E-kniha: Srdce z kamene - Simon Scarrow | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Srdce z kamene - Simon Scarrow\nKnihkupectví > Próza - beletrie > Romány > Historické romány > Srdce z kamene\nElektronická kniha: Srdce z kamene\nV románu Srdce z kamene evokuje Simon Scarrow drama a hrůzy druhé světové války a znovu prokazuje svůj nevšední spisovatelský talent, díky němuž se jeho knihy o historických ... (celý popis)\nPříběh začíná v létě roku 1938, které mají Peter, Andreas a Eleni strávit na prosluněném řeckém ostrově Lefkada. Místní rodáci Andreas a Eleni se spřátelí s německým mladíkem, který přijel navštívit otce pracujícího na zdejších archeologických vykopávkách. Přestože spolu strávili relativně krátkou dobu, jsou si natolik blízcí, že si slíbí opětovné setkání. Znovu se v Řecku ocitáme v roce 1943 po vypuknutí druhé světové války, kdy staří přátelé stojí na opačných stranách. Peter je důstojníkem německých okupačních jednotek, ale oba jeho někdejší přátelé patří k řeckým partyzánům. Všichni se budou muset tváří v tvář těžkým bojům rozhodnout, co jsou ochotni obětovat pro svou pravdu a jestli chtějí zapomenout na společnou minulost. Zda se dožili konce války a jaké byly jejich další osudy, se dozvíme z vyprávění jednoho z přímých účastníků o mnoho let později. Román se zaměřuje na období druhé světové války na území Řecka. Realisticky jsou vykresleny hrůzy válečných bojišť i události mimo ně, stejně tak pevná přátelství, která překonají i nepřátelské linie.\nV románu Srdce z kamene evokuje Simon Scarrow drama a hrůzy druhé světové války a znovu prokazuje svůj nevšední spisovatelský talent, díky němuž se jeho knihy o historických vojenských taženích, statečných válečnících a chlapském přátelství pravidelně ocitají na seznamech bestsellerů. SIMON SCARROW je britský autor historických románů. Narodil se roku 1962 v Nigérii a poté žil s rodiči v řadě dalších zemí; po příjezdu do Británie vystudoval historii na University of East Anglia a pak učil tento obor na City College v Norwichi. Specializoval se zejména na římské dějiny a pořádal pro studenty poznávací cesty po památkách a muzeích, během nichž si ještě prohloubil znalosti. Poté se rozhodl, že své poznatky zúročí a začne psát knihy, jaké by si rád sám přečetl – napínavé vojenské příběhy odehrávající se v minulosti. Proslavil se sérií patnácti románů o římských legionářích Macronovi a Catonovi, z nichž třináct již vyšlo česky. Mimoto je Scarrow autorem čtyřdílného cyklu Revolution odehrávajícího se za napoleonských válek a románů Srdce z kamene a The Sword and the Scimitar. Spolu s T. J. Andrewsem napsal dvě série povídek vydaných nejprve jako e-knihy: Roman Arena a Invader . Simon Scarrow má dva syny a žije v Norfolku. Více informací naleznete na webových stránkách www.simonscarrow.co.\nKatalog předmětový > D > Druhá světová válka (1939-1945) > Řecko\nPřeložil Václav Viták\nVšechny postavy v této knize kromě všeobecně známých\nhistorických osobností jsou fiktivní a jakákoli podobnost\ns reálnými lidmi ať žijícími, či již mrtvými\nMap © 2015 John Gilkes\nZ anglického originálu Hearts of Stone\npřeložil © 2016 Václav Viták\nRedakce textu: Jiř í Pacek\nJazyková korektura: Ivo Podskalský\nISBN 978-80-7507-868-1 (pdf)\nMapa Středomoří během druhé světové války 6\nMapa ostrova Lefkada 7\nHlavní postavy 9\nSrdce z kamene 11\nAutorova poznámka 361\nDr. Karl Muller, vedoucí archeologických vykopávek na Lefkadě\nprováděných berlínskou Humboldtovou univerzitou\nPeter Muller, jeho syn\nHeinrich Steiner, postgraduální asistent dr. Mullera\ninspektor Demetrios Thesskudis, policejní velitel na Lefkadě\nRosa Thesskudisová, jeho žena\nEleni Thesskudisová, jeho dcera\nSpyridon Kataridis, básník žijící na Lefkadě\nAndreas Kataridis, jeho syn\nJannis Stavakis, místní rybář\nAnna Thesskudisová, učitelka dějepisu a dcera\nMarity Hardyové-Thesskudisové, učitelky v důchodu, jež žije\nv Norwichi a je dcerou Eleni Thesskudisové\nDieter Muller, doktorand a vnuk Petera Mullera\nLefkada během druhé světové války\nNa palubě Papanikolisu, ponorky Královského řeckého loďstva\nmajor Jatridis, kapitán ponorky Papanikolis\nporučík Pilotis, první důstojník na Papanikolisu\nhlavní mechanik Markinis\nplukovník Huntley, velitel káhirského oddělení Sekce zvláštních operací\nPatrick Leigh Fermor, armádní důstojník, kterého záhy zverbuje SZO\nWilliam Moss, důstojník podstupující výcvik v SZO\nOkupace ostrova Lefkada\nMichaelis, kapetan jedné odbojářské skupiny\nPetros, kapetan další odbojářské skupiny\nOberstleutnant Salminger, velitel německé posádky na Lefkadě\nLefkada září 1938\npoušť cvakla, Karl Muller sklonil fotoaparát a usmál se na tři teenagery, dva chlapce a jednu dívku, kteří seděli na lavici. Odkašlal si\na pak řekl řecky:\n„Tak, a je to hotové.