kauza Domácí šoa 2 - PDF\nPohlednice z Gruzie. Z obsahu. Krátce. Reportáž z cest čtěte na straně 6. Ročník 14 Ijar 5775 Duben/Květen Kauza Domácí šoa 2\nDownload "Pohlednice z Gruzie. Z obsahu. Krátce. Reportáž z cest čtěte na straně 6. Ročník 14 Ijar 5775 Duben/Květen 2015 www.maskil.cz. Kauza Domácí šoa 2"\n1 Ročník 14 Ijar 5775 Duben/Květen Z obsahu Kauza Domácí šoa 2 O Židech v Rusku s Martinem C. Putnou 4 Miko Peled: Generálův syn 10 Bambusové mezuzy 20 Krátce Pohlednice z Gruzie Reportáž z cest čtěte na straně 6 Dnes na rovině jazyka užívaného v médiích slovo žid neexistuje, užívá se výlučně neutrální jevrej. Ale v tom lidovém jazyce, který byl a je v Rusku vždy dosti silně oddělen od toho spisovného, se to slovo dosud užívá, navíc někdy v docela bizarních kombinacích. Vzpomínám si, že jsem byl na literární konferenci v Minsku, kde se sešli dva přátelé. Jeden byl zcela sekulární ruský Žid z Kyjeva a druhý byl jeho pravoslavný kamarád z Moskvy. A tito staří přátelé, když se lehce opili, tak si začali vzájemně žertem spílat do židobolševiků a židobanderovců. Martin C. Putna Cedule na ulicích a billboardy na mě křičely arabsky. Uvědomil jsem si, že jsem obklopený Araby a najednou jsem intenzivně cítil nebezpečí. Byl jsem si jistý, že každému je na první pohled jasné, že jsme dezorientovaní cizinci. A přece bych nedokázal říct, čeho konkrétně se bojím. Že nás (oni!) napadnou? Byl tady někde kolem dav lidí, kteří čekají, aby se mohli vrhnout na Židy? Pochopil jsem, že navzdory všem svým politickým aktivitám, se skutečně bojím. Miko Peled Musím se přiznat, že používání slov šoa a holocaust nemám vůbec ráda, a to ani při označení tragédie Židů za druhé světové války. Dnes se totiž tyto pojmy staly zcela běžnými asi jako když o někom řeknete, že má infarkt nebo mozkovou příhodu. To, co se stalo Židům za druhé světové války, by se podle mého názoru mělo vyjádřit konkrétně, jasně a bez skrývání máme na to v češtině adekvátní pojmenování: vyvraždění Židů, tábory smrti, továrny na smrt... Zuzana Peterová Foto: Mirek Daniel Rux\n2 Kauza Domácí šoa Snaha provokovat 24. června 2014 byla založena facebooková komunita s názvem Domácí šoa. Zabývá se tématem domácího násilí a manipulace v partnerských vztazích. Během své existence zveřejnila řadu odkazů na organizace poskytující pomoc obětem násilí (Bílý kruh bezpečí, Centrum ROSA, Acorus, atd.), populární i odborné publikace. Odhlédnuto od názvu, jedinou problematickou stránkou facebookové komunity bylo, že se téměř výlučně zabývala násilím páchaným muži na ženách, případně dětech, což podporuje vžitou představu muže-tyrana a ženy-oběti. Notorický problém české společnosti, totiž laxní přístup k násilí na dětech, stejně jako rozšířené násilí na seniorech, se zde téměř neobjevovaly. Zcela chyběly příspěvky o té podobě domácího násilí, kdy je obětí muž (odhady se velmi liší, neboť obětem v tomto případě brání ve vyhledání pomoci navíc obavy ze společenské stigmatizace typu to je ten blbec, co se nechal mlátit ). Potud šlo o jednu z mnoha skupin, upozorňujících nepříliš originálním způsobem na závažné společenské problémy. Paralelně vznikla na Twitteru stránka Domácí NACISTÉ, dokument České televize věnovaný obětem domácího násilí. Stránka odkazuje na facebookovou komunitu a jako profilový obrázek má fotografii koncentračního tábora. 29. června se na Facebooku objevil příspěvek, že záštitu nad kampaní Domácí šoa a stejnojmenným dokumentem připravovaným ČT převzal europoslanec Tomáš Zdechovský (KDU-ČSL). Na dotaz Maskilu předeslal, že jeho rodina měla vždy pozitivní vztah k Židům, jeho dědeček prošel KT Terezín a jeho rodina za války sama trpěla a pomáhala židovským obyvatelům. Ke kauze samé uvedl (uvádíme v nezkrácené podobě): Z pohledu člověka, který se zabýval více jak deset let PR, nevidím nic špatného na užití slova šoa ve smyslu domácího násilí. Tím nechci snižovat bolest, kterou si prožili židovští obyvatelé za druhé světové války, ale naopak chci vyprovokovat lidi k diskuzi nad domácím násilím, které často praktiky nacistického režimu připomínají. Proto jsem dříve neviděl žádný důvod k tomu, aby se užití tohoto názvu nikoho jakkoliv dotklo. Po protestech židovské obce jsem však svůj názor změnil a akceptuji, že dokumentární pořad o domácím násilí slovo šoa nepoužije. Problém nastal až 10. března, kdy na celou věc upozornila senátorka Daniela Filipiová (ODS). Všimla si výzvy, že Česká Twitter stránka Domácí NACISTÉ s profilovým obrázkem koncentračního tábora. televize hledá pro připravovaný dokumentární film ženy, které zažily domácí násilí a jsou ochotné se podělit o svůj příběh. Jak řekla Maskilu: Když jsem poprvé slyšela název Domácí šoa, myslela jsem si, že jsem se přeslechla. Filipiová zaslala 11. března dopis generálnímu řediteli ČT Petru Dvořákovi, v němž se ohradila proti použití srovnání domácího násilí se šoa, které mi připadá nevhodné a nevkusné. Týrané ženy mají na rozdíl od Židů za války možnost od násilníka uprchnout a žádat od státu a jeho institucí ochranu. P. Dvořáka požádala, aby zvážil přejmenování projektu. Den předtím se k názvu připravovaného projektu rozhodujícím způsobem vyjádřil ředitel Židovského muzea Leo Pavlát, který se o něm podle svých slov dověděl z jiného zdroje: Po tryzně k výročí likvidace terezínského rodinného tábora se jej jedna z přeživších ptala, co že se to v televizi chystá za divný pořad. Nazítří se s textem dopisu oficiálně ztotožnila Federace židovských obcí. Téhož dne v 9.27 h se na facebookové stránce Domácí šoa objevilo vyjádření (dosud anonymních) tvůrců: Termín ŠOA nebyl v žádném případě míněn jako zneužití památky těch, kteří byli strašlivým způsobem umučeni v koncentračních táborech. Těm, kterých se tato analogie dotkla, se omlouváme, ale zároveň jsme vyděšeni vulgaritami a výhružkami, kterých se nám dostalo v diskuzích na těchto stránkách od některých nositelů příjmení vyvoleného židovského národa. V současnosti pracujeme na změně názvu dokumentárního filmu, který se promítne i do změny televizní výzvy, ové adresy a těchto fb stránek. Děkujeme za pochopení. (zvýraznění redakce Maskilu) V 9.56 došlo k úpravě a tučně vytištěná část byla smazána. Vzhledem k tomu, že autoři podle svých slov výhružné a urážlivé příspěvky smazali, není již možné dohledat, jakou podobu údajné výhrůžky měly. Pavlát si byl zjevně vědom, že se dostává do prekérní situace: Ohrazením vůči názvu dělá komplikace celému projektu. První, nač tolik potřebná kampaň proti domácímu násilí narazí, je židovská citlivost a dotýkavost na téma holocaustu/šoa... Proto se snažil ukázat, jak dalece se vztah domácího násilníka (či násilnice) a oběti liší od nacistické vyhlazovací mašinérie. FŽO (či správci jejích facebookových stránek) po příslibu změny komunitu Domácí šoa olajkovali. Během dalších dnů se FŽO podařilo navázat s ČT neoficiální spolupráci. ČT přislíbila změnu názvu, což podle všeho zároveň znamená změnit koncepci již rozjetého projektu. Pokud se chtěla vyhnout ostudě, 2 Duben/Květen 2015\n3 causa jakou by jí takový projekt nejspíš přinesl, mnoho jiných možností neměla. Podivné ovšem je, že se nikde neobjevilo oficiální vyjádření České televize a prohlášení se objevilo pouze na facebookových stránkách komunity Domácí šoa. Ředitel ČT senátorce Filipiové zaslal 17. března dopis, v němž vyjádřil plný souhlas s jejím názorem: Titul projektu byl pouze pracovní a i u toho jsem všechny tvůrce upozornil, aby jej nepoužívali pro nevhodnost. Uvědomuji si, že použití názvu šoa se dotklo řady lidí, za což se rovněž omlouvám. Česká televize nepočítá s výrobou a vysíláním pořadu pod tímto názvem. Autoři nejsou první ani poslední, kdo se o takové užití pokusil. A třeba dodat, že to podle všeho myslili dobře, stejně jako ti, kdo mluví o tibetském holocaustu, arménském holocaustu, romském holocaustu apod. Kontroverze vyvolala i mnohem promyšlenější paralela historika Charlese Pattersona v knize Věčná Treblinka s podtitulem Ve vztahu ke zvířatům jsme všichni nacisté (2002). 18. března se na facebookové komunitě objevilo oznámení, že Jakmile budeme znát nový název dokumentu, zažádáme Facebook o jeho změnu (dle pravidel je možné jen jednou). Jinak je naplánováno smazání stránek do týdne. Snad to stihneme. Nestihli, komunita pod tímto názvem funguje dodnes. Dosud nezmizela ani fotografie koncentračního tábora z Twitteru. Z druhé strany Redakci Maskilu se podařilo s autory spojit a položit jim několik otázek. Víme tedy, že u zrodu projektu stáli Romuald Štěpán Rob a Kateřina Kovářová. R. Š. Rob je římskokatolický kněz, člen dominikánského řádu a externí spolupracovník ČT. Pracoval na televizních cyklech Světci a svědci, Znamení a rituály a dalších náboženských pořadech. Na stránkách ČT se rovněž dovíme, že od roku 2008 duchovně doprovázel prezidentský pár Václava a Dagmar Havlových. Kateřina Kovářová je manažerkou produkce ČT, ve výběru projektů z posledních let uvádí především pořady s duchovní tématikou (Mistr Eckhart, talk show kněze Zbigniewa Czendlika, dokument k výročí pražského arcibiskupa D. Duky). Dokument připravují ve spolupráci se známým režisérem Jiřím Strachem a pod vedením tvůrčí producentské skupiny Aleny Müllerové. ČT měla během schvalování projektu doporučit jako součást realizace přípravu charitativní kampaně na pomoc obětem domácího násilí. K. Kovářovou a R. Š. Roba inspiroval dokument Clauda Lanzmanna Šoa, a proto se rozhodli použít formálně podobný způsob vyprávění přeživších domácího týrání. K širšímu použití paralely uvedli, že byť se toto srovnání zdá silné, připadá jim, že utrpení lidské bytosti, kterou týrá blízký člověk, je srovnatelné s utrpením lidí v koncentračních táborech. To, že následky domácího násilí jsou v něčem podobné, jako tomu bylo u obětí holocaustu, jim potvrdili i terapeuti a psychologové. Údajnou podobnost spojující oběti domácího násilí s oběťmi šoa (a dělající z násilníků domácí nacisty ) blíže nevysvětlili. Lidská psychika má určité obecné reakce na traumatické zážitky, a ty se jistě projevily u přeživších mnoha tragédií a můžeme je čekat i u lidí týraných blízkými. Záměrem dokumentu má být čisté zachycení výpovědí těch kdo přežili, které by mělo vzbudit u diváka emoce a touhu vědět, jak mohou žít oběti těchto zkušeností s jejich psychosomatickými poruchami, způsobenými přežitím domácího duševního i fyzického holocaustu. Podle R. Š. Roba autoři chtěli použít výraz šoa v širším slova smyslu v souvislosti se zlem a násilím. Dostatečně si však neuvědomili, že samotný termín šoa je úzce spojen s hromadným vyvražďováním Židů nacisty a použití v jiné souvislosti by působilo jako zneužití. Zde argumentace nesedí: Jestliže autoři byli přímo inspirováni Lanzmannovým dokumentem, nemohli si toto úzké spojení s nacistickou genocidou prostě neuvědomit. Věděli, že musí diváky otřást, a to důkladně. Šokujících snímků už viděli dost, šokující statistiky se objevují v médiích pravidelně jenomže nešokují nebo jen na chvilku. Rozšířenost domácího násilí je v ČR skutečně alarmující a postoje k němu rovněž. Podle průzkumů sdružení ROSA zažívá násilí ve vztahu více než čtvrtina středoškolských studentů; násilí mezi vlastními rodiči přiznává každý desátý. Podle jiného průzkumu tohoto sdružení (z roku 2012) si 80 % českých žen myslí, že nějaká ta facka ke vztahu prostě patří. A to zůstáváme jen u násilí na dospělých či dospívajících ženách. Většina z nás je přitom toho názoru, že se to všechno odehrává někde jinde v úplně jiných rodinách (kdepak u našich známých!) a že my sami máme daleko jak k obětem, tak pachatelům. Naopak, k oběma máme stejně blízko. Otázkou zůstává, k čemu bylo ono přirovnání dobré. Může být jedna konkrétní, státem organizovaná a průmyslově vedená likvidace metaforou zcela jiných zločinů, konaných v soukromí a v rámci partnerských či příbuzenských vztahů? Nakonec se zdá, že největší slabinou není znevážení památky, ale nebezpečí, že dojde ke srovnávání dvou různých typů utrpení a jejich kvantifikaci : Kdo je/byl na tom hůř? O kolik? Právě takové otázky diváků by znamenaly skutečný neúspěch, protože by vedly k nepochopení. Proč by měla být manželka bitá žárlivým manželem, senior dokončení na straně 9 Program Bejt Simcha květen 2015 NEDĚLE 24. KVĚTNA od h Oslava svátku Šavuot PRAVIDELNÉ AKCE Ivrit hodiny hebrejštiny pro začátečníky každé úterý od 18 h; pro pokročilé ve čtvrtek od 18 h; pro středně pokročilé ve čtvrtek od h Úvod do judaismu každé úterý od h Kabalat Šabat každý pátek od 18 hodin Bejt Simcha Maiselova 4, Praha 1 Telefon: Web: JAK ZÍSKÁVAT MASKIL? a) v elektronické podobě na b) v tištěné podobě za cenu poštovného a bal ného; pošlete, prosím, svoji žádost na adresu Bejt Simcha, Maiselova 4, Praha 1, telefon: , výše poštovného a balného je v ČR minimálně 250 Kč ročně; uvedený obnos nám laskavě zašlete složenkou