“\nZatímco vkládal svou leiku zpátky do koženého pouzdra, tři mladí\nvstali a přešli ke stolu, na němž ležely nejčerstvější nálezy zarcheologických vykopávek. Muller měl už jen jediného asistenta,postgraduálního studenta z Humboldtovy univerzity, který s ním ještě pracoval na\nLefkadě. Všichni ostatní si již sbalili věci a odcestovali domů na pokyn\nvedoucího katedry. Pokud Muller věděl, stejně dopadly dvě dalšíexpedice na Jónských ostrovech i ostatní archeologické týmy po celémStředomoří. Všem stejně jako jemu nařídili zanechat veškerých prací avrátit se domů, a to kvůli zhoršující se mezinárodní situaci. Muller odjezd\nodkládal tak dlouho, jak jen bylo možné. Podvolil se až poté, co zBerlína dostal telegram se sdělením, že buď splní příslušný příkaz, nebo\nbude čelit následkům.\nPřemýšlel o telegramu a současně s obavami pohlédl na svého syna. Peter\nbyl na svých šestnáct vysoký a člověk klidně mohl mít za to, že je mu\no několik let více. Měl štíhlou postavu, zatím bez velké svalové hmoty,\na proto vypadal trochu křehce. Brýle, které nosil, jako by tento fakt ještě\nvíce zdůrazňovaly. Muller si povzdechl. Syn byl to jediné, co mu na světě\nzbylo poté, co mu před několika lety zemřela žena. Měl o svého chlapce\nstrach. Peter si fascinovaně prohlížel nejčerstvější nálezy odkryté během\nvykopávek. V lepším světě by mu bylo dovoleno, aby se řídil srdcem\na stejně jako otec se věnoval archeologii. Svět byl však takový, jaký byl,\na dominovali mu mocní vládci s bezohlednými názory a jejich poslušní\nnohsledi. Hrozili válkou, a pokud by se naplnilo jejich přání, byl by Peter\nvtažen do jejího nebezpečného náručí. Muller sloužil na západní frontě\nběhem prvního velkého konfliktu tohoto století a nemohl zapomenout na\njeho hrůzy. Modlil se, aby jeho chlapec s miliony dalších nemusel sdílet\nstejný osud jako předchozí generace.\nPak se k němu plaše přiblížila dívka a sledovala, jak balí fotoaparát. Obrátil se k ní s vřelým úsměvem. „Co pro tebe mohu udělat, Eleni?“\n„Herr Doktor Muller,“ oslovila ho jeho německým titulem apokračovala německy, byť s pauzami, jak ji to naučil Peter. „Ta fotka, co jste dělal. Je možné... Mohla bych dostat jednu pro sebe?“\nPřikývl. „Samozřejmě. Postarám se o to, až se vrátím do Lefkady avyvolám film.“\nEleni Thesskudisová se zářivě usmála a bělostný chrup jí přitom pěkně kontrastoval s olivovou pletí oválné tváře s hnědýma očima a dlouhými černými vlasy, jež ji rámovaly. Hezká holka, pomyslel si Muller. Chápal, proč ji Peter začal mít rád. Bylo zjevné, že kluk je tou dívkou unesen, i když to před otcem odmítal přiznat a své city zapíral rozpačitě, ale také neoblomně, jak to teenageři obvykle dělají.\n„Děkuji, doktore Mullere. Jste moc laskav.“\n„Ty víš moc dobře, jak okouzlit muže, aby dělali, co si přeješ, viď?“ poškádlil ji trochu. Eleni se usmála, zavrtěla hlavou a pak se otočila a šla znovu ke svým kamarádům, kteří se nakláněli nad nejbližším stolem. Peter ukazoval na střep nádoby, na němž se dosud zachovalo jemnětvarované držadlo, a vysvětloval Andreasovi nějaký detail. Kdykoli se přitom podíval na řeckého mladíka, odráželo se mu od skel brýlí slunce. Muller obrátil pozornost ke svému postgraduálnímu studentovi sedícímu uvedlejšího stolu a odkašlal si.\nHeinrich Steiner otočil hlavu s pečlivě učesanými hnědými vlasy. Košili a šortky měl propocené a pokryté prachem. Muller ale věděl, že Steiner okamžitě po návratu do Lefkady toto oblečení shodí, převlékne se jako vždy do úpravných flanelových kalhot a bílé košile s tím ubohýmpartajním odznakem připevněným ke kapsičce. Muller přistoupil k druhé straně stolu, za kterým seděl jeho asistent.\n„Už jsi dokončil katalogizaci dnešních nálezů?“\n„Téměř, Herr Doktor. Ještě dvě položky a je to.“\n„Dobře. Pak je založ a vrať se do vily. Jakmile narazíš na předáka, řekni\nmu, že chci, aby se tohle všechno zítra ráno zapakovalo jako první. Nálezy\npůjdou do skladu v Lefkadě. Stejně tak naše vybavení.“\nDoktorand nadzdvihl obočí. „Všechno necháme tady? Nic neodvezeme?“\n„Co jiného můžeme dělat?“ pokrčil rameny Muller. „Univerzita chce, abychom se ihned vrátili domů. Až budu zpátky v Berlíně, musím se pokusit nějak zajistit odvoz našich nálezů odsud.“\nDoktorand přikývl, vrátil se ke svému zápisníku a pokračoval vzanášení údajů o posledních položkách, které mu ještě zbývaly na stole.Muller se znovu otočil k trojici teenagerů.\n„Vy tři můžete jet s Heinrichem. Odveze vás zpátky do Lefkady. Já za vámi přijedu vozem.“\n„Ty tu zůstáváš?“ zeptal se Peter a trochu se zamračil. „Andreasův otec nás ale všechny pozval dneska na večeři.“\n„Dorazím tam. Nechtěl bych pana Kataridise zklamat. Musím ale ještě zařídit pár věcí, než opustím tohle archeologické naleziště.“ Našpulil rty a rozhlédl se kolem po malém údolí obklopeném strmými kopci. „Než to tady definitivně opustím.“\n„Zase se sem vrátíš, tati, jakmile ty problémy skončí.“\nMuller poklepal syna po zádech. „Ano, samozřejmě že ano a ty taky, pokud budeš chtít.“\nPeter se zazubil. „Zkus mi v tom zabránit! Navíc by mi příliš scházeli moji přátelé.“ Mávl na druhého mladíka a dívku a znovu začal mluvit řecky. „Můj otec říká, že se vrátíme, až se svět zase umoudří.“\n„Dobře!“ Andreas se usmál, což dělal vzácně. Vzápětí se ale trochu zakabonil, když viděl, jak Eleni něžně stiskla německému chlapci paži. Pak pokračoval s lehkou ironií v hlase: „Budeme se na vás těšit. Určitě budeme téměř k smrti unuděni faktem, že tu nemáme nikoho, kdo by nám dokázal vysvětlit naši vlastní historii do tak fascinujících a nekonečných podrobností.“\nPeter navenek smutně zakroutil hlavou. „Jsem civilizovaný člověk, který se ocitl mezi barbary...“\n„Dost toho škádlení, nerozumná mládeži!“ Muller je přerušil, neboť jeho asistent dokončil práci. Prudce zavřel zápisník a vstal z lavice. „Jděte s Heinrichem. Hned.“\nZ jeho hlasu jasně zaznívala netrpělivost. Peter se proto se svými přáteli otočil a šel od stolů s nálezy k pěšině, která vedla ven z údolíčka směrem k táboru, v němž členové expedice žili, když nebyli v domě v Lefkadě\npronajatém univerzitou pro jejich potřeby. Stany, táborová lůžka i kamna\nse přidají k ostatnímu vybavení a uloží se ve skladišti, v němž budou čekat\nna návrat archeologů. Muller pozoroval odcházející skupinku, dokud se\nmu neztratila z dohledu. Pak čekal ještě několik minut, než uslyšel chrčení\nstartujícího nákladního vozu. Řazení zaskřípalo, motor zavyl, jak Heinrich sešlápl plynový pedál, a vozidlo se s rachotem rozjelo po nerovné,\nPo chvíli zvuk motoru odumřel v dáli a rozhostilo se ticho. Jakmile se\nto stalo, Muller se rozhlédl po údolíčku. Všude byl klid. Žádná známka\nživota. Rázně vykročil a šel kolem oblasti hlavních výkopů a jejích\nkolíků, mezi nimiž byly pevně napjaté dlouhé šňůry vyznačující každou\nodkrývanou sekci. Část základů velké stavby, kterou objevili, ležela metr\npod úrovní okolního terénu. Poslední dva roky pracovali s mravenčí pílí\nna jejich obnažení. Teď měli toto místo opustit, nechat je, aby se vrátilo\nzpět přírodě, jestliže se evropské velmoci rozhodnou na sebe zase vrhnout.\nMuller nechal za zády hlavní archeologické naleziště a pokračoval dál\nporostem křovin a zakrslých středomořských dubů k nedalekému útesu.\nKdyž se vynořil z řídkého lesíku, zastavil se, rozhlížel a poslouchal, aby\nse ujistil, že je opravdu sám. Poté se uspokojen vydal kolem jednohotrnitého hlodáše úzkou stezkou nahoru a šplhal po ní na útes. Výstup nebyl\ntěžký, protože všude bylo dost prohlubní a výstupků poskytujících oporu\npro ruce nebo chodidla. Po pěti metrech se dostal ke skalní lavici, jež se\nv mírném úhlu zvedala směrem k velkému výstupku čnícímu hrdě z útesu.\nPokud člověk nebyl dostatečně blízko, tak se mu zdálo, že skála je jeho\npřirozenou součástí. Muller se ve skutečnosti odvážil do těchto míst\nteprve před týdnem, když hledal nějaké vysoko položené místo, z kterého\nby mohl pořídit snímky, na nichž by bylo celé jeho archeologické naleziště. Právě tehdy si však všiml geologické zvláštnosti výstupku, avyšplhal proto k němu nahoru, aby ho prozkoumal zblízka.