nebo na bankovní účet číslo: /0100 u Komerční banky, variabilní symbol je (5x8), v popisu platby uveďte, prosím, své jméno. Ijar\n4 O Židech a ruské spiritualitě Jak Rusové nahlížejí na Židy ze svého pravoslavného zázemí? Jak známo, v ruštině existují dvě slova jevrej a žid. To první znamená naše Žid, v neutrálním smyslu, především v národnostním. To druhé nejlépe přeložit jako židák, protože je to sprostá nadávka. V předmoderní náboženské kultuře, zejména v její lidové formě, se to ovšem zase tak striktně nerozlišuje. Kdysi jsem překládal lidovou náboženskou poezii, které se říká Stichy duchovní. Je strašně zajímavá, je na ní vidět, jak bylo lidové pravoslaví prolnuté vším možným manicheismem a různými fantaskními náboženskými představami, nacházejícími se nezřídka zcela mimo ortodoxii. A v jedné z těch básní stojí: Chodila Panna po Svaté Rusi, Syna svého hledala. Tři Židáci vyšli vstříc Panně. / Panna těch Židáků ptá se: Vy Židi, Židáci, Jidáši prokletí, / kde jste vy, Židáci, Krista mučili? Jaký vliv má toto dědictví na dnešní jazyk? Dnes na rovině jazyka užívaného v médiích slovo žid neexistuje, užívá se výlučně neutrální jevrej. Ale v tom lidovém jazyce, který byl a je v Rusku vždy dosti silně oddělen od toho spisovného, se to slovo dosud užívá, navíc někdy v docela bizarních kombinacích. Vzpomínám si, že jsem byl na literární konferenci v Minsku, kde se sešli dva přátelé. Jeden byl zcela sekulární ruský Žid z Kyjeva a druhý byl jeho pravoslavný kamarád z Moskvy. A tito staří přátelé, když se lehce opili, tak si začali vzájemně žertem spílat do židobolševiků a židobanderovců. Vlastně, kdyby se to mělo doslovně přeložit, tak židákobolševiků a židákobanderovců. V jejich případě to byl trochu zoufalý smích nad tím, jak ten antisemitismus dál žije, byť ne oficiálně. s profesorem Martinem C. Putnou Nedávno publikovaná kniha Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity věnuje jednu kapitolu také historickým křižovatkám židovství v carském, sovětském i postsovětském Rusku (s ). S autorem profesorem Martinem C. Putnou jsme si povídali o duchovních vztazích a vzájemných inspiracích Rusů a Židů. na které vystupovaly takové postavy jako Jakunin, Kantor a Zeman. Putin tam nebyl fyzicky ale virtuálně ano. V čem považuješ konferenci Let My People Live za zneužití památky obětí šoa? To by znamenalo, že se na zneužití jejich památky podílí šéf ECJ Moše Kantor i všichni přeživší, kteří na ní byli přítomni... Když se jako A řekne: Ctíme památku obětí šoa, není nikdo, kdo by nesouhlasil. Jenže když jako B zaznívá, naplno či napůl: a proto potřebujeme spolupracovat s Putinovým Ruskem, jelikož Situace ruských Židů ale působí v mnohém dobře, prezident Putin je považován za politika Židům velmi nakloněného. Pro Putina je v současné situaci výhodné tvářit se jako přítel Židů. Což navíc souvisí s tím, že vystupuje jako nepřítel islámského terorismu. Boj proti islámskému terorismu má ovšem v ruském případě mnohem hlubší historické kořeny, protože to souvisí s čečenskou válkou. Čečenci před první válkou byli asi takoví muslimové jako Bosňáci na Balkáně: byla to součást jejich kulturní identity, ale rozhodně tam nebujel islámský fundamentalismus či terorismus. Ten se objevil jako reakce na ruskou genocidní válku v Čečensku. Čím může být něco takového pro ruského prezidenta výhodné? Tím, že mu to pomáhá vytvářet pro západní veřejnost iluzi, že s nimi sdílí aspoň některé hodnoty: vždyť je proti antisemitismu, tak přece nemůže být tak zlý Souvisí to i s jeho rétorickým zdůrazňováním boje SSSR proti nacismu. Ale i s tím, že antisemitismus v Evropě po holocaustu jaksi přestal být salonfähig. Ani nová ultrapravice, jako Front national za éry madame Le Penové, ani čeští Okamuři a Semíni zpravidla nejsou antisemitští. Oni si to ale dostatečně vynahrazují jinými mániemi. Vždycky musí být někdo, kdo je nepřítel a koho je třeba zničit Im Namen des Volkes. Takže tento putinovský ne-antisemitismus umožňuje konání tak bizarních akcí jako konference ke zneužití památky obětí holocaustu, to je taky proti antisemitismu, totiž tomu islámskému je to zneužití. Je to snaha vtáhnout Putina zpátky do slušné společnosti, po zádech mrtvých. Ale ruské silnice se odjakživa stavěly na kostičkách, jak píše už starý Někrasov. Setkal ses při svých cestách do Ruska s tamějšími Židy? Ano, ale většinou to byli Židé hodně sekularizovaní nebo konvertité k pravoslaví lidé, kteří se pohybují v disidentském prostředí a nemají žádné iluze ani o Putinově manifestovaném anti-antisemitismu, ani o jeho stejně manifestované a stejně nedůvěryhodné víře křesťanské. Znamená to, že ti, kdo se rozhodnou židovství opustit, zůstávají v ruském, respektive pravoslavném prostředí nějakým způsobem dál Židy? To je specifický fenomén ruských Židů, konvertovavších k pravoslaví. Jsou to etničtí Židé, kteří buď sami konvertovali, nebo pocházejí z konvertitských rodin. A kupodivu patří k nejvýraznějším intelektuálním postavám ruského pravoslaví. Například Anatolij Krasnov-Levitin, jeden ze zakladatelů pravoslavného disentu ještě v šedesátých letech, a samozřejmě Alexander Meň. To je ekumenicky 4 Duben/Květen 2015\n5 rozhovor naladěný teolog, který se dokonce pokoušel o jakousi mírnou reformu, jakési zdnešnění, aggiornamento, pravoslavné liturgie. Byl zavražděn roku 1990 a dodnes není jasno, kdo to udělal. Jeho komunita dnes v Moskvě působí kolem kostela Kosmy a Damiána, a právě to jsou z nemalé části pravoslavní židovští disidenti. A jak na takové lidi pohlíží církevní hierarchie v čele s patriarchou Kyrilem? Teď je zrovna celkem nechávají na pokoji. Ale v devadesátých letech byli meňovci terčem řady útoků, ze strany hierarchie i ze strany ortodoxálů, kteří jim spílali, že jsou vlastně nepravoslavní. A ti antisemitismus samozřejmě i nadále pěstují, jak odpovídá tradicím ruské černé sotně, tedy předrevoluční krajní pravice. Celkově lze tu jejich situaci označit za střídání útoků a tolerance. Koho označuješ slovem ortodoxálové? To slovo jsem právě vymyslel. Jako se už tradičně odlišuje evangelikál od evangelíka a jako se snad ujímá označení katolikál, mohli bychom začít používat slovo ortodoxál. Vždycky je to totéž: vyhroceně bojovně fundamentalistický propagátor té které víry. Ten, pro koho je víra především společenskou ideologií, postavenou ostře proti liberálnímu světu a jinověrcům, ale s gustem užívající moderní techniky, pokud jde o šíření jejich společenského vlivu. Klasické pojednání o tomto typu nového fundamentalismu jdoucího napříč náboženstvími sepsal francouzský religionista Gilles Kepel pod názvem Boží pomsta křesťané, židé a muslimové znovu dobývají svět. Jistě, je třeba rozlišovat: Jsou i lidé velmi orientovaní na tradiční náboženskou kulturu u evangelíků na vyznání Ježíše a biblickou doslovnost, u pravoslavných na liturgii, kteří nejsou těmi společensky nebezpečnými ály. Kde je hranice? Hm, asi tam, kde začíná agresivita vůči jiným a jinému a mocenská ambice. Nicméně, co ty lidi vedlo ke konverzím k pravoslaví? Pravoslavným křesťanem pocházejícím z částečně židovské rodiny byl i nedávno zavražděný opoziční politik Boris Němcov. Každá konverze je jistě individuálním, niterným aktem, do jehož nejhlubších hlubin nikdo druhý nemůže vidět. Ale z kulturně-historického hlediska existuje cosi jako tradice ruského židovského konvertitství, jako pokusu sloučit obě identity stát se pravoslavným, tím se ještě víc ztotožnit s Ruskem, a současně zůstat Židem. Je to asi podobné, jako u řady římskokatolických konvertitů ze židovství na Západě, jako byla Simone Weilová, Henri Bergson, Edita Steinová nebo v Čechách Alfréd Fuchs. Někteří se nechali pokřtít, jiní nikoliv, ale právě i ti zdůrazňovali, že svým osobním příběhem spojují židovství a křesťanství. Oni chtějí být obojím. Samozřejmě, toto není a nemůže být fenomén masový, na to je příliš intelektuálně náročný, křehký. Ale právě i proto jej můžeme najít u tolika moderních intelektuálů. Přinášejí takové lidé do pravoslaví židovské podněty? Tady je třeba zmínit jméno Vasilije Rozanova. Ten je v rámci plejády pravoslavných myslitelů přelomu 19. a 20. století, jako byl Solovjov, Berďajev a další, asi nejzajímavější právě sub specie židovství. Mimochodem, milovali a překládali ho ve Staré Říši, protože jim připadal jako takový ruský Deml. Rozanov sám Žid nebyl, ale židovstvím se hluboce zaobíral. Hluboce a rozporuplně. Na jednu stranu občas sdílí postoje tradičního pravoslavného antisemitismu. Hlavně vyčítá Židům účast na revoluci, což je obvyklá hořká výtka mnoha Rusů ve 20. století. Na druhou stranu je fascinován židovstvím jakožto náboženstvím, a to speciálně pozitivním postojem židovství k sexualitě. O pravoslaví prohlašoval, že je vykleštěné, bezpohlavní, že ho reprezentují lidé měsíčního světla, lidé, kteří si myslí, že jejich osobní netělesnost je pozitivní. Na to právě Rozanov klade protipříklad: Podívejte se na Židy! U nich se jádro bohoslužby odehrává v rodině. Jak je to tedy se Židy a revolucí? Složitý příběh, který začíná dávno před revolucí. Do konce 18. století na území vlastního Ruska bylo Židů málo, protože naprostá většina se jich nacházela na území Rzeczi pospolité, a teprve když Rusko osvobodilo její východní část, to znamená dnešní Ukrajinu, Bělorusko a jádro dnešního Polska, tak se najednou většina aškenázského židovstva, aniž by se pohnula, ocitla v Rusku. Židům byla nejdřív ponechána autonomie vnitřní samosprávy a doufalo se, že se nějak zvolna sami začlení. Zajímavý byl v tomto ohledu pokus udělat z části Židů kolonisty v nově získaném Novorusku, tedy na severním pobřeží Černého moře. Až za éry Mikuláše I. ( ) začala administrativní, nedobrovolná integrace Židů. Byla podivná v tom, že se po nich chtělo, aby se zapojili do všech struktur impéria, ale nikoli jako plnoprávní občané. S tím souvisel fenomén čáry osídlení, zakazující většině Židů, pokud nebyli bohatí nebo nezískali výjimku, usazovat se ve vnitřním Rusku. Viz třeba Chagallovo vyprávění, jak ilegálně studoval malířství v Petrohradě. Nebo viz věci ještě horší, systém vojenských přípravek, kam armáda za Mikuláše násilně odváděla židovské mladíky. Ale přitom nesměli získávat důstojnické hodnosti. Zatímco v jiných evropských zemích Židé postupně získávali rovnoprávnost a mnoho z nich se nadšeně a ochotně integrovalo do společnosti i do elit zemí, jako byly Prusko, Rakousko, Uhry, Británie či Francie, v Rusku toto nešlo. Zatímco kultura 19. století v těchto zemích je bez Židů vlastně nemyslitelná, v ruské kultuře 19. století téměř žádné Židy nenacházíme. Výsledkem toho bylo, že židovská inteligence začala řešit, co dělat, když židům není dovoleno být plnoprávnými občany. Židé se proto v této době začínali uchylovat k alternativním identitám. Nabízely se dvě: Jedni chtějí zůstat Židy i v národně-obrozenském, jazykovém smyslu z toho vzniká vědomé pěstování jidiš kultury, jejíž představitelé pak z velké části odjeli do USA nebo do Palestiny. A jiní říkají: Ano, budeme Rusy, ale my to Rusko změníme a přidávají se k revolucionářům. A to je jeden z nejkontroverznějších fenoménů v rámci židovských dějin v Rusku, tedy účast mnoha Židů na ruské revoluci, která pak zase zvedla vlnu antisemitismu v těch nerevolučních kruzích a která později nezabránila tomu, aby Stalin, když se mu to hodilo, nezahrál na antisemitskou strunku taktéž. Na závěr: Jak to vidíš do budoucna? Co myslíš tím vidět do budoucna? No přece že dorazí Mesiáš... :) Ptala se Ruth J. Weiniger Martin C. Putna (*1968) je literární historik, zabývá se především vztahem náboženství a kultury. Přednáší na Fakultě humanitních studií Univerzity Karlovy. Vydal dvě desítky knih, mimo jiné o duchovním profilu Václava Havla, o české katolické literatuře 19. a 20. století nebo o americké religiozitě (kde je rovněž jedna kapitola věnována židovství v americké kultuře). Ijar\n6 Pohlednice z Gruzie Gruzie je nádherná země s krásnou přírodou. Nabízím pár postřehů získaných během necelého týdne stráveného v celkem čtyřech městech a možná i pár rad pro lowcostové cestovatele. Zpáteční letenka z Budapešti totiž stojí pouhých 1400 korun. Synagoga v Tbilisi o svátcích si tu není kam sednout První dojmy Letiště v Kutaisi 4.50 hodin úředníci pracují neuvěřitelně pomalu, vlastně od nás nic nechtějí, jen vůbec nechvátají. Pak nás obklopí skupina nevábně vypadajících taxikářů v teplákách, vzájemně se postrkují, vypadají snad ještě hůř než noční taxikáři na Hlavním nádraží v Praze. Musíme je odstrčit a kupujeme si jízdenku na autobus do přímořského Batumi. K našemu překvapení nás prodejce jízdenek vede k jednomu muži z této skupiny, ten odhání ostatní a razí nám cestu ke svému minibusu. Chrysler z roku 2003 vypadá potmě celkem přijatelně a má dostatečný počet sedadel. Naše skupina čítající šest osob původně plánovala přepravu autobusy, maršrutkami, vlakem a až na poslední den jsme si chtěli na dlouhou trasu s více zastávkami najmout auto. Tady jsme ale zjistili, že jízda taxíkem do naší první destinace, asi 150 km vzdáleného Batumi, stojí pro šest lidí dohromady 900 korun. Všechny další přepravy byly ještě o dost levnější. To transformovalo poprvé v historii naši lowcostovou cestovatelskou partu na západní turisty. Rozhodnutí, že budeme jezdit autem a ušetříme tak spoustu času, bylo přijato okamžitě. Řidič nás naložil a vyrazil do tmy. Jsem zvyklý na xenonové světlomety, a tak jsem měl pocit, že auto nesvítí vůbec, ale řidiči to nevadilo. Dvě třetiny cesty jel prostředkem silnice, občas nesmyslně v protisměru, řídit neuměl, ale jel rychle a vyhýbal se na poslední chvíli. Jezdí tak tři čtvrtiny Gruzínců, zbývající čtvrtina se drží vzorně pravého okraje silnice. Měl jsem pocit, že nám dojde benzín, ale vysvětlil mi, že jedeme na plyn. Není blázen, aby dával 20 korun za litr benzínu. Hm. V téměř každé vesnici je nová prosklená budova policie. Uvnitř sedí policista u stolu a venku má auto vypadající jako Synagoga v Batumi byla od roku 1920 využívána jako tělocvična. Dnes je opět místem modlitby, jen působí poněkud opuštěně. 6 Duben/Květen 2015\n7 téma v Americe, včetně rámu vpředu. Pokud je auto ve službě, bliká, ve velkých městech to tedy v noci vypadá, jako by byl velký zátah, je to ale jen signalizace, že jsou v práci. Radar na měření rychlosti v Gruzii nemají. Tato jízda byla ovšem první i poslední, kdy mělo auto volant na správné straně. Dováží se tam totiž ojetá auta z Japonska, kde se jezdí vlevo. To vysvětlilo, proč někteří jedou tak vzorně u pravého kraje, oni na té straně totiž sedí a snaží se zprava koukat před auto, které pak zleva předjedou gruzínská ruleta. Dvacet procent aut nemá přední nárazník. Zastoupení mercedesů je určitě vyšší než v Německu. První dojem tedy nebyl nejlepší, ale pak se to už jen zlepšovalo. Jazyk Gruzínština má vlastní abecedu, takže si nepřečtete ani jméno města, do kterého jede autobus. Pokud na to máte čas a sílu, doporučuji naučit se gruzínsky, komunikaci to neuvěřitelně zjednoduší. Arménština a azerbájdština možná také pomohou. Z našeho pohledu je nouzovým řešením ruština. Není to ale jako v Litvě nebo v Lotyšsku, v Gruzii narazíte na lidi mluvící dobře rusky jen zřídka, většina lidí nemluví rusky vůbec nebo jen velmi špatně. Dokonce došlo k lingvistickému zázraku, kdy jsem byl během jediného dne považován jednou za Rusa a jednou za Izraelce. Kdo ví, jak příslušnými jazyky mluvím, pochopí hloubku vtipu. Pravděpodobnost takové události je stejná jako zásah antimonopolního úřadu v naší firmě. Perfektně Kutiasi synagoga je nejhezčí a nejopravenější dům v okolí. anglicky v Gruzii mluví dvě mladé slečny. Obě pracují v městečku Gori, první v infocentru informujícím, kde je muzeum (říká, že je to ten dům naproti), a druhá jako průvodkyně ve zmíněném muzeu zločince. Pokus sehnat anglicky mluvícího řidiče se podařil jen jednou, ale zase byl první půlden tak opilý, že nemohl mluvit vůbec. O to víc nás jiný den potěšil muslimský řidič, který sice mluvil jen gruzínsky, ale byl dokonale střízlivý a jako jediný uměl řídit. Jeho tlumočník nám při dohadování o trase a ceně vysvětlil: On kolchoznik, on něgavoriť. Batumi Přímořské město dvou tváří, plážová promenáda je vzorně opravená a stojí tu hotely velkých řetězců, kouzlo ale postrádá. Naopak stará část města je zajímavá, neupravená, zašlá, ale má kouzlo. Synagoga se právě opravuje. Prázdným dvorem jsem prošel do domu označeného mezuzou a našel nějakou starší paní. Hebrejsky nemluvila, jen rusky, ale ochotně sehnala direktora synagogy. Starší pán dorazil za chvíli a ochotně mi odemknul. Odmítl mluvit hebrejsky, Tbilisi stejně jako zbytek Gruzie nabízí zvláštní směs starého a moderního. nabídl angličtinu, ale ta byla ještě horší než moje ruština, tak jsme zůstali u ruštiny, kterou mluvil velmi dobře. Můj zájem o synagogu mu udělal radost, prováděl mě celou budovou a vtipně komentoval, že mají veliké štěstí, protože jim synagogu ukradli hned po roce 1920 a udělali z ní tělocvičnu a tím ji paradoxně zachránili od jiných katastrof. Nyní ji dostali zpět a mají i prostředky na její právě probíhající opravu. Pak ale zvážněl a řekl, že židovský život v Batumi moc není, a oni už jsou vlastně reformní komunitou. Než jsem stačil říct, že na tom určitě není nic špatného, tak mi vysvětlil, co tím myslí. A sice, že se snaží zapojit a k židovskému životu přitáhnout všechny zájemce a neřeší rozdíl mezi maminkovci a tatínkovci, jak je to běžné v reformních komunitách. Milá naivita a současně můj pohled na svět. Situaci u nás doma jsem mu radši nepopisoval, ani bych to neuměl, musel bych se doučit v ruštině slovíčka člen, liturgický, komise, záchvat a žlučníkový. Popřál jsem mu mnoho štěstí a věřím, že se v Batumi vše dobře povede. Tbilisi Cestou do Tbilisi míjíme utečenecké tábory, kde bydlí běženci z Jižní Osetie. Ty tábory nevypadají hůř než některé satelity okolo Prahy, jsou to regulérní domy, žádné stany nebo podobně, ale přesto působí velmi stísněným dojmem. Před Tbilisi je na dálnici značení nabízející tři cíle: Tbilisi, Jerevan a Teherán, to už zní docela exoticky. Další den ráno začínáme návštěvou muzea okupace, které nás vítá upozorněním, že okupace ještě neskončila. Hned v první místnosti promítají film o jednom mocném sovětskoruském KGBákovi malého vzrůstu, jehož špatně naprogramovaný lunochod se potácí na horním konci Nerudovky. Zase si kladu otázku, proč my dosud muzeum poválečné okupace nemáme. Tbilisi je rušné město v kopcovitém terénu. Trochu šedivé, ale určitě stojí za vidění. Krásná synagoga je dobře střežená, ochotně mě provádí starší pán mluvící devíti jazyky. Angličtina ani hebrejština nejsou v první polovině jeho žebříčku, rusky umí, ale odmítá tuto možnost, já zas nedokážu posloužit žádnou z jeho pěti preferencí. Nakonec se přeci jen shodneme na angličtině a hebrejštině (asi tak v poměru 9:1). Mají jednu menší synagogu v přízemí a na hlavní svátky používají velkou hlavní v prvním patře. 45 (slovy: čtyřicet pět) svitků Tóry. Bývá tu plno už dlouho před začátkem, není si kam sednout, jestli ty lidi nepřestanou chodit, tak ten barák spadne. Pochopitelně to vše říká s hrdostí a s úsměvem. Gratulace do Tbilisi. Kutaisi Na Kutaisi je zajímavé hlavně to, že tu přistává Wizzair. Do synagogy se vydáváme poslední den hned po příjezdu, tedy v sobotu odpoledne, a musíme se ptát na cestu. Můj oblíbený Garmin totiž dosud nevzal existenci Gruzie na vědomí a tak jdeme jen podle načtených souřadnic, a ty nejsou zcela přesné. Synagoga je trochu stranou od centra v obytné čtvrti, rozkopané ulice, neopravené domy, vrak Ijar\n8 moskviče ve verzi pickup, která u nás nikdy nejezdila. Pak se objeví synagoga, krásná, vcházíme otevřenou brankou do prázdného dvora. Hlasy za budovou patří dvěma mužům, jak se později ukáže, zastávají funkce šnorer a šábesgoj. Jazyková nabídka je jasná gruzínsky nebo hebrejsky. Jeden jde sehnat chazana a vrací se s ním zanedlouho. Chazan mluví dokonalou hebrejštinou, musí pro mě každou druhou větu opakovat nebo zjednodušovat, ale vůbec mu to nevadí. Zve mě i mého kolegu bez kipy do synagogy, tedy do dvou synagog, ukazuje nám opět jednu malou a jednu velkou synagogu, obě nádherné, mají tu i vystavený svitek Tóry. V tu chvíli žádá šnorer o cedaka le-sefer tora a když se ptám, kde je cedaka box, ukazuje do své kapsy. V každé synagoze nechávám drobnou bankovku, a tak proč ji tady nedat jemu. Ale gruzínské peníze jsem u sebe neměl, tak jsem požádal kolegu, aby mu dal 10 lary, tedy asi sto korun. Šnorera dárek nadchnul a chazan poděkoval ještě jednou za něj a vysvětlil mi, že ten člověk opravdu nemá na jídlo, a pochválil mě, že jsem nešáhl o šábesu na peníze. Ještě vysvětlil, že ten kolega, který rozsvěcuje světla, abych mohl dobře fotit, pochopitelně žid není. Ach jo. Spokojeně říkal, že se mají dobře a vše je v pořádku. Synagoga je nejhezčí a nejopravenější dům v okolí. Odcházíme s dobrým pocitem. Chiatura Opuštěné hornické město, přijeli jsme sem kvůli lanovkám z padesátých let, které jsou stále ještě v provozu. Pokud zadáte do vyhledávače jméno města a lanovka, pochopíte proč. Jinak je tu dost depresivní atmosféra, synagoga tady doufám není. Krásné místo na focení, žít tu ale nebude lehké. Chiatura město duchů. Odvážnější cestovatelé se mohou projet hornickými lanovkami z padesátých let. Gruzínský vozový park je kapitola sama o sobě. Příroda Jak jsem psal v úvodu, gruzínská krajina je nádherná a mohutný zasněžený Kavkaz dává možnost dělat krásné fotky. Příroda je nedotčená, ale já jsem ten typ člověka, který když slyší krásný malý ostrov, tak si představí Manhattan. Popis krás tedy přenechám povolanějším. Lidé Před cestou jsem četl o pohostinnosti Gruzínců, stejně tak ale i mnohá varování, že se nás všichni místní pokusí okrást. To poslední pravda není. Gruzínci jsou především hrdým národem. Když se vám něco líbí a řeknete jim to, jsou opravdu šťastní. Původní plán byl jezdit vlakem nebo autobusem, takže jsme ve všech městech měli ubytování v Bahnhofsviertel, kde ani cenovky na zboží nebránily prodavačům v pokusu nás opakovaně ošidit při nákupu. Ale zase jinde nám stará paní přinesla zapomenutý batoh a odmítla odměnu, v naprosto chudé Chiatuře za nás platil místní občan v hospodě a odmítal naše pozvání. V Tbilisi mi optička opravila brýle a nic za to nechtěla. Když dostala číšnice v Batumi spropitné sto korun (za šest lidí), tak si myslela, že jsme se spletli a peníze nám vracela. Když pochopila, že to myslíme vážně, dala jedné ženě z naší skupiny své náušnice. Ceny všech přeprav byly absurdně nízké, dohodnuté plácnutím ruky a korektně dodržené. Celkový dojem je dobrý, velmi dobrý. Určitým problémem je i to, že se na první pohled odlišujeme, z jejich pohledu vypadáme jako Rusové, sice jim říkáme, že opravdu a určitě nejsme Rusové, ale protože jim to říkáme rusky, tak určité podezření zpočátku přetrvává. O Česku nikdy neslyšeli, když poznají, že mezi sebou nemluvíme rusky, tipují docela přesně na Poláky. Až pojem Československo je srozumitelný a Československo má v Gruzii dobré jméno. Ihned se začnou chovat vstřícně a přátelsky. Možná jsme v roce 1993 měli Slováky kromě vlajky napálit i o jméno. Jídlo Jídlo, víno i koňak z Gruzie zná celý svět. Gruzínské pivo ve světě známé není, a já už vím proč. Na místě samém je příjemným překvapením nízká cena všech těchto dobrot. Ani zjišťování, zda pokrm neobsahuje zakázaná zvířata, není obtížné. Pouze jedna dáma, když jsem se ujišťoval, že v té směsi není nic vepřového, se pokřižovala a řekla, že u ní je vše halal. Ochutnali jsme asi všechny speciality a nebyli ani jednou zklamáni. Na trhu jsme nakoupili fantastické ovčí a kozí sýry. Doteď nechápu, proč mě ostatní nutili sníst jeden z nich na balkóně. Mirek Daniel Rux Foto: autor 8 Duben/Květen 2015\n9 otazník Kauza Domácí šoa dokončení ze strany 3 obíraný rodinou o důchod nebo bité děti přirovnáváni ke komukoli jinému? To, co prožívají, má vlastní příčiny i kontext. Autoři naznačili, jakým způsobem hodlají projekt přepracovat: kromě násilí na ženách chtějí dále zmapovat domácí násilí na mužích, dětech a seniorech. Výsledek by měl divákům poskytnout hlubší vhled než původní verze. O dalším vývoji projektu, stejně jako o plánované charitativní kampani, budeme čtenáře informovat. Závěrem Celá kauza názorně ukázala, jak se nutnost prosadit téma na mediálním trhu a mechanismy PR zažírají do nitra věci samé. Potřeba získat lidskoprávním tématům pozornost z nich dělá reklamní produkt jako kterýkoli jiný. To může lidské utrpení degradovat na přelétavý módní zájem: jednou je v kurzu Afrika, jindy Tibet, tu zas týrané děti. Organizace, které chtějí pomáhat, se ocitají v konkurenčních vztazích, kdy volky nevolky bojují o lidskou pozornost, podmiňující další prostor v médiích, dotace, granty, i dary jednotlivců. Vědí přitom, že podpora je krátká jako hit (angl. úder) a jde o to, aby byla co nejúčinnější. V samém důsledku přichází otázka, jak si přitom udržet k utrpení lidí skutečně lidský, nikoli technokratický či obchodnický přístup. Koneckonců, z jiného úhlu se tímto problémem zabývají ti, kdo usilují o uchovávání památky šoa. Od chvíle, kdy se k ní obrátila pozornost a objevily se organizace i jednotlivci ochotní dát peníze, bylo třeba řešit, co přinese skutečnost, že se šoa dostala do kurzu. Co s průměrnými filmaři, spisovateli a dalšími kreativci, kteří v tomto tématu ucítí šanci? A jak zabránit bagatelizaci šoa, když ani projekty na uchování památky se neobejdou bez praxe PR? Navíc, nežádoucí popularita slov šoa, holocaust a jejich užívání v nečekaných spojeních jsou důsledkem letitého upozorňování na holocaust a jeho mediálního úspěchu. Když slovo