\nMuller ztěžka dýchal námahou spojenou s výstupem a postupoval po\nlavici nahoru, dokud neuviděl temný otvor, jenž se skrýval před lidskými\nzraky za výstupkem. Srdce se mu rozbušilo vzrušením, když se k němu\nblížil. Z ústí jeskyně na něj dýchl chlad a on se zimomřivě roztřásl.Zadržel dech, hluboko se předklonil a protáhl se dovnitř.\nSvětlo pronikalo jen na kraj jeskyně, protože se dovnitř nemohly dostat\nžádné přímé sluneční paprsky. Muller vytáhl z kapsy baterku a rozsvítil.\nTemnotu okamžitě proťal ostrý kužel světla směřující do zadní částichlad>14\nných, vlhkých útrob jeskyně. Vzduch uvnitř byl zatuchlý, pod podrážkami\nbot mu skřípal drobný štěrk. Cítil, že mu krev vzrušením koluje v žilách\ntakovým tempem, jaké snad ještě nezažil. Pociťoval ale také hořkézkla\nmání. Tady se nacházel velkolepý archeologický objev jeho doby, on toho\nvšak navzdory této skutečnosti nemohl využít. Kéž by měl více času,tro\nchu více času, aby mohl jeskyni odpovídajícím způsobem prozkoumat\na odhalit všechna její tajemství.\nMuller pomalu postupoval do zadní části jeskyně, jak už to udělalněko\nlikrát. Její hrubě opracovaný povrch se zde měnil v hladký. Dva sloupy\nvytesané do skály rámovaly mocný kamenný blok, který se nevyznačoval\nničím významným kromě krátkého nápisu vyrytého do jeho povrchu.\nBylo to dílo kameníka, který zemřel někdy před téměř třemi tisíci lety, ale\nzachovalo se v tak dokonalém stavu, jako by je někdo vytvořil teprve\nvčera. Muller naklonil baterku, aby světlo dopadalo pod úhlem, a slova na\nkamenném bloku začala být proto jasně čitelná. Bylo zcela evidentní,\no jaký epitaf jde a kdo ho nechal napsat. Muller sám sobě slíbil, že mu\ntento objev vynese uznání ve vědeckém světě. Svět bude navždy spojovat\njeho jméno s tímto místem a s poklady uloženými v temnotě za touto\nListopad 2013 Kent\nroč to musím dělat, slečno?“ Anna právě procházela mezi lavicemi\ndeváté třídy zpět ke katedře, když uslyšela ten hlas a otočila sesměrem ke studentovi, který promluvil. Jamie Gould na ni upřeně hleděl\ns tázavým výrazem v tváři. Uvědomovala si, že několik dalších žáků\nzvedlo hlavy od svých testů, aby sledovali, jak zareaguje. Anna znala tuto\ntřídu velmi dobře, a proto věděla, kteří studenti v ní jsou problematičtí\na kteří jednoduše nestíhají. Jamie patřil k těm prvním. Okamžitě se měla\nTiše si odkašlala. „Dělat přesně co, Jamie?“\n„Tohle.“ Jamie kývl směrem k písemce a tmavé vlnité vlasy se mupřitom na okamžik hedvábně zaleskly. Byl to nepopiratelně hezký kluk a Anna věděla, že mnoha dívkám ve třídě se velmi líbí. Bohužel mezi ně patřila i Amelia Lawrenceová, pracovitá, nadaná studentka, která by určitě mohla maturovat na výbornou z dějepisu, pokud by si tento předmět vybrala. Anna si velmi přála, aby se tak stalo. Měla k Amelii přirozený ochranářský vztah, jak to bývá u profesorek, které doufají, že některá jejich svěřenkyně bude pokračovat ve studiích a vybuduje si slušnoukariéru, aniž by jí v tom zabránily děti, milenci nebo nedej Bože manželé či životní partneři, jako Jamie Gould.\n„Tato písemka je součástí závěrečného hodnocení, Jamie,“ odpověděla trpělivě. „Máš odpovědět na otázky v testu, abych věděla, jak mnoho ses z tohoto předmětu naučil.“\n„Ale vždyť je to hrozná otrava, slečno.“\nAnna se usmála. „Neexistuje žádná záruka, že tě bude bavit všechno, co se ve škole učíš. Něco je prostě jenom důležité. Jsem si jistá, Jamie, že bys to věděl, pokud bys tomu předmětu věnoval plnou pozornost.“\nVe třídě to zašumělo a Anna viděla nepřátelský výraz v Jamieho očích. Okamžitě zalitovala, že ho tak setřela. Pohrdala pedagogy, kterým se líbilo, když mohli nějakého studenta ostře usadit. Jako by bylo něco záslužného na ponižování mladší, méně vzdělané a zkušené lidské bytosti. Přesto se však právě zachovala úplně stejně, a udělala to téměř instinktivně. Pro tohle není žádná omluva, kárala sama sebe.\n„Proč bych tomu měl věnovat pozornost, slečno?“ Jamie položil své kuličkové pero s hlasitým klepnutím na lavici, pohodlně se usadil v židli a natáhl nohy dopředu. „Dějepis je nudný. Nemá žádný smysl. Proč nás nutíte učit se tyhle věci? Jakmile vypadnu z tohohle smetiště, nebudou mi k ničemu.“\nUž aby to bylo, můj drahý Jamie. Anna přistoupila k lavici, v níž Jamie seděl s pěti dalšími studenty, pečlivě vybranými, aby mu dávali vzor, jako kdyby jejich pracovní morálka mohla být nakažlivá. Udržovala dál neutrální výraz, i když se jí Jamie vzdorovitě díval do očí, a rychle se snažila rozhodnout, jak si poradit s tímto posledním útokem na její autoritu.\n„Ale, ale, tolik otázek najednou. Kde bych měla začít?“\n„To byste měla vědět vy, slečno. Vy učíte historii,“ odpověděl jí Jamie a podíval se po ostatních ve třídě, protože někteří jeho spolužáci se nervózně zasmáli. Další se zájmem sledovali, jak jeho střet s profesorkou dopadne. Anna si všimla, že Amelia, která se dívala na Jamieho, se pousmála. Bylo to sice bezmyšlenkovité, nevýznamné gesto, Anny se přesto velmi dotklo. Obrátila se zpátky ke klukovi s ledovým výrazem ve tváři.\n„Ano, jsem učitelka, a mám v popisu práce snažit se tě něco naučit. Pro tvoje dobro, Jamie. Čím chceš být, až odsud odejdeš?“\n„Chci dělat něco zajímavého, něco dobře placeného. Rozhodně ne učit.“ Na chvilku se zarazil. „To je otrava,“ dodal pak.\n„Chápu. Takže učit je otrava, říkáš?“ Anně se na rty drala spoustaodpovědí. Tou první by bylo říci tomuhle drzému teenagerovi, že se svýmisoučasnými výsledky opustí školu s ubohou kvalifikací, která bude spíše jen dokladem o docházce než maturitou, a nechat ho, aby si na vlastní kůži okusil, kam to za současné recese s takovými výsledky dotáhne. Právě takové zkratové reakci se ale potřebovala vyhnout. Měla také chuť začít vysvětlovat, jaký význam má vzdělání, proč je tak důležité pro Jamieho i pro každého jiného. Jak tvoří základ všeho, díky čemu je možnýcivilizovaný život. Nakonec se však rozhodla, že bude nejlepší omezit se na konkrétnější argument.\n„Říkáš, že historie je nudná.“\n„Ano, nudná,“ přikývl Jamie. „Jsou to jen věci, které se už staly a dávno. Nemůžeme je změnit. Nic pro mě neznamenají a pro nikoho, kdo je teď na světě. Nemělo by být naší povinností tratit čas s tímhleharamádím,“ řekl a zapíchl prst do svého testu. Anna viděla, že do částívyhrazených na odpovědi naškrábal sotva pár slov, zato na jeden okraj přidělal nějakou malůvku.\nAnna se podívala klukovi přímo do očí a spatřila v nich ono zvláštníneřátelství k učitelkám, s nímž se setkala během pěti let své pedagogické praxe u mnoha chlapců. Snažila se je ignorovat, když formulovala odpověď.\n„Nemůžu v žádném případě sdílet tvůj názor, Jamie. Pro mě historie není vůbec nudná. Rozhodně ne. Dějiny jsou jako velký příběh avysvětlují vše. Říkají nám, proč jsou věci takové, jaké jsou. Z tohoto důvodu je historie důležitá pro nás všechny. Dokonce i pro tebe, Jamie. Je součástí mé práce přimět tě, abys tohle pochopil.“\n„Nemůžete mě k tomu přimět.“ Jamie mlaskl jazykem. „Nemůžete mě nutit, abych dělal, co chcete vy. Jestliže nechci dělat historii, tak nemáte žádné právo mě k tomu nutit. Proč se nemůžu učit něco rozumného? Něco takového, co mi pomůže sehnat pořádnou práci?“ V očích měl nynínebezečný výraz. Zvedal hlas a přitom se nakláněl dopředu. „O čem tohle všechno má být?“ ptal se agresivně a současně zvedl svůj test a mával jím Anně před očima. „Spousta idiotských otázek o nějakém mostě, který se zřítil v Great Yarmouthu před více než sto lety. Jaký to má smysl?“\nAnna cítila, jak se jí rozbušilo srdce, když ji ten kluk vyzval. Kromě toho se dostavil známý nepříjemný pocit v žaludku. Po pravdě řečeno,sdílela jeho nechuť k testům tohoto typu, v nichž se muselo pracovat súnavným starým vyhodnocováním primárních a sekundárních zdrojů. Vedoucí kabinetu humanitních věd na její škole ale na takovém přístupu trval. Bylo depresivní sledovat každý rok studenty, jak se propracovávají testy v barevných složkách rozlišených podle obtížnosti.\nAnna se snažila své hodiny přizpůsobit tak, aby se s nimi trochupodělila o svou vášeň pro historii, až na několik málo výjimek to však provětšinu z nich byla sisyfovská práce. Toužila říci Jamiemu, že má na tyhle písemky stejný názor jako on. Chtěla mu vyprávět o velkých příbězích, které plní stránky dějin, mluvit o osobnostech, ať již hrdinech nebozloduších, kteří proti sobě bojovali, nebo o lidech, kteří odvážně zastávaliprincipiální a osvícené postoje. Přála si s Jamiem sdílet velké lekce, které dává\nminulost. Vzpomněla si na krátký citát, napsaný na katalogovém lístku,\nkterý si připíchla nad počítač u svého malého stolu ve sborovně: „Ti, kdo\nnestudují historii, jsou odsouzeni k tomu, aby ji znovu opakovali. Ti, kdo\nji však studují, jsou odsouzeni k tomu, aby bezmocně přihlíželi, jak ji\nvšichni ostatní opakují...