šoa přešlo do obecného slovníku, děje se mu to, co jiným běžně užívaným slovům. Jak známo, stínem popularity slov jsou posuny významu, užití v nečekaných i nesmyslných kontextech, prostě vulgarizace zlidovění. Ať se nám to líbí nebo ne, ne všichni je budou používat správně. Přešlapy tohoto druhu mívají i izraelští politici jako Jicchak Hanegbi (tehdy Kadima, nyní Likud), který v roce 2008 prohlásil, že čím větší dolet budou mít palestinské rakety, tím větší šoa Palestince očekává. Tehdejší předseda zahraničního a branného výboru Knesetu se hájil podobně jako tvůrci připravovaného pořadu: Výraz prý použil v širším a původnějším smyslu a bez určitého členu, tedy ve významu katastrofa. Co na tom, že standardní hebrejské slovníky dnes nikdy neuvádějí slovo šoa bez konotace s holocaustem... Je otázkou, jakou roli přitom mohou hrát židovské komunity a instituce jako Jad vašem či Terezínská iniciativa. Upozornit veřejnoprávní televizi na nevhodnost názvu bylo logické a pochopitelné. Do budoucna se nepodaří bdít nad tím, aby veřejné instituce používaly určitá slova bezchybně. Ostatně, takový přístup by byl nejspíš kontraproduktivní. Povědomí o holocaustu by neprospěl dojem, že je o něm lepší nemluvit, protože Židé jsou snadno dotčeni a mohly by být problémy. Způsoby mluvení o šoa se nepochybně budou měnit a my je budeme moci přinejlepším usměrňovat, ale ne určovat. Ruth J. Weiniger Pozn.: Citace facebookových příspěvků i korespondence zachovávají pravopis originálu. Anketa Co si myslíte o užívání slova holocaust či šoa mimo označení nacistického vyvražďování Židů za druhé světové války? Je pro vás únosné jako metafora? A pokud ano, kde jsou podle vás hranice takové metafory? Tomáš Škrdlant (režisér): Cítím v tom urputnou bulvární snahu publicistů (i politiků, viz superholocaust pana prezidenta) upoutat pozornost v informačně přehlceném světě nějakou siláckou nadsázkou. V případě ČT (Domácí šoa) jde navíc o trapnou bezmyšlenkovitost. Nevidím v tom nedostatek piety, jen nedostatek přemýšlení. Zuzana Peterová (spisovatelka): Musím se přiznat, že používání těchto slov nemám vůbec ráda, a to ani při označení tragédie Židů za druhé světové války. Dnes se totiž tyto pojmy staly zcela běžnými asi jako když o někom řeknete, že má infarkt nebo mozkovou příhodu. To, co se stalo Židům za druhé světové války, by se podle mého názoru mělo vyjádřit konkrétně, jasně a bez skrývání máme na to v češtině adekvátní pojmenování: vyvraždění Židů, tábory smrti, továrny na smrt... Vzpomínám na svou babičku Gertrudu, která když se vrátila z koncentráku, a když mi o tom jako malé holce vyprávěla, nikdy slov holocaust nebo šoa nepoužila. Vždy řekla přímo: šlo o vraždy našich lidí. Judita Matyášová (novinářka a spisovatelka): Dokumentováním příběhů z druhé světové války se zabývám již řadu let. Naslouchám osudům pamětníků, kteří pocházejí z židovských rodin a prožili během války nejrůznější útrapy, ztratili své blízké. Slova holocaust a šoa vnímám jako pojmenování těchto konkrétních, historických událostí během druhé světové války. Dost dobře si tedy neumím představit, že by byla spojována s jakoukoliv jinou událostí. Kateřina Vinšová (romanistka, překladatelka): Naprosto nesouhlasím s užíváním výrazů šoa a holocaust v metaforickém užití. Většinou tím dojde k znevážení obsahu těchto slov a navíc to nikdy nemůže jako výraz sedět. A například prezidentův výro k o superholocaustu mi připadá už naprosto scestný. Jako kdyby mohlo být ještě něco víc než obyčejný holocaust to je přece nesmysl. Sidur HEGJON LEV Modlitby progresivního směru pro šabat, svátky a všední dny Uspořádali: rabín Tomáš Kučera, Jan David Reitschläger, vydala: Bejt Simcha, formát: A5, 216 stran. Sidur je v pevné vazbě a na každé dvoustraně najdete hebrejský text, český překlad, transkripci do latinky a anglický (případně slovenský) text. Prodejní cena je 400 Kč při osobním odběru (po dohodě), 450 Kč na dobírku (včetně poštovného a balného). Zaslání na dobírku je možné i na Slovensko za celkovou cenu 570 Kč. Objednávky na adrese: nebo na telefonu Sidur je nyní možné zakoupit rovněž v ŽO Děčín a ŽO Liberec. Ijar\n10 Knihy ze světa Vážení čtenáři, v nové rubrice Knihy ze světa bychom vám rádi představovali zajímavé tituly, které (dosud) nevyšly v češtině. Pro tento měsíc, kdy slavíme Jom ha-acma ut, izrael ský Den nezávislosti, jsme vybrali knihu, která se bezprostředně dotýká historie Státu Izrael, jeho vzniku, dnešní reality i budoucnosti. Miko Peled: Generálův syn Izraelcova cesta v Palestině Kniha Miko Peleda Generálův syn (The General s Son: Journey of an Israeli in Palestine) jistě vzbudí u proizraelsky naladěných čtenářů minimálně rozporuplné, či spíše přímo negativní reakce. Je však bezesporu knihou zajímavou, stejně jako její autor a jeho rodina. Na kritiku Izraele a jeho politiky vůči Palestincům býváme citliví a často ji a priori odmítáme, pokud pochází od jiných (včetně Židů v diaspoře) s tím, že plné právo vyjadřovat se k ní mají pouze Izraelci ti, kteří za stát bojovali, ti, kteří vědí, jaké to je žít ve strachu z terorismu... Toho si je Miko Peled bezpochyby velmi dobře vědom, a tak se v první části své knihy snaží jasně dokázat, že ačkoliv již dlouhá léta žije ve Spojených státech, jeho rodinná i osobní historie mu dávají na kritický postoj plné právo. Nejenom, že je synem slavného generála Mattiho Peleda, jak je zjevné již z názvu knihy i fotografie na obálce. Z matčiny strany je také vnukem Abrahama Katznelsona, jednoho ze signatářů izraelské deklarace nezávislosti z roku 1948, prvního ambasadora Státu Izrael ve Skandinávii, osobního přítele legendárního bojovníka Josefa Trumpeldora či prvního izraelského ministra zahraničí Mošeho Šareta. Abrahamova sestra Rachel byla manželkou třetího izraelského prezidenta Zalmana Šazara, kterého malý Miko oslovoval dod Zalman strýček Zalman. Babička z otcovy strany se pro změnu přátelila s básníky Chaimem Nachmanem Bialikem či Naomi Šemer. Mikova matka Zika Katznelson-Peled sloužila za druhé světové války jako dobrovolnice v britské Židovské brigádě. Aby byl pravý izraelský příběh úplný, dodejme, že službu v armádě, u elitní jednotky, absolvoval samozřejmě i Miko, a že se posléze oženil s dívkou z kibucu. Až potud si knihu jistě užijí i ti, kteří rádi vidí izraelskou historii jednoduše jako příběh hrdinných bojovníků proti přesile a pracovitých chalucim. Četba druhé části je pro ty, kteří těžko snášejí jakékoliv odlišné názory, jen na vlastní nebezpečí. Rodině Peledových se nakonec nevyhnula ani ta nejtragičtější izraelská zkušenost. V roce 1997 zahynula Mikova třináctiletá neteř Smadar při teroristickém útoku na ulici Ben Jehuda. A právě tato událost vedla u Mika podle jeho tvrzení postupně k zásadnímu obratu. Začal si klást otázku, co Miko Peled: The General s Son: Journey of an Israeli in Palestine, Just World Books, Charlottesville, Virginia, 2012 bylo příčinou Smadařiny smrti i smrti mnoha dalších obětí palestinského terorismu. Začíná se stýkat s rodinami d alších obětí na obou stranách konfliktu a s mírovými aktivisty. V té době již žije ve Spojených státech, v Kalifornii, kde vlastní studio bojových sportů a vyučuje karate. Z počátku překonává vlastní stereotypy a nedůvěru, jen pomalu se učí naslouchat druhé straně. Takto v knize popisuje jedno z prvních setkání: Účastnil jsem se setkání v Madžídově domě. Madžíd cosi vysvětloval a řekl: Palestinci měli sotva deset tisíc bojovníků, zatímco Hagana a další židovské milice měly dohromady minimálně trojnásobnou přesilu. Takže když Židé zaútočili, Palestinci neměli nejmenší šanci. Nikdy jsem neslyšel takovou nehoráznost že byli Židé v roce 1948 v přesile a že to byli oni, kdo zaútočil. Můj otec a všichni jeho přátelé v té válce bojovali. Přímí účastníci mi vyprávěli o obleženích, krutých útocích a bitvách, kde naše síly čelily přesile a zvítězily jen proto, že jsme byli chytří a měli morální převahu. Moje matka mi vyprávěla, jak během obležení Jeruzaléma měli k obědu půlku rajčete a ke studni pro vodu probíhali pod nepřátelskou palbou a mezi vybuchujícími bombami. V Negevu, kde bojoval můj otec, to byla hrstka Izraelců proti obrovské egyptské armádě. Byl jsem stoprocentně přesvědčen, že se svým rodinným zázemím vím lépe než kdokoliv jiný, jak to tehdy bylo, a že to, co Madžíd vypráví, je naprosto chybné. Bylo to svým způsobem znesvěcení příběhu o zrodu Izraele, v němž vítězství hrstky statečných nad nepřátelskou přesilou bylo ústředním prvkem. (str. 121) A takto vzpomíná na návštěvu Nazaretu v roce 2003, tedy v době, kdy už byl několik let zapojený do aktivit palestinsko-izraelských skupin (str. 135): Kdyby se mě kdokoliv zeptal, jestli se bojím Arabů nebo jestli mám strach navštívit arabskou zemi nebo město, řekl bych: Ne, samozřejmě že ne. Proč bych se měl bát? Nemám přece předsudky, ne? A můj otec byl Matti Peled, proboha já přece vím moc dobře, že ne všichni Palestinci jsou teroristi. A tak to pro mě byl skutečný šok, když jsem onoho léta zjistil, jak hluboko mám v sobě zakořeněný strach. Když jsme jeli z Jeruzaléma na sever, krajina byla krásná Nicméně jakmile jsme vjeli do Nazaretu, jako temný mrak mě zahalil pocit odcizení. Cedule na ulicích a billboardy na mě křičely arabsky. Uvědomil jsem si, že jsem obklopený Araby a najednou jsem intenzivně cítil nebezpečí. Byl jsem si jistý, že každému je na první pohled jasné, že jsme dezorientovaní cizinci. A přece bych nedokázal říct, čeho konkrétně se bojím. Že nás (oni!) napadnou? 10 Duben/Květen 2015\n11 knihy Byl tady někde kolem dav lidí, kteří čekají, aby se mohli vrhnout na Židy? Pochopil jsem, že navzdory všem svým politickým aktivitám se skutečně bojím, a že tento strach je hluboko v mé mysli, kde byl pravděpodobně živen dlouhé roky. Měl jsem co dělat, aby mě úplně neochromil. Nicméně tvrzení z úvodu knihy, že se nad izraelským přístupem k Palestincům začal zamýšlet po smrti své neteře, neodpovídá příliš skutečnosti. To je ostatně patrné z toho, že sám Peled uvádí, že již při kondolenčním setkání bezprostředně po Smadařině smrti řekl přítomnému Ehudu Barakovi: Proč neřeknete pravdu? Proč neřeknete lidem, že tahle i další podobné tragédie se stávají proto, že okupujeme jiný národ, a že pokud chceme zabránit ztrátě dalších životů, pak musíme ukončit okupaci a vyjednat s našimi palestinskými partnery spravedlivý mír. (str. 105) Kritický postoj vůči izraelské politice vůči Palestincům měl i Mikův otec dekorovaný hrdina, voják, který dosáhl v izraelské armádě nejvyšší možné hodnosti, člen generálního štábu. V roce 1956, po Sinajské kampani, kdy Izrael poprvé okupoval pásmo Gazy, se tam stal vojenským guvernérem, což pro něj byla zásadní zkušenost začal se učit arabsky, získal akademický titul na Hebrejské univerzitě. Když se na jaře 1957 Izrael z Gazy stáhnul, považoval to za zradu na Palestincích, které před tím přesvědčoval ke spolupráci a sliboval jim, že Izrael území nepředá zpět Egyptu. Největší deziluzí se však pro něj stal vývoj po Šestidenní válce v roce Ačkoliv sám patřil mezi generály, kteří tehdy přesvědčovali izraelskou vládu, že je potřeba zaútočit, a přesto, že se významnou měrou podílel na drtivém izraelském vítězství, již brzy po skončení války vyjádřil své obavy: Ale tyto obrovské územní zisky dělaly mému otci starosti. Když se zasazoval o to, aby se Izrael pustil do války, představoval si, že se bude jednat o limitovanou válku proti Egyptu, jejímž cílem bylo potrestat Egypťany za porušení příměří a demonstrovat izraelskou svrchovanost a vojenskou sílu. Zabrání Západního břehu, pásma Gazy a Golanských výšin nebylo nikdy oficiálně v plánu. Ve svém článku v deníku Maariv popisuje novinář Chaim Hanegbi v živých barvách první setkání generálního štábu po Šestidenní válce. Píše, že náčelník generálního štábu Jicchak Rabin a ostatní generálové se dmuli pýchou nad slavným vítězstvím, ale když jednání končilo, promluvil můj otec. Ten, který nikdy neusínal na vavřínech, si odkašlal a svým nezaměnitelným suše analytickým způsobem promluvil o tom, jakou jedinečnou šanci znamená izraelské vítězství s ohledem na trvalé řešení palestinského problému. Poprvé v izraelské historii stojíme tváří v tvář Palestincům, aniž by mezi námi stály další arabské země. Nyní máme šanci dát Palestincům jejich vlastní stát. Dále také prohlásil, že držení Západního břehu a jeho obyvatel je v přímém rozporu s dlouhodobou izraelskou strategií budování bezpečné židovské demokracie se silnou židovskou většinou. Pokud si palestinská území ponecháme, určitě se proti okupaci vzedme lidový odpor, který bude izraelská armáda muset potlačovat, což bude mít katastrofální demoralizující důsledky. Na závěr řekl, že to by změnilo Izrael v brutální okupační moc a ve finále v dvojnárodnostní stát. (str. 49) Po odchodu z armády se Matti Peled věnoval