“ Dala si lístek s citátem na přepážku nad stolem,\naby jí každý den připomínal, proč se rozhodla vyučovat tento předmět.\nJednoho dne si snad bude dějepisu cenit dost lidí, aby přerušili tento\ncyklus. Do té doby musí svádět boj s Jamiem a jemu podobnými.\nNáhle postřehla nějaký pohyb, rychle se podívala a přistihla Lucy, silně nalíčenou blonďatou dívku, jak gestikuluje směrem k hodinám nad bílou školní tabulí a jednou rukou naznačuje otáčení hodinové ručičky. Jamie ji viděl také, všiml si, že ta komunikace neunikla ani jeho profesorce, a vzdorovitě se pousmál.\nTakhle to tedy je, pomyslela si Anna. Známá hra, jak vtáhnout učitele do debaty, kvůli níž utíká čas, až nakonec zazní zvonek a je po hodině. Měla na sebe vztek, že na ten trik naletěla. Pomalu se zhluboka nadechovala.Tyhle věci patří k mému povolání, říkala si v duchu. Nakonec se to vyrovná. Budou lepší hodiny, při nichž se Jamie spokojí s tím, že se bude jen tiše nudit a nebude rušit. Nebo možná bude mít zase další neomluvenou absenci, což by bylo ještě lepší. Naklonila se k němu a promluvila klidným hlasem.\n„Jamie, tomu testu jednoduše neunikneš. Takže bys toho měl raději využít ke svému prospěchu. Dopiš tu písemku a už nenarušuj hodinu, rozumíš?“\nAnna v okamžiku, kdy to říkala, v duchu téměř nadskočila připomyšlení, že ji přiměl k tomuto prohlášení. Ano, narušil výuku. To byl jeho úspěch, plytká odměna v jeho neutuchajícím boji proti autoritám, který ho nakonec semele. Ten malý idiot se teď navíc zubil.\nAnna se odvrátila od jeho lavice, šla zpátky ke katedře a přitom se rychle podívala na hodiny.\n„Ještě máme deset minut. Už nechci slyšet žádné řeči. Dokončete své testy. Ti z vás, kteří budou hotoví, je můžou odevzdat na konci hodiny. Ostatní je dokončí jako domácí úkol a zítra ráno mi je okamžitě přinesou. Smiřte se s tím.“\nJamie chvíli nedělal vůbec nic, jen na ni vzdorovitě zíral. Pak pokrčil rameny, vzal z lavice svou propisku a začal s ní dělat malé krouživé pohyby. Anna zvažovala, zda s ním má jít znovu do konfrontace a nařídit mu, aby dělal to, co řekla. Uvědomila si však, že by tím došlo jen kdalšímu narušení hodiny a ostatní ve třídě by stihli ještě méně ze svého testu.\nKdyž se ozvalo pronikavé zvonění školního zvonku oznamující polední přestávku, přijala je s úlevou. Než však mohla cokoli říci, ozval seobvyklý hluk, jak studenti sahali pro svoje tašky a odkládali psací potřeby.\n„Dokončené testy na katedru. Zbytek očekávám hned zítra ráno ve své přihrádce.“ Anna musela zvýšit hlas, aby překřičela rámus způsobený skřípáním židlí chvatně odsunovaných po odřeném linoleu a narážením bot i tašek do kovových nohou lavic. Jamie a většina ostatních se hnali ke dveřím. Jen hrstka studentů mířila ke katedře a spěšně pokládala své testy na kraj katedry, kde z nich vznikla neurovnaná hromádka. Amelia odcházela jako poslední. Když odevzdávala svůj test, v němž byla u každé otázky krasopisná a kompletní odpověď, rychle se pousmála. Něco v jejím úsměvu říkalo, že cítí rozpaky kvůli tomu, co se stalo její profesorce. Anna lehce přikývla, aby s ní sdílela tento okamžikvzájemného porozumění.\nVzápětí byla Amelia pryč a Anna zůstala ve třídě sama. Kladla si otázku, proč dělá tolika dětem potíže sdílet s ní vášeň pro historii. Bylo samo o sobě dost těžké bojovat se systémem, který se snažil dějepismarginalizovat a místo něj dávat prostor předmětům představujícím „praktické znalosti“. Ještě horší bylo, když politici využívali historie k tomu, aby prosazovali nějakou vlasteneckou ideologii nebo aby zvýšili povědomí veřejnosti o jakémkoli současném společenském problému, kvůli němuž se přeli s pokrokovějšími členy parlamentu. Někdy se zdálo, že nikdo nemiluje historii právě proto, že má cenu se jí věnovat.\nAnna otevřela oči, vstala a shrnula hotové testy dohromady na nízkou hromádku. Pak se zarazila. Na lavici, ve které seděl Jamie, ležel stále arch papíru. S povzdechem přešla třídu a zvedla ho. Na papíře byly úhlopříčně napsány dvě řádky: „Dějepis by se měl jmenovat zkurvený dějepis.“ Kolem nich byla série kudrlinek nakreslených propiskou.\nAnna zakroutila hlavou a chvilku uvažovala, že záležitost nahlásířediteli, aby proti Jamiemu zakročil.