arabské literatuře, byl i členem izraelského parlamentu a účastnil se mnoha, tehdy ještě tajných izraelsko-arabských vyjednávání. Miko Peled si tedy určitě nezačal otázky spojené s izraelsko-palestinskými vztahy klást až v roce Spíše se po Smadařině smrti postupně radikalizoval a jeho činnost v aktivistických skupinách nabrala na intenzitě. Bohužel právě radikálnost jeho názorů jej jistě bude pro značnou část čtenářů diskvalifikovat a jen těžko budou ochotni zamýšlet se hlouběji nad otázkami, které klade. Zdá se totiž, že Miko Peled dospěl do bodu, kdy na izraelské straně nevidí nic dobrého, z krachu mírových jednání viní vý hrad ně izraelskou stranu (zatímco pro Jásira Arafata má jen slova obdivu) a všechny oběti teroru jdou na konto izraelské okupace. Příkladem mohou být mimo jiné rozhovory, které poskytl českým médiím u příležitosti svých dvou pražských návštěv (v únoru 2014 a znovu v březnu letošního roku). Čtenáři si v případě zájmu na internetu snadno dohledají například rozhovor Břetislava Turečka pro Lidové noviny či Terezy Spencerové pro Literární noviny, kde Miko Peled mimo jiné radí, že by Česká republika měla vypovědět izraelského velvyslance a přerušit s Izraelem veškeré diplomatické styky. K otázce československého prodeje zbraní Izraeli v roce 1948 doslova říká nemáte být na co hrdí a dodává, že tyto zbraně v rukou židovských teroristů stály mnoho životů. Jeho poslední pražská přednáška nesla titul Překonání sionismu v Palestině a v jednom z rozhovorů se k perspektivě konce sionismu vyjadřuje v tom smyslu, že pokud se tak stane, pak díky bohu za to. Čtenář má jistě právo očekávat, že ten, kdo vystupuje s tak ostrou kritikou izraelské politiky i samotné podstaty židovského státu, bude mít své názory dobře argumentačně podložené, a hlavně že bude nabízet nadějný alternativní přístup. To bohužel není případ Miko Peleda. Jeho argumenty jsou silné většinou jen tam, kde cituje svého otce. A jeho návrh řešení? Jednoduchý: Ukončeme okupaci, strhněme zeď! Prosté a jednoduché. Až příliš jednoduché pro reálný život a komplikovanou skutečnost Izraele i celého Středního východu. Miko Peled tak asi nebude pro většinu kriticky smýšlejících Izraelců ani Židů v diaspoře tou pravou tváří či hlasem (ultra)liberální levice a mírového aktivismu. A nepomůže ani to, že se jedná o generálova syna. Kateřina Weberová Cyklus varhanních koncertů v Jeruzalémské synagoze v roce 2015 Židovská obec v Praze letos pokračuje již třetím ročníkem varhanního koncertního cyklu v Jeruzalémské synagoze. Letos zahajujeme ve středu 27. května 2015 v 18 h posluchači si budou moci vychutnat umění našeho renomovaného varhaníka Přemysla Kšici. Na koncertě zazní skladby B. A. Wiedermanna, R. Schumanna, F. Mendelssohn-Bartholdyho, J. L. Zvonaře, P. Kšici, Ch. M. Widora. Během dalších koncertů posluchači uslyší naše přední varhanní virtuózy Josefa Rafaju, Jitku Chaloupkovou, Václava Uhlíře, Vladimíra Roubala a Václava Petera Přemysl Kšica: B. A. Wiedermann, R. Schumann, F. Mendelssohn-Bartholdy, J. L. Zvonař, P. Kšica, Ch. M. Widor Jitka Chaloupková: J. S. Bach, F. Mendelssohn-Bartholdy, A. G. Ritter, A. Dvořák, J. B. Foerster Josef Rafaja: J. Pachelbel, J. S. Bach, F. Mendelssohn- Bartholdy, V. Bellini, J. Alain, G. Litaize, P. Eben Václav Uhlíř: G. F. Händel, J. S. Bach, W. A. Mozart, J. K. Kuchař, A. Dvořák, B. A. Wiedermann, J. Strejc Vladimír Roubal: J. S. Bach, F. Mendelssohn-Bartholdy, L. Böhrer, C. Franck Václav Peter: J. Pachelbel, J. S. Bach, J. Zach, J. Fila, C. Franck Koncerty se konají vždy jednou do měsíce, a to ve středu od 18 h v Jeruzalémské synagoze (Jeruzalémská 7, Praha 1). Vstupné je dobrovolné. Cyklus koncertů se koná za finanční podpory Ministerstva kultury České republiky. Ijar\n12 VZPOMÍNKY JAKOVA ADLERA 13. část Mezinárodní mise Zpět v Izraeli Když jsme se po dvou a půl letech strávených v New Yorku vrátili domů, začali jsme si zařizovat dům a zahradu. Moje práce pro Ministerstvo zahraničních věcí oficiálně skončila (z aktivní služby v armádě jsem odešel do výslužby už v roce 1984), a tak jsme mohli trávit víc času s rodinou a navštěvovat naše dcery a vnoučata alespoň jednou týdně. O svátcích a narozeninách jsme se scházeli u nás doma na večeře, které chystala Malka, anebo jsme navštěvovali naše dcery, které bydlely v Tel Avivu a okolí. V zimě jsme se s některou s dcer a s vnoučaty vydávali na lyže. Se dvěma nejstaršími vnučkami (Šaked a May) jsme se u příležitosti jejich bat micva vydali na výlet do Disneylandu a k našim přátelům Adit a Cachimu Gozaniovým v Kalifornii. Okamžitě jsem se začal angažovat ve veřejném boji za větší bezpečnost silničního provozu v Izraeli. Dlouhé roky během své práce na ortopedii a na pohotovosti jsem vídal strašlivé následky neopatrného způsobu řízení, který praktikují mnozí izraelští řidiči, a uvědomoval si, jak naprosto nedostatečná jsou opatření k prevenci vysokého množství obětí dopravních nehod. S radostí jsem proto přijal nabídku Zeldy Harrisové, abych se přidal k nevládní organizaci Metuna, kterou Zelda a její přátelé založili, a jejímž cílem bylo zvýšit povědomí veřejnosti a lobovat za zvýšení bezpečnosti silničního provozu v Knesetu a ve vládě. Nakonec jsem byl zvolen jejím předsedou a tuto funkci jsem vykonával několik let. Snažili jsme se prosadit nižší rychlostní limity a zpřísněné kontroly jejich dodržování, lepší bezpečnostní programy pro školáky, zavedení bezpečnostních pásů ve školních autobusech, propagovat veřejnou hromadnou dopravu a prosadit zpřísnění postihů pro řidiče, kteří opakovaně porušují předpisy. Setkávali jsme se ale se silnou opozicí, za níž stály firmy, jejichž zájmem bylo prodávat novější, rychlejší auta a stavět v naší zemi další dálnice. Profesoři Gerry Ben David a Elihu Richter z Hebrejské univerzity povedli řadu výzkumů, které podporovaly naše snahy, ale na politiky měly minimální vliv. 1 1 Poté, co Zelda předala řízení organizace placenému řediteli, přestával jsem být postupně s prací společnosti spokojený a nakonec jsem se vzdal jak předsednictví, tak členství a přidal se k jinému sdružení, tvořenému výhradně dobrovolníky Lidé v červeném. Tam jsem aktivním členem dodnes. Také jsem dále zůstával záložníkem izraelské armády a několikrát jsem byl povolán do aktivní služby. Počátkem roku 1999 jsem byl jmenován členem Národního řídícího výboru pro připravenost pro případ zemětřesení zřízeného vládou. V jeho čele stál můj starý přítel z armády Jakov Hejchal. Od mé mise na I po odchodu z armády zůstal Jakov Adler v záloze a příležitostně nastupoval znovu do aktivní služby. (foto: archív Jakova Adlera) Sicílii v roce 1968, kde jsem viděl na vlastní oči následky zemětřesení, jsem se o tuto problematiku velmi zajímal a publikoval jsem i několik článků v odborné lékařské literatuře. Mise v Makedonii 2 V dubnu 1999 se izraelská vláda rozhodla vyslat na pomoc albánským uprchlíkům v severní Makedonii polní nemocnici. Tým 2 Vleklý konflikt na Balkánu dospěl v roce 1999 do stadia, kdy začaly intervenovat mezinárodní síly. Srbská ofenzíva v Kosovu s sebou přinesla etnické čistky, stovky tisíc kosovských Albánců byly nuceny opustit své domovy. Podle odhadu Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) uteklo z Kosova mezi 23. březnem a 25. květnem 1999 asi etnických Albánců a Srbů, Chorvatů a Černohorců. Albánští uprchlíci odcházeli převážně do sousedních oblastí Albánie ( osob) a Makedonie ( lidí). Uprchlíci přebývali v provizorních příbytcích v narychlo zbudovaných táborech, mnohdy uprostřed oblastí obývaných nepřátelsky naladěným obyvatelstvem. plukovníka dr. Jechezkela Leviho měl 76 členů lékařů, zdravotních sester, paramediků, techniků a lidí, kteří měli zajišťovat logistiku. Vesměs se jednalo o vojáky v záloze, kteří byli povoláni do aktivní služby. Navíc s námi byla četa výsadkářů, kteří se měli starat o naši bezpečnost. A nakonec s námi jela i velká skupina novinářů a filmařů. Stany i veškeré zdravotnické vybavení bylo naloženo do tří nákladních letadel, která po tříhodinovém letu přistála v makedonském Skopje. Zde nás uvítal izraelský velvyslanec v Řecku s pomocným týmem, který významně napomohl úspěchu naší mise. Náš tým se usídlil v nově zřízeném uprchlickém táboře v Brazdě, na starém letišti 15 km severně od Skopje. Asi třicet tisíc traumatizovaných a vyčerpaných uprchlíků sem bylo přesunuto od hranice, kterou překročili pěšky v noci, v chladném počasí a dešti. Byly tu celé rodiny nebo jejich části, včetně malých dětí, které dospělí nesli. Uprchlíci si s sebou přinesli jen pár osobních věcí, celé majetky nechali doma. Na rozdíl od předchozích humanitárních krizí, při nichž jsem jako zdravotník asistoval, byli tito uprchlíci dobře živeni. Jídlo sem v dostatečném množství dodávaly nejrůznější nevládní organizace, každá rodina měla přidělen stan a k dispozici byla i hygienicky nezávadná voda na pití, praní a mytí. Izraelská polní nemocnice byla postavena během několika hodin a ihned jsme začali přijímat pacienty, které nám posílali zdravotníci NATO, kteří působili v táboře nebo kteří k nám přišli sami. Jako tlumočníci nám pomáhali dva albánští lékaři, kteří imigrovali do Izraele, a několik kosovských studentů. 3 Já jsem měl na starosti příjem a pohotovost, kterými denně prošla více než stovka pacientů. Většinou se jednalo o podobné případy, s jakými se běžně setká lékař ve větší městské nemocnici, ale občas jsme narazili na otřesné případy hlavně mladých mužů, kteří byli podrobeni mučení. Jedním z nich byl asi dvacetiletý mladík, kterému usekali všechny prsty sekerou. Většina pacientů byly děti s respiračními chorobami a starší lidé, kteří potřebovali léky na své 3 Jeden z nich, velmi bystrý student medicíny, mi pomáhal i s pacienty. Odjel pak s naším týmem do Izraele, kde mu nabídli, aby pokračoval ve studiu na lékařské fakultě v Beer Ševě. Po několika měsících v Izraeli se ale vrátil do Kosova, které v té době obsadili jednotky NATO, a já jsem s ním ztratil kontakt. 12 Duben/Květen 2015\n13 vzpomínky chronické neduhy. Menší děti a kojenci byli hospitalizováni na pediatrickém oddělení, kde jsme měli i dva inkubátory. V nemocnici jsme provedli i několik porodů a mnoho těhotných žen tu podstoupilo předporodní vyšetření včetně ultrazvuku. Pravidelně jsme se scházeli se zástupci vedení UNHCR a také nám byl přidělen koordinátor ze Švýcarského červeného kříže. Byl to ten samý švýcarský lékař, s nímž jsem se o pár let dříve setkal v Tádžikistánu (a vyhrál s ním sázku o čokoládu). Jednoho dne navštívil tábor norský televizní štáb. Když se doslechli, že tady v polní nemocnici působí izraelský doktor, který žil v době druhé světové války v Norsku, vyhledali mě a požádali, jestli by se mnou mohli natočit rozhovor a zdokumentovat celý jeden můj den. Dvě dámy za mnou chodily od časného rána až do chvíle, kdy jsem se v noci ukládal ve stanu ke spánku a pouštěl si k tomu z discmana Bacha. Když natáčení skončilo, úplně jsem na něj zapomněl. Ale o pár měsíců později, když už jsem byl zpátky v Izraeli, jsem dostal velmi osobní, vřelý dopis od Andrease Bredala Pettersena, který byl kdysi v Talviku mým učitelem. Psal mi, že mě viděl v dokumentu norské veřejnoprávní televize, kde mu také potom dali moji izraelskou adresu. Psal, že by se se mnou hrozně rád znovu setkal. Obratem jsem mu odpověděl a slíbil, že do Talviku brzy přijedu na návštěvu. Skutečně jsem se pak do Talviku vypravil, a to dokonce dvakrát, v letech 2002 a znovu Po dvou týdnech práce v táboře, když se situace trochu stabilizovala, a poté, co jsme zbývající pacienty předali do péče Německého červeného kříže, jsme se vrátili do Izraele. Mise Abie v severní Etiopii 4 Jednoho dne si mě zavolali do kanceláře Židovské agentury v Jeruzalémě. Agentura se rozhodla vyslat tým zdravotníků na sever Etiopie, do provincie Wollo, která byla v několika po sobě jdoucích letech postižena velkým suchem a z něj plynoucím hladomorem a epidemiemi. Na základě svých předchozích zkušeností z této oblasti jsem navrhl, aby se tým skládal z praktického lékaře, ze specialisty na infekční a tropické choroby, pediatra a několika sester, nejlépe Etiopanů, žijících a pracujících v Izraeli. Sám jsem vedl první tým, v němž kromě mě byl také dětský lékař z mé bývalé nemocnice Šaarej cedek, praktický 4 V období od května do srpna 2000, po katastrofálním suchu, vyslala Židovská agentura s podporou izraelského Ministerstva zahraničí do venkovských oblastí Etiopie zdravotnickou humanitární misi, kterou pojmenovali Operace Abie, na počest významného izraelského humanisty Abieho Nathana. Etiopská Lalibela je na seznamu památek UNESCO. Unikátní do skály tesané stavby pocházejí z století. (foto: Wikipedia) lékař a tři sestry, vesměs etiopského původu. S sebou jsme si přivezli lékařské brašny s nezbytným vybavením a plný náklaďák léků, obvazového materiálu a nitrožilní výživy. Na letiště v Addis Abebě nás přivítali zástupci izraelského velvyslanectví a jeden z nich nám byl přidělen jako koordinátor a mentor na celou dobu našeho pobytu v zemi. Najali jsme terénní vozy a nákladní vůz s místními řidiči a vyrazili na osmihodinovou cestu na sever, do provincie Wollo, kde jsme o dvacet let dříve zřídili s Abie Nathanem uprchlický tábor. Ubytovali jsme se v malém, skromném hotýlku v městečku Waldia a otevřeli mobilní kliniku, která poskytovala základní lékařskou péči střídavě na třech místech. Přesunovali jsme se mezi nimi najatými terénními auty, naloženými zdravotnickým materiálem. Vzdálenosti mezi jednotlivými místy se pohybovaly od jedné hodiny do tří a půl hodin, prašné cesty byly plné děr. Wollo je hornatá, krásná krajina. Zbylo tu však jen málo stromů, protože většina byla místními vesničany a farmáři použita na topení a vaření. Voda byla jen v téměř vyschlých říčních korytech, kde se koupaly krávy i lidé, kteří pak tuto znečištěnou vodu i pili. Hygienické podmínky byly otřesné, města a vesnice byly zamořeny milióny much. Dělali jsme si legraci, že když zívnete a otevřete pusu, mouchy vám vyletí ven ušima! Starobylé město Lalibela, proslulé svými krásnými, do skal vytesanými kostely, bylo v hrozném stavu. Zaprášené ulice byly plné špinavých, zmrzačených dětí (většinou následky prodělané obrny), žebrajících o bakšiš. Hlavním problémem byly in - fekční choroby, především průjmy, které postihovaly zvlášť těžce děti, zápaly plic, břišní tyfus, tuberkulóza, AIDS a vážné oční infekce, včetně slepotu působícího trachomu. Běžní byli i parazité a sexuálně přenosné choroby. Ošetřovali jsme i několik případů malárie, která však nebyla v této suché horské oblasti příliš rozšířená. Kojenecká úmrtnost byla vysoká v důsledku chronické podvýživy. Mezinárodní organizace včetně Červeného kříže poskytovaly hladovějícímu obyvatelstvu některé základní potraviny. Brzy ráno bylo vidět dlouhé zástupy vyzáblých postav vlekoucích těžké pytle s moukou z distribučních míst do svých domovů. Snažili jsme se ze všech sil zajistit základní lékařskou péči nemocným v odlehlých vesnicích a na místních klinikách, ale cítili jsme, že veškeré naše snahy jsou jen kapkou v moři. Za dva týdny nás vystřídal další izraelský tým a my jsme se vrátili domů. Celkem se tu v průběhu šesti týdnů vystřídaly čtyři týmy, z nichž ty poslední byly posíleny ještě o americké židovské lékaře a sestry. Ijar\n14 Návrat do Československa, na místa mého dětství V roce 1999 jsme se vypravili na dvoutýdenní návštěvu do bývalého Československa já, Malka, Adit, Keren a naši přátelé Abraham a Rony Tamirovi. Letěli jsme do Budapešti, kde jsme strávili několik dní, a potom si pronajali mikrobus na další cestu na Slovensko. Navštívili jsme Vysoké Tatry, kde jsem si ve Starém Smokovci vzpomněl na vyprávění mého tatínka, který tu každý rok navštěvoval konferenci o léčbě tuberkulózy. Přenocovali jsme v pěkném novém hotelu v Tatranské Lomnici a přes Poprad pokračovali na západ směrem k hranici s Českou republikou. Přenocovali jsme ve Frýdku a příštího dne dorazili do Krnova, kde jsme já a moje sestra v roce 1945, po návratu ze Švédska, navštěvovat gymnázium. Prošli jsme starou zahradou a vstoupili do stoleté budovy gymnázia, která se od roku 1949 příliš nezměnila. Když jsem se představil, ředitel školy, mladý muž, nás pozval do své kanceláře. Mí bývalí učitelé byli samozřejmě už dávno na odpočinku anebo už zemřeli. Nepodařilo se nám ani zkontaktovat žádné z bývalých spolužáků. Dostal jsem adresy mých dvou nejlepších přátel, Josefa Vlčka a Jiřího Kučery. První z nich, bývalý železniční inženýr, žil nyní v mém rodném Ústí nad Labem. 5 Prohlédli jsme si město, které proslavily varhany Rieger a podívali se i do synagogy (když jsme tu ve čtyřicátých letech žili, neměli jsme s místní židovskou obcí žádné kontakty 6 ). Z Krnova jsme jeli do patnáct kilometrů vzdálených Albrechtic 7 a plicního sanatoria v Žárech, kde býval můj otec vrchním lékařem a kde jsme žili po válce. Poznal jsem naši vilku i okno mého pokoje. Navštívili jsme i nemocnici, která stále funguje na původním místě. Byl jsem překvapen, že lékaři znali příběh mého otce a naší rodiny. 5 Kontaktoval jsem ho a podařilo se mi s ním setkat o několik let později, při své druhé návštěvě České republiky se skupinou izraelských vojenských veteránů. Josef byl těžce nemocný se srdcem. Napsal jsem také několik dopisů a ů Jiřímu Kučerovi, který žil na Moravě, ale nikdy jsem nedostal žádnou odpověď. 6 Byl jsem proto překvapen, když mě prostřednictvím u kontaktoval Pavel Kuča ze sdružení Krnovská synagoga, které se snaží o zachování historického odkazu Židů ve Slezsku. Poslal jsem mu krátký přehled naší rodinné historie, což mě vlastně inspirovalo k sepsání těchto vzpomínek. 7 V roce 2004 jsem byl společně s Malkou a několika izraelskými a americkými přáteli pozván, abych pronesl několik přednášek na každoroční mezinárodní soutěži záchranářských týmů Rejvíz ve Zlatých Horách u hranic s Polskem. Starosta Albrechtic, který byl na soutěži přítomen, slyšel o historii mé rodiny a vzal nás na výlet, aby nám ukázal překrásnou okolní krajinu. Stali jsme se oficiálními hosty úřadu starosty. Naše cesta vedla dál podél severní hranice přes Šumperk a Hradec Králové do Krkonoš, do oblasti bývalých Sudet. Za pár dnů jsme dorazili do Ústí nad Labem, města mého dětství. Opustil jsem jej ještě před válkou v roce 1938 a pamatoval si na něj jen velmi matně. Vzpomínal jsem si na naši čtvrť Klíše a na Bukov, kde můj otec působil jako ředitel plicního sanatoria. Beethovenova ulice se moc nezměnila a já jsem okamžitě poznal naši vilu postavenou ve stylu Bauhaus. Vypadala neuvěřitelně dobře zachovalá. Zazvonili jsme na zvonek, ale nikdo neotvíral. Tak jsme přelezli plot a vlezli do zahrady, která připomínala spíš džungli. Ochutnali jsme kyselá jablka, která tu rostla, a našli zbytky pískoviště, kde jsem si hrál jako dítě. Dům jsme si nafotili ze všech stran a poté pokračovali dál. Navštívili jsme Terezín, kterým prošli naši příbuzní na své poslední cestě do vyhlazovacích táborů. A nakonec jsme dorazili i do Prahy, kde jsme strávili několik dní a prohlédli si všechny významné památky. Já jsem si zvlášť užíval oblíbená jídla z dětství, hlavně španělského ptáčka a houskové knedlíky se zelím. Malka se samozřejmě ani nedotkla žádných masových jídel, která jistě nebyla košer. V Praze se od nás odpojila Keren, která se se svým přítelem vydala do Amsterodamu. Zbytek skupiny pokračoval na jih do Českých Budějovic, kde se narodil můj otec a žila jeho rodina. Ještě jsem si pamatoval a našel Novou ulici, kde bydlela babička, ale nemohl jsem najít její dům. Velké náměstí se moc nezměnilo. Hlavně jsem si ale pamatoval Černou věž, jejíchž 225 schodů jsem v dětství často zdolával. S kamarádem Honzou jsme ze shora plivali na nic netušící chodce pod námi. Z Budějovic pak odjeli do Českého Krumlova, kde žijí moji jediní příbuzní v České republice. Ubytovali jsme se v malém hotýlku a radostně se přivítali s mojí sestřenicí Ruth 8 a jejím manželem Milanem, kteří bydleli ve starobylém domě na břehu Vltavy. Město nám učarovalo a Adit tu namalovala několik krásných akvarelů, z nichž jeden visí v našem obývacím pokoji. Ruth nás téměř profesionálně provedla městem i zámkem. Strávili jsme pak v jejich malém domku skvělý rodinný večer a pochutnali si na domácích meruňkových knedlících. Následující den jsme s Ruth ještě navštívili šumavské lesy a potom pokračovali směrem k rakouským hranicím. Poslední zastávkou našeho výletu byla Vídeň, odkud jsme se pak vrátili zpátky do Budapešti a odletěli domů. Jakov Adler Foto: archív Jakova Adlera a Wikipedia Přeložila Kateřina Weberová 8 Ruth má dvě děti dceru Hanu, která žije se svými dětmi na farmě v jižním Čechách, a syna Petra, který žije v Itálii. Pražské centrum židovských studií Filozofické fakulty Univerzity Karlovy srdečně zve na III. Izraelský týden na Karlově univerzitě: perspektivy izraelských studií v České republice 27. dubna 3. května 2015 Na programu je v průběhu celého týdne řada přednášek, diskusí a kulturních akcí. Vstup volný. Pro více informací pište na: nebo či sledujte webové a facebookové stránky: pcjs.ff.cuni.cz/, https://www.facebook. com/praguecentreforjewishstudies Akci podpořili: Velvyslanectví Státu Izrael v České republice, Studentský klub Celetná MACHOL Čechia 2015 mezinárodní seminář izraelských lidových tanců Využijte jedinečné příležitosti intenzivní výuky izraelských lidových tanců a neopakovatelné atmosféry. Seminář s profesionálními učiteli z Izraele se koná od 22. do v Nymburku, v případě zájmu proběhne také jednodenní přípravný kurz pro začátečníky v Praze. Bližší informace na tel.: Sportovní klub Hakoach a Židovská liberální unie zvou: Cyklistická Cesta ke svobodě Terezín Praha jubilejní 15. ročník vzpomínkové a sportovní akce neděle 17. května 2015 Trasa je asi 75 km dlouhá, připojit se je možné i po cestě. Přesný harmonogram akce, přihlášky a dotazy do na ech nebo SMS na mobil Duben/Květen 2015\n15 SOUTĚŽNÍ KŘÍŽOVKA: V tajence najdete dokončení jidiš přísloví: Pod chupu (TAJENKA). křížovka zkr. Intelligence za co Technology 1. písmeno jména 1. člověka hebr. jméno (m. i ž.) Oblečení chem. zn. kyslíku kočkovitá šelma izr. sídlo Ben autobusová Gurionova společnost letiště 1. písmeno hebr. pozdravu libanonská šíitská strana POMŮCKA: amal, olel, Yke, ein, Eged, Salih, Grym iniciály premiéra Eškola Šaronovo jméno domácky Izák zkr. Tel Aviv chem. zn. síry posadil se domácky Jákob spojka místo popravy A. Eichmanna (řidčeji) angl. období Izraelský politik ("Židovský domov") hebr. bůh 1. část tajenky / sváteční stánek římsky 1 / angl. tak iniciála 2. jména zem. rabína / český král 2. část tajenky / jidiš: rabín kterou cestou / vůdce strany Jisrael Bejtejnu Rovina osobnosti v psychoanalýze ano / zkr. knock out latinský pozdrav / řím. 501 sionista ( ) / SPZ Olomouce Český spisovatel (Pavel) / básn. ani předchůdce strany Avoda / maďar. město zkr. Mezinárodního olympijského výboru lepidlo / zkr. Russia Today Iniciály zpěvačky Langerové hebr. chybuje / nizozemské jméno zkr. Sport. klubu / nižší svěcení v kř. církvích jméno spisovatele Hostovského / zn. ampéru spodní cestou přepis písmene Lamed římsky 500 / spěch krásná (zast.) staroarab. prorok / 1. písmeno abecedy iniciály politika Ebana / trpící spravedlivý spis J. Ha- Leviho / vysoké stavby dostihový sportovec/ řím. 50 iniciály politologa Avineriho / č. judaista ukazovací zájmeno / zkr. Žid. obec Plzeň příjmení z Arabely / zkr. Urbanized Area běží prorok (malý) / opět vrah Jicchaka Rabina vyvolání k Tóře hebr. já / domácky Alena zkr. Los Angeles / biblický král hebr. co / římských 1000 chem. zn. jódu zn. Eura /něm. jeden přepis písmene jod / 3. pád 1. osoby nynější hebr. měsíc Odpovědi zasílejte em na adresu: nebo jako SMS na číslo , a to nejpozději do Soutěží se o knihu Daniela Mayera Konverze k judaismu z nakladatelství Oikoymenh. Jména tří vylosovaných výherců zveřejníme v příštím čísle. Tajenka z minulého čísla zněla: (Jediná kapka) octa zkazí celý hrnec mléka. Knihy z nakladatelství P3K získávají: Pavel Beneš, Zdeněk Hos, Dana Průšová. Výhercům gratulujeme. Brněnská Skořepka v novém Obnovený interiér synagogy V neděli 15. března představila Židovská obec Brno (ŽOB) při slavnostním aktu zrekonstruovanou synagogu Agudas achim na Skořepce. Synagoga je vzácnou ukázkou funkcionalistického slohu, postavena byla v roce 1936 podle návrhu architekta Otty Eislera. Stavební obnova je financována z dotace Regionálního operačního fondu programu Jihovýchod, s přispěním ŽOB a Nadačního fondu obětem holocaustu. Obnoven bude postupně i mobiliář interiéru, aby odpovídal původnímu funkcionalistickému stylu, jak je zdokumentován na dochovaných dobových fotografiích. Prvním krokem bylo zhotovení nové opony parochetu podle návrhu amerického výtvarníka Marka Podwala (od nějž pocházejí i nové textilie v pražské Staronové synagoze). Ten se vzdal autorského honoráře, náklady na zhotovení opony byly pokryty z daru manželů Plotkinových a členů ŽOB. Renovace interiéru, která probíhá pod vedením architekta Petra Bureše, bude z osmdesáti procent hrazena z EHP a Norských fondů. Slavnostního uvedení nového parochetu se proto kromě dalších vzácných hostů zúčastnily velvyslankyně Norského království Siri Ellen Sletnerová a ředitelka Židovského muzea v Oslu Sidsel Levin. Muzeum V dvorním traktu byla v rámci renovace vybudována nová suka. uzavřelo s ŽOB partnerskou dohodu o spolupráci na projektu, jehož cílem je zmapovat a představit život a práci architekta synagogy na Skořepce Otty Eislera, který našel útočiště před nacistickou hrozbou právě v Norsku. Zakončení celé renovace je plánováno na duben příštího roku. red, foto: Petr