\n„Co by to mělo za smysl,“ ptala se však tiše sama sebe. Přidala arch zespodu k ostatním testům, které držela, a otočila se, aby vyšla ze třídy. Poté se chodbou vydala do sborovny. Když otevřela její dveře, měla před sebou obraz, jenž jí byl stejně známý jako obývací pokoj malého řadového domku, který měla pronajatý. V mnoha ohledech možná známější. Uvnitř byli stejní lidé jako vždycky, seděli na stejných místech, otvírali svéobvyklé plastové krabičky a vyndávali z nich sendviče, ovoce a chipsy. Od\nkuchyňského koutu, kam si členové pedagogického sboru dávali hrnky, se\ntáhla ostrá vůně espresa. Pár tváří se zvedlo a krátce pokývlo na pozdrav.\nAnna pokračovala dál do úzké místnosti lemované pracovními kójemi. Jednu z nich jí narychlo přidělili, když nastoupila jako nová profesorka, a víc se o ni nikdo nestaral. Anna proto kóji již považovala za své trvalé místo. Položila testy na polici nad psacím stolem zavaleným různými materiály a posadila se. Školní IT technik nahradil obvyklý spořičobrazovky obrázkem kresleného krbu obklopeného cesmínou a vánočními ponožkami, na jehož římse tikaly digitální hodiny a odpočítávaly sekundy zbývající do začátku vánočních prázdnin.\nAnna pohnula myší a obrázek zmizel. Pak posunula kurzor napříkazovou řádku, aby se přilogovala. Když naťukala svou e-mailovou adresu a heslo, vyskočila složka s jejími programy a aplikacemi. Přesunulakurzor na Facebook a dvakrát klikla. Objevilo se známé modré logo a pod ním rozvinovací menu. Rychle prošla nové zprávy. Byl to obvyklý soubor upozornění, reklam nebo nabídek, aby se připojila k nějaké hře neboluštila nějaký kvíz. Anna je pročetla bez zájmu a potom obrátila pozornost ke třem červeným ikonám nahoře. Dva přátelé přátel chtěli navázat kontakt. Klikla na tlačítko „nyní ne“ a přešla ke zprávám. Byla v nich jedna nová položka od někoho jménem Dieter Muller, které jí nebylo povědomé. Otevřela sdělení s neurčitým pocitem zvědavosti.\n> Patří tento účet na Facebooku Anně Thesskudisové, dceři\nMarity Thesskudisové, vnučce Eleni Carsonové (rozenéThesskudisové)?\nAnna byla překvapená. Neznala nikoho, kdo by se jmenoval Dieter Muller, a zneklidnilo ji, že zřejmě ví něco o její rodině. Zakroužila prsty nad klávesnicí a vzápětí napsala rychle odpověď.\n> Kdo se ptá a proč?\nakmile Anna odeslala odpověď, přešla na hlavní zpravodajskou stránku\nstanice BBC a pročetla hlavní titulky. Poté se vrátila do sborovny\na udělala si kávu. Silnou, černou a sladkou, přesně takovou, jakou\nvždycky dělávala její matka. Po řeckém způsobu. S hrnkem se vrátila do\nsvé kóje, postavila ho na stůl a znovu se podívala na Facebook. OdDietera Mullera přišla další zpráva.\n> Nechtěl jsem se nikoho dotknout. Jenom se pokouším jít po\nstopě jedné věci týkající se mé doktorandské práce, kteroupřiravuji tady v Mnichově. Měl bych se představit. Jsem německý\ndoktorand zabývající se expedicemi na Jónské ostrovy, které se\nkonaly před druhou světovou válkou. Hledám potomky jedné\nřecké rodiny, která tehdy žila na Lefkadě. Narazil jsem na jméno\nEleni Thesskudisové, která přišla krátce po válce do Anglie jako\nžena jednoho britského důstojníka. Je Eleni vaše babička?\nAnna si přečetla jeho sdělení znovu, tentokrát pomaleji. Mělapřirozenou nedůvěru k Facebooku, protože byla opakovaně svědkem, jak studenti tuto sociální síť zneužívají, aby dělali jeden na druhého nejrůznější podrazy nebo aby příležitostně někoho zastrašovali. Dokonce i mezipersonálem školy se našli tací, kteří se uchylovali k něčemu podobnému. Kladla si proto okamžitě otázku, zda za tím není náhodou Jamie. Raději budu opatrná, pomyslela si, když koncipovala odpověď.\n> Neznám vás a není v mém zvyku poskytovat osobní údaje\ncizím lidem na Facebooku. Pokud to myslíte vážně, pošlete mi\nsvůj e-mail a důkaz, že jste opravdu ten, za koho se vydáváte.\nPak se v židli pohodlně opřela a mlaskla jazykem. Bylo to tak ostré, že to zavánělo hrubostí. Chtěla sice vědět, jak se tenhle člověk, který tvrdil, že je Němec, dověděl o její rodině, ale nehodlala naletět na nějaký ubohý studentský žertík, nebo ještě hůře na nějaký švindl. Znovu začala psát.\n> Jak jste se dostal k mému jménu?\nUviděla symbol informující, že cizinec píše, a pak se jí v kolonce zpráv objevilo jediné slovo.\n„Zatracený Google,“ mumlala. „Copak už neexistuje žádné soukromí?