Špunar Ijar\n16 Umělci poslové míru (Artists Messengers of Peace) výstava sbírky Eli Fischera Památník Terezín, Muzeum ghetta Když v roce 1979 uzavřel Egypt s Izraelem mírovou dohodu, na sto umělců bylo vyzváno, aby vyjádřili své reakce na tuto významnou historickou událost a vytvořili výjimečnou kolekci ilustrovaných poštovních obálek. Dr. Eli Fischer a jeho žena Dvora pochopili hloubku tohoto uměleckého počinu a rozhodli se projekt podpořit. Kolekce Artists Messengers of Peace byla později rozšířena o díla dětí i dalších umělců zabývajících se podobnými tématy. Tato unikátní sbírka se stala poslem dobré vůle putujícím po celém světě. Šíří zprávy o nejrůznějších konfliktech a problémech, se kterými se lidstvo potýká v touze po svobodě a míru. Kolekce obsahuje různé umělecké formy, jako jsou obrazy, sochy nebo fotografie. Dr. Eli Fischer se narodil v Karlových Varech v Československu v roce Jeho rodina se přestěhovala do Palestiny o tři roky později. Svůj magisterský titul získal na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Poté byl přijat k doktorskému studiu na Harvardské univerzitě. V roce 1964, po ukončení doktorandského studia na Kalifornské univerzitě se rozhodl vrátit do Izraele, kde založil inovativní továrnu vyrábějící nové druhy léků pod dnes již velmi prestižní značkou Dr. Fischer, Inc.. Jeho soukromý život a přínos pro společnost jsou nedílnou součástí jeho úspěchů ve vědě i obchodu. Eli Fischer, vědec, průmyslník a zakladatel proslulé značky vyrostl v Tel Avivu. Jeho osud je příběhem dítěte běžícího bosky ulicemi Tel Avivu, vyhýbajícího se britským vojákům, mladého muže, který učil slepé děti a pomáhal jim poznávat svět, který nemohly vidět, a výjimečného studenta v USA, který se rozhodl vrátit zpět do Izraele a tam vybudovat vlastní domov. Je to příběh rodiny a domova, smutku a radosti, překážek a úspěchů kronika života s dekádami vzrůstajícího utrpení a úspěchů nejen osobních, ale také židovské Palestiny a Izraele. Fischerův odvážný a podnikavý duch mu pomohl uspět při realizaci jeho snu o založení továrny, která bude vyrábět léky prodlužující život a zlepšující jeho kvalitu. Dr. Eli Fischer je členem rady guvernérů Tel-Hai College, členem mezinárodní rady guvernérů Shenkar College a čestným členem rady Izraelsko-české obchodní a průmyslové komory. Více o Eli Fischerovi a jeho kolekci najdete na Výstava bezmála čtyřiceti replik ze slavné a rozsáhlé kolekce je návštěvníkům Památníku Terezín přístupná denně od 9 do 18 hodin až do 31. května. Rezervujte si termín: Maccabi 2015 CZ Akce navazuje na tradice: her Maccabi v ČSR ve třicátých letech minulého století, tělovýchovných oddílů a jednot: Maccabi, Hakoach, Hagibor, atd., a to po celé ČSR ve dvacátých letech a dále minulého století i dříve (za Rakouska-Uherska), židovské tělovýchovy v Olomouci a Prostějově ve dvacátých letech minulého století i dříve, letních her Hakoach v ČR v tomto století, ale i na účast židovských sportovců v reprezentaci ČSR i ČSSR. Organizují: Hakoach ve spolupráci s ŽO Olomouc Těšit se můžete na společnou oslavu šabatu, kulturní akce, prohlídku města a samozřejmě hlavně na sport tenis, stolní tenis, badminton, squash, střelbu, lukostřelbu, šachy, pétanque, bowling, plavání, volejbal, biliard, golf, piškvorky a půlmaraton. Bližší informace získáte na těchto kontaktech: (zvláštní záložka), tel (Rudolf Dub) Památník Terezín 17. května h Výročí poslední popravy v Malé pevnosti: položení věnců na bývalém popravišti u příležitosti výročí poslední a zároveň největší popravy, která proběhla h Terezínská tryzna 2015: vzpomínková akce k uctění obětí nacistické perzekuce, Národní hřbitov před Malou pevností. Součástí programu bude projev prezidenta ČR Miloše Zemana, křesťanská modlitba kardinála Dominika Duky, modlitba vrchního zemského rabína Karola E. Sidona a koncert Děčínského pěveckého sboru z děl G. Verdiho: Requiem, Lacrimosa a Agnus Dei. Po dobu konání Terezínské tryzny (asi do 12 h) bude Malá pevnost pro veřejnost uzavřena. 13 h Slavnostní otevření nové stálé výtvarné expozice České umění proti fašismu a válce v Muzeu Malé pevnosti; následuje komentovaná prohlídka pod vedením autorky scénáře expozice PhDr. Blanky Stehlíkové h Koncert Hours of Freedom: The Terezin Composer / Hodiny svobody: Terezínský skladatel ; uvádí Murry Sidlin Nadace Defiant Requiem; komponovaný pořad s videi, hudbou a vyprávěním k vrcholným dílům patnácti skladatelů internovaných v době nacistické okupace v terezínském ghettu; v objektu bývalé jízdárny v Terezíně; v podání souboru Prague Modern. Po celý den se nevybírá vstupné v žádném objektu Památníku Terezín. Související akce: Osvobození míst utrpení a statečnosti dokumentární výstava Památníku Terezín k 70. výročí osvobození. 7. května 31. července 2015, předsálí kina Malé pevnosti Terezín. Výstava bude zahájena vernisáží, která se bude konat od 14 h. Projekt výtvarníků Jiřího Sozanského a Ivana Bukovského k 70. výročí konce druhé světové války. 14. května 30. října 2015, výstavní prostory IV. dvora Malé pevnosti Terezín Výstava bude zahájena vernisáží, která se bude konat od 14 h. 16 Duben/Květen 2015\n17 Zprávy z Bejt Simcha Pesach pro děti Tento rok jsme se rozhodli v Bejt Simcha zorganizovat pesachový program pro děti necelý týden před samotným svátkem. Připravili jsme pro ně speciální pesachový workshop v podobě pečení macesů. Svou účastí na pesachovém odpoledni nás podpořil i pan rabín Daniel Mayer, který v úvodu promluvil o svátku Pesach, a přiblížil tak dětem, proč vlastně svátek slavíme. A pak už se děti společně s rodiči pustily do výroby macesů pod vedením dětského týmu Bejt Simcha a pana rabína. I přes náročnost přípravy nekvašených chlebů se děti zhostily tohoto nelehkého úkolu s nadšením a odhodlaně se spolu s rodiči, kteří jim ovšem často v zápalu výroby placek spíš překáželi, vrhli do práce. První výtvory na sebe nenechaly dlouho čekat. Brzy se na stole objevily první placky, které jsme hned po upečení společně konzumovali. I když si děti nakonec své výrobky neodnesly, evidentně jim chutnalo. Děkujeme všem za hojnou účast a těšíme se na další společnou akci, tentokrát k svátku Šavuot. Pesachový seder v Akademické restauraci Letošní pesachový seder jsme oslavili dle tradice 15. nisanu, tedy v pátek 3. dubna, v Akademické restauraci za podpory členů a přátel Bejt Simcha, nemalé skupiny členů děčínské židovské obce a dalších hostů. Celkový počet účastníků se blížil stovce, od nejmenších až po dříve narozené. Nejprve všechny přítomné přivítali předseda Bejt Simcha Michal Spevák a předseda ŽO Děčín Vladimír Poskočil a pak už nás liturgickou částí večera provedl kantor Bejt Simcha Ivan Kohout. Pro děti byly připraveny obrázkové hagady a v závěru večera samozřejmě nechybělo ani hledání afikomanu, za které byli malí hledači oceněni drobnými dárky. Celý večer se nesl ve velmi příjemném a, i přes hojnou účast, takřka rodinném duchu. Děkujeme všem účastníkům. z obcí Hledáte práci a chcete se aktivně podílet na výchově a vzdělávání naší nejmladší generace? Spolek Bejachad nabízí místo učitel/ka či vychovatel/ka na HPP v dětské skupině pro děti ve věku 3 6 let. Požadavky: pedagogické a/nebo zdravotnické vzdělání a/nebo certifikovaný kurz Chůva pro děti do zahájení povinné školní docházky praxe v práci s dětmi a péči o ně spolehlivost, kladný vztah k dětem, samostatnost, kreativita, psychická odolnost, schopnost práce v týmu, flexibilita, organizační schopnosti trestní bezúhonnost, zdravotní způsobilost osobní vztah k židovství a znalost judaismu/hebrejštiny/angličtiny výhodou Nabízíme: příjemné pracovní prostředí, rodinnou atmosféru, přátelský kolektiv dlouhodobou spolupráci, odpovídající platové ohodnocení prostor pro kreativitu a samostatnou práci, možnost aktivně se podílet na rozvoji školky pracoviště v dosahu metra A Svůj životopis spolu s motivačním dopisem zasílejte do na adresu: NÁŠ TIP: Moderní judaika české výroby Široký výběr mezuz, šábesových svícnů, sederových talířů, souprav na kiduš, podnosů na Purim a Chanuku v bohatých motivech a barvách. Dodávka do domu, ceník zasíláme mailem. DOKAŽ TO S NÁMI! Rádi bychom vám představili projekt Dokaž to s námi!, který realizuje Sociální oddělení ŽOP: Projekt Dokaž to s námi! reaguje na aktuální potřeby skupin osob ohrožených dlouhodobou či opakovanou nezaměstnaností, které sledujeme v rámci poskytování sociálních služeb. Nabízíme komplex služeb, jejichž cílem je poskytnout člověku takovou podporu, aby si našel a udržel místo na otevřeném trhu práce za rovných platových podmínek. Náš projekt je určen pro zájemce znevýhodněné na trhu práce tak, že pro získání a udržení pracovního místa potřebují dlouhodobou podporu přímo na pracovišti. Podpora je poskytována podle individuálních schopností a potřeb konkrétního člověka. PRO KOHO JE PROJEKT URČEN? osoby se zdravotním postižením osoby, které jsou dlouhodobě nezaměstnané ve věku nad 50 let a výše příslušníci etnických menšin, včetně osob z odlišného sociokulturního prostředí imigranti a azylanti. tel.: Mgr. Ivana Praksová, sociální pracovnice, Bc. Zuzana Veselá, pracovní konzultantka. V případě zájmu nás neváhejte kontaktovat a dohodnout si schůzku v úředních hodinách: út čt od 10 do 16 h. Ijar\n18 KULTURNÍ PROGRAM KVĚTEN 2015 Židovské muzeum v Praze, Oddělení pro vzdělávání a kulturu Maiselova 15, Praha 1, tel , pondělí v 18 h: Mazal Tov! Vernisáž stejnojmenné výstavy fotografií Jindřicha Buxbauma zachycujících dvě ortodoxní židovské svatby v současném Kyjevě. Zatímco před válkou čítala židovská populace tohoto centra jidiš kultury zhruba 224 tisíc osob, dnes se jedná o necelou desetinu tohoto počtu. Ale i po mnohých ranách lidské krutosti, které na kyjevské Židy dopadly, žije současný Kyjev intenzivním židovským životem. Takový ho ukazují i snímky Jindřicha Buxbauma, který již od roku 2011 zachycuje každodenní i sváteční okamžiky místní židovské komunity. Vstup volný středa v 18 h: Hungerökonomien. Zum Umgang mit der Mangelversorgung während des II. Weltkriegs. Každá válka má negativní dopad na ekonomiku země. Okolnosti kategorizace židovského obyvatelstva jako tzv. neužitečných jedlíků (unnütze Esser) jsou všeobecně známé. Málo pozornosti však bylo dosud věnováno otázce, jak lidé napříč okupovanou Evropou reagovali na nedostatek zboží, především jídla, a jaké modely nouzového hospodářství rozvíjeli. Na tyto aspekty se zaměří přednáška Tatjany Tönsmeyer z Bergische Universität Wuppertal pořádaná v rámci semináře k moderním židovským dějinám, jehož garantem je ŽMP a Ústav soudobých dějin AV ČR. Tatjana Tönsmeyer zároveň představí mezinárodní projekt, který dokumentuje zkušenost okupace z let v jednotlivých evropských zemích. Přednáška proběhne v němčině. Vstup volný neděle ve 14 h: Program pro děti a jejich rodiče: Lvíček Arje poznává synagogu. Ještě před dvěma tisíci lety byl centrem židovské bohoslužby jeruzalémský chrám. Víte, čím se lišil od synagogy a které prvky s ní měl společné? Dozvíte se, co je charakteristické pro synagogu a vytvoříte si její model. Prohlídka: Jeruzalémská synagoga. Jednotné vstupné 50 Kč úterý v 18 h: Naše 20. století. Předposlední pořad ze stejnojmenného cyklu Židovského muzea v Praze, v jehož průběhu dvojice pamětníků holocaustu vzpomíná na léta předválečná, válečná i poválečná. Pozvání ke květnovému setkání přijaly Lisa Miková (*1922) a Anna Lorencová (*1927). Moderuje Petr Sokol, lektor vzdělávacího projektu Naši nebo cizí? Židé v českém 20. století. Vstup volný pondělí v 18 h: Z Gulagu do OSN. František Polák, židovský rodák z Hostomic u Příbrami, byl za první republiky jako levicový advokát rozhodným přívržencem Sovětského svazu. Po útěku před nacisty byl ale v roce 1939 na sovětském území zatčen a do roku 1947 držen v několika věznicích a trestaneckých táborech. Do vlasti se vrátil v roce 1948, ale po několika měsících znovu uprchl, tentokrát na Západ, a usadil se ve Spojených státech. V padesátých letech informoval svobodný svět na různých fórech, mj. v Organizaci spojených národů, o poměrech v stalinistickém SSSR a byl jedním z prvních svědků, kteří dlouho před Solženicynem vypovídali o souostroví Gulag. Petr Brod o Polákově osudu hovoří s editorem jeho autobiografických textů Adamem Hradilkem, historikem z Ústavu pro studium totalitních režimů. úterý v 18 h: Prameny k dějinám Židů v českých archivech nejen pro genealogy. O tom, že archivy poskytují cenné doklady pro studium historie, není třeba pochybovat. Zatímco o archivních pramenech uložených v Národním archivu panuje jisté povědomí, zcela jinak situace vypadá v případě archivů mimopražských a zejména archivů okresních. Jejich význam a fungování představí na příkladu Státního okresního archivu v Tachově jeho ředitel Jan Edl. čtvrtek v 18 h: Tomáš Baťa z Kfar Ata. Přednáška Daniela Zisse z volného cyklu věnovaného izraelské architektuře zaměřená na málo známou náchodskou rodinu Mollerových. Tato průmyslnická rodina založila v předválečné Palestině legendární firmu ATA a postavila zde největší textilní továrnu na Blízkém východě, v níž aplikovala baťovský systém výroby a prodeje. Město Kirjat Ata nacházející se poblíž Haify dodnes nese mnoho rysů typických pro tzv. baťovskou architekturu a s ní spojený urbanismus. Výstava v prostorách OVK: Mazal Tov! Výstava fotografií Jindřicha Buxbauma. Do , po čt h, pá h, během večerních programů a po domluvě. pobočka Brno: třída Kapitána Jaroše 3, Brno, tel , úterý v 17 h: Děti holocaustu vernisáž výstavy černobílých fotografií Petra Daniela. Vstup volný čtvrtek v 18 h: Povstání ve varšavském ghettu v roce Letos v dubnu uplynulo již sedmdesát dva let od heroického boje tisíce židovských obyvatel varšavského ghetta proti nacistické okupační moci. Přednáška Zuzany Horváthové, pracovnice Archivu bezpečnostních složek, bude rozšířena o související témata německou filmovou propagandu a současný postoj mládeže k historickým událostem a tradicím. neděle v h: Alef, bet... Objevování hebrejských písmen zábavnou formou je cílem nedělní dílny s řadou her. Dílna pro rodiče s dětmi od 5 let. úterý v 18 h: Gisi izraelský film. Gisi Fleischmannová se v Bratislavě postavila do čela skupiny, která usilovala o zastavení transportů do Osvětimi. Zůstala by zcela zapomenuta, nebýt desítek dopisů, které rozeslala do celého světa ve snaze získat dva miliony dolarů přesně tolik požadovali nacisté jako výkupné za slib záchrany části evropských Židů. Film režisérky Nataši Dudinski, která jej laskavě zapůjčila k promítnutí v naší pobočce. středa od 17 h: Paměť v ulicích komentovaná vycházka. V roce 1937 vyrostl v nově vzniklé ulici Jana Máši funkcionalistický dům podle projektu židovského architekta Maxe Tintnera. Investorem stavby byl Otto Deutsch, brněnský židovský průmyslník a majitel firmy Brüder Deutsch, který se nastěhoval do domu na sklonku roku Deutschovi však nebyli zdaleka jedinou židovskou rodinou bydlící v meziválečném období v lokalitě kolem Mášovy ulice. Všechny však nakonec stihl stejný tragický osud... Jaké jsou příběhy zapsané v ulicích města Brna a jak se proměňovala oblast kolem dnešních ulic Mášovy, Antonínské, Mezírky, Smetanovy, Cihlářské a Botanické, se dozvíte při komentované procházce, kterou povede Michal Doležel. Sraz v 17 hodin u makety města Brna na Moravském náměstí. Poplatek za vycházku 30 Kč 18 Duben/Květen 2015\n19 kultura úterý v 18 h: Poválečná obnova Židovské náboženské obce v Brně. Přednáška Aleny Mikovcové se bude zabývat obdobím let , kdy brněnská židovská obec usilovala navázat na své předválečné aktivity. Pozornost bude věnována zejména rozboru její členské základny, sociální a zdravotní péči, společenskému a duchovnímu životu i bojům o navrácení za války konfiskovaného majetku. Přednáška bude obohacena prezentací dobových dokumentů. čtvrtek v 18 h: Vzpomínka na hrdinství Čechoslováků židovského původu bojujících na frontách druhé světové války. Přednáška Lenky Denkocy, ve které vzpomene československých židovských občanů, kteří bojovali proti nacismu. Stane se tak na základě osobních vzpomínek pěti žijících účastníků, archivních pramenů, odborné i krásné literatury. Nebude chybět ani vyprávění o jejich návratu do osvobozeného Československa. Přednášející tuto tematiku zpracovala ve své rigorózní práci nazvané Životní příběhy židovských účastníků zahraničního odboje v průběhu druhé světové války. Celý květen můžete v sále OVK Brno zhlédnout výstavu černobílých fotografií Děti holocaustu, o které její autor Petr Daniel řekl: Tento soubor jsem ukončil nedávno a název jsem si vypůjčil ze stejnojmenné knihy Heleny Epstein. Nevěděl jsem, že lidé z různých konců světa mají podobné zkušenosti z výchovy rodiči, kteří přežili holocaust. Je to takový neznámý šedý mrak nad vámi, který visí kdesi neurčitě... Výstava je přístupná ve dnech programových akcí a po předchozí telefonické domluvě. Vstup volný Není-li uvedeno jinak, činí vstupné na jednotlivé programy 30 Kč. Jeruzalémská synagoga VEČERNÍ KOMENTOVANÉ PROHLÍDKY Na úvod prohlídek se rozezní unikátní varhany pod rukama varhaníka Václava Petera. Prohlídky se budou konat 28. května, 25. června, 30. července, 27. srpna a 24. září od 19 h. Vstupné: dospělí 80 Kč, děti do 6 let zdarma, děti 6 15 let a studenti 50 Kč Jeruzalémská 7, Praha 1 Nové Město Izraelská kultura v ČR Alfred Neumann: Architektura zmocňující se prostoru, do 7. června, Dům umění, Jurečkova 9, Ostrava Vůbec první výstavu o životě a díle Alfreda Neumanna ( ) připravil Rafael Segal z proslulé americké univerzity MIT ve spolupráci se známým izraelským architektem Zvi Heckerem a ostravským Kabinetem architektury. Alfred Neumann se narodil do židovské rodiny ve Vídni a studoval v Brně. V roce 1945 byl deportován do Terezína, podařilo se mu přežít a po válce prezentovat urbanistické studie Prahy, Zlína a Ostravy na Mezinárodním kongresu moderní architektury v Anglii. Po komunistickém převratu však přišel o zaměstnání, což vyústilo v jeho emigraci do Izraele v roce Svými teoriemi ovlivnil celou generaci architektů a umělců a stále inspiruje i ty současné. Výstava a publikace věnovaná Alfredu Neumannovi jsou v Ostravě uváděny ve světové premiéře, pak cestují do Berlína, Paříže, Tel Avivu, New Yorku a dále. Upozorní nejen na architektovo dílo, ale i na složité osudy jedince v dobách charakteristických krajní netolerancí k odlišným názorům. Více informací na Chanoch Levin: Strasti života, 26. dubna a další termíny, Nová scéna Národního divadla, Praha Národního divadlo uvádí hru izraelského dramatika Chanocha Levina, který patří k nejuznávanějším autorům izraelského dramatu. Bývá přirovnáván ke Kafkovi, Beckettovi či Havlovi, nicméně jeho hlas je zcela svébytný a originální. Svou naléhavostí, bezprostředností a poetickou vizí se řadí spíše k domácí tradici konkrétně k některým biblickým knihám, jako je třeba Jób či Kazatel. Hlavními hrdiny hry Strasti života jsou muž a žena; manželský pár, který spolu prožil podstatnou část života. Vychovali společně děti, prožili časy plné radostí i strastí, navzájem se dokonale znají. Jednoho dne se Jona probudí s palčivým pocitem, že jeho život končí. Začne bilancovat, obviňovat sám sebe i svou manželku, hledat východisko ze samoty, kterou cítí. Jediným východiskem se zdá být změna chce opustit manželku, začít znovu, dostat druhou šanci. V rolích manželů se představí Jiří Štěpnička a Jana Boušková, postavu známého Gunkela ztvární Alois Švehlík. Více informací o vstupenkách a termínech představení na Benjamin Jusupov: Tango s violou, 23. a 24. dubna, Divadelní sál, Janáčkovo divadlo, Brno Rockové prvky, akustická (Maxim Rysanov) i elektrická viola a k tomu tanečníci tanga, to vše je skvěle zakomponováno do Violového koncertu, se kterým jeho autor Benjamin Jusupov slaví úspěchy po celém světě. V podání Filharmonie Brno v nabídce v kombinaci s Brahmsovým klavírním kvartetem ve slavné Schönbergově orchestraci. Více informací na Tamar Aphek, 23. dubna, Cross Club, Praha Tamar Aphek je bohyní ostrých kytar, kterou čeští fanoušci mohli již několikrát spatřit jak s kapelou Carusella, tak i s dalším z jejích projektů Shoshana. Zapsala se do paměti řadou koncertů v Evropě i ve Spojených státech, předskakovala zvučným jménům, jakými jsou The Editors, Deerhof nebo Monotonix. V druhé polovině dubna se Tamar vydává na koncertní šňůru napříč Evropou a její první zastávkou je právě pražský Cross Club. Více informací na Avishai Cohen Trio, 27. dubna, Dvořákova síň, Rudolfinum, Praha Avishai Cohen, Daniel Dor a Natai Hershkovits přijíždí do Prahy, aby představili své nejnovější album From Darkness. Více informací na Káva o čtvrté čtvrtek 14. května (kavárna h, zahájení h) Islám od A do Z: komentuje Honza Neubauer Zakladatel Muhammad Korán, sunna, šaría Islámské schizma: šíité a sunnité Islámská věrouka a základní pilíře Islámská expanze, vrchol a úpadek Dělení a sekty Islám na mapě světa 21. století Islámský stát Džihád Kulturní střet civilizací Islamismus a islamofobie Existuje umírněný islám? Součástí přednášky je projekce. Připravil Honza Neubauer, tel.: Ijar\n20 Tip: bambusová mezuza Komu se líbí ratan, bambus a podobné materiály, možná vyzkouší domácí mezuzu z bambusu nebo tvrdého rákosu. Vzhledem k materiálu je tato mezuza výhradně pokojová nehodí se na domovní dveře. Nejprve si v květinářství nebo kutilském obchodu koupíme vhodnou tyč. Polovinou úspěchu je šťastný výběr, takže: tyč musí mít minimální průměr 1,5 cm a nesmí být naštíplá. Měla by mít hezký povrch, stojí za to vybírat pečlivě. Doma tyč opláchneme a odřízneme z ní kousek tak dlouhý, jak má být dlouhá mezuza (pozor, i sebetenčí pilka má průřez ). Nejlepší je najít si takovou část, ve které jako by se už rýsoval základ kresby písmene šin najde se jich nečekaně mnoho. Je třeba zvážit, jak velké toto písmeno bude, abychom mu nahoře i dole nechali dostatečný prostor. Při řezání musíme počítat s tím, že se poslední část naštípne. Proto řežeme tak, aby se to stalo na budoucí zadní části mezuzy. Po odříznutí základu mezuzy vybereme háčkem nebo drátkem případnou výplň, aby místo pro lístek se Šema bylo čisté. Pak vezmeme nůž a odštípneme část zadní strany, aby záda mezuzy byla rovná a umožňovala pozdější přilepení mezuzy k dveřnímu rámu. A teď přijde to nejtěžší a nejzajímavější: zviditelnit ono šin, které jste na budoucí mezuze zahlédli. Nejsnazší je použít černou, hnědou nebo bílou tuš a najít písmeno štětcem. Je dobré mít při ruce dva kulaté štětce, široký a tenký, vodu na případné rozmývání barvy a hadřík na sušení. Tam, kde je povrch pórovitý, vrásčitý, bude se barva snadno vsakovat, na hladkých místech naopak. Proto ne vždycky půjde chybný tah jednoduše setřít. rjw Husitská teologická fakulta Univerzity Karlovy v Praze poř ádá v neděli 18. května 2015 od 9.30 h religionistickou konferenci KABALISTICKÉ TRADICE V DĚJINÁCH EVROPY Mgr. David Biernot, ThD. (Husitská teologická fakulta UK): Kabala a spiritualita na počátku 21. století, Doc. ThDr. Ivan O. Štampach (Filozofická fakulta Univerzity Pardubice): Je současná popularizace kabaly profanací mystéria?, Mgr. Štěpán Lisý, M.A., ThD. (Filozofická fakulta Univerzity Pardubice): Aplikace Kuhnovy teorie vědy na studium židovské mystiky (kabaly), ThDr. Ivan Kohout, ThD. (Husitská teologická fakulta UK): Kniha Zohar v moderní době, ThDr. Markéta Holubová, ThD. (Husitská teologická fakulta UK): Kabala podle profesora Vladimíra Sadka, Mgr. Jan Herůfek, PhD. (Filozofická fakulta Ostravské univerzity): Giovanni Pico a křesťanská fakulta, ThDr. Kamila Veverková, ThD. (Husitská teologická fakulta UK): Recepce kabaly v ruském myšlení 18. a 19. století, PhDr. Luboš Antonín (Knihovna Národního muzea): Kabala v synkretických kořenech svobodného zednářství, Petr Kalač (Dokumentační centrum českého hermetismu): Kabala v novodobém českém hermetismu, Mgr. Zdeněk Hrubý: Kořeny české hermetické kabaly, ThDr. Marek Dluhoš, ThD., PhD. (Husitská teologická fakulta UK): Kabala podle Františka Bardona, Bc. Lukáš Loužecký: Kabala v martinismu, František Pikard (předseda společnosti českých hermetiků Univerzalia): Kabala v Univerzalii Vstup volný. Konference se koná na Husitské teologické fakultě v aule H 109, Pacovská 350/4, Praha Věstník Maskil registrace MK ČR č. E Vydává židovská kongregace Bejt Simcha, přidružený člen Federace židovských obcí v ČR, Maiselova 4, Praha 1, Česká republika, IČO: , tel.: , Maskil vychází měsíčně za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR, Federace židovských obcí v ČR, Nadačního fondu obětem holocaustu a The Dutch Humanitarian Fund (JHF). Zájemci mohou přispět na vydávání věstníku libovolnou částkou na bankovní účet: /0100 u Komerční banky, variabilní symbol: (5x8). Manipulační poplatek 10 Kč. Redakce: Kateřina Weberová, Ruth Weiniger. Redakční rada: Ivan Kohout, Hana Nenutilová, Pavel Šik. Ilustrace: Lucie Lomová. Korektury: Jitka Kroupová. Předtisková příprava a tisk: Trilabit Studio, s. r. o., Vodičkova 36, Praha 1. Uzávěrka tohoto čísla Uzávěrka příštího čísla\nTento článek je polský pohled na válku, kterou se v Evropě snaží rozpoutat USA.\nVyvolání války v Evropě je způsobem, jak si USA upevní pozici světového hegemona. Aneb jak se na mezinárodní situaci dívají obyčejní Poláci. NATO jako fikce! Vyvolání války v Evropě je způsobem, jak si\nHollywoodský ﬁlm Dítě číslo 44 byl v Rusku zakázán. A natáčel se v pražském metru, protože velmi připomíná moskevské z 50. let a z doby Stalina\nHollywoodský ﬁlm Dítě číslo 44 byl v Rusku zakázán. A natáčel se v pražském metru, protože velmi připomíná moskevské z 50. let a z doby Stalina Hollywoodský ﬁlm Dítě číslo 44 byl v Rusku zakázán. A natáčel