“ Začal se ale objevovat další text.\n> Přes Google jsem se dostal k matričním záznamům adomníval jsem se, že byste mohla být na Facebooku. Zkusil jsem vaše\njméno a... Jste ta osoba, kterou hledám? Pokud ne, omlouvám\nse. Jestliže ano, pak byste mi mohla pomoci s některými drobnými detaily ohledně vaší rodinné historie v Lefkadě. To je vše.\nMůj výzkum by vás mohl zajímat...\nAnna zvedla přemýšlivě obočí. Rodina její babičky vlastnila malou samoobsluhu v Nydri. S jejími členy se párkrát setkala, když vzdáleníbratranci její matky přijeli do Anglie navštívit Eleni. Ona sama byla naLefkadě jen jednou, když ji před dvěma lety pozvali na něčí svatbu. Zdálo se, že je to typická řecká rodina: hlasitá, hrdá a vřelá, alespoň k pokrevním příbuzným. V její minulosti figurovala řada nejrůznějších dlouhých sporů, příčiny byly ale tak prastaré, že si dnes nikdo už nevzpomínal, co je vlastně vyvolalo. Naprosto nudná záležitost, rozhodla Anna.\nProč se Dieter Muller zajímal o tyhle věci? Našel ji prostřednictvím Googlu, ale tuhle hru mohou hrát dva. Otevřela vyhledávač, napsala do něj jeho jméno, přidala Mnichovskou univerzitu a okamžitě se objevil seznam odkazů. Bylo jich více než tři sta, jen sedm z nich ale naštěstí obsahovalo příslušné jméno i instituci. Klikla na link, u kterého se zdálo, že by mohl být ten správný, a okamžitě se otevřela stránka katedryarcheologie s možností číst obsah anglicky. Anna klikla znovu, chvilku čekala\na najednou měla před sebou stránku s abecedním seznamempostgraduálních studentů a jejich výzkumných projektů. Jela po ní dolů, až uviděla to\njméno a rozklikla ho.\nObjevila se nová stránka s fotografií mladého muže. Zdálo se, že by mohl být zhruba jejího věku. Měl krátké tmavé vlasy, čistě zastřižené vousy a na nose brýle bez obrouček. Snažil se trochu usmívat, aby nevypadal jako na fotografii v pase. Anna si všimla, že má náušnici ve tvaru malé červené hvězdy. Rozhodla se, že Dieter Muller působí docela slušným dojmem. Určitě v sobě neměl nic hrozivého nebo zneklidňujícího.Obrátila pozornost k tomu, co psal o svém projektu. Překlad byl dostatečněsrozumitelný, aby si udělala obraz, čemu se ve svém výzkumu věnuje. Bylo zjevné, že se Muller zabývá programem vykopávek prováděnýchněmeckými archeology na Ithace a Lefkadě v letech před propuknutím druhé světové války.\n„Dobře, budiž, Dietere,“ říkala si tiše. „Zdá se, že jsi prošel.“\nNaťukala novou zprávu.\n> Co pro vás mohu udělat?\n> Přál bych si mluvit s Eleni Thesskudisovou, je-li to možné. Také\nby mě zajímaly jakékoli fotografie, deníky nebo jiné záznamy\nz té doby, pokud by mi bylo dovoleno se na ně podívat.\n> To rozhodně nechcete málo! Mé babičce je přes devadesát.\n> Chápu. Mohu se zeptat, zda má stále zdravou mysl?\nAnna se musela usmát. Viděla babičku před pouhým měsícem během své návštěvy u matky v Norwichi a stařence to myslelo stejně dobře jako kdykoli předtím, třebaže byla hubená jako tříska a ven se odvažovala jen jednou týdně, když si šla na poštu pro svou penzi válečné vdovy. Ano, mysl měla zdravou a také ostrý jazyk. Anna se zasmála, když si vzpomněla, jak k ní babička přísně promlouvala, aby se už za někoho provdala. Život je příliš krátký, říkala se svým silným řeckým přízvukem a mávala prstem. Eleni byla zcela příčetná, a pokud šlo o rozhovor, který ten\nněmecký doktorand mohl mít na mysli, pak problém spočíval v něčem\núplně jiném. Anna znovu sáhla po klávesnici.\n> Moje babička má zdravou mysl. Pochybuji ovšem, že by měla\nzájem. Mám podezření, že vzhledem k tomu, co mi vyprávěla\no svém mládí v Řecku, nepřijme laskavě Němce, který ji bude\nžádat, aby si to vše znovu připomněla. Nemyslím si, že bych\nvám mohla pomoci.\n> Toto sdělení mě mrzí. Prosím ale, abyste si vše ještěpromyslela. Pokud Eleni není ochotna poskytnout rozhovor, pak bych\nmožná mohl vyzpovídat vaši matku nebo vás ohledně toho, co\nmůžete vědět vy nebo ona. Příští měsíc jsem v Londýně. Mohli\nbychom se setkat a tuto věc probrat? Mohl bych podrobněji\nvysvětlit svůj výzkumný projekt. Jsem si jistý, že by vás zajímal.\nAnna zavrtěla hlavou. Nic o tomhle Dieteru Mullerovi nevěděla, byť tón jeho žádosti byl zdvořilý. Něco ji však přimělo, aby zaváhala. Bylo by zajímavé vědět víc o babiččině minulosti... Podívala se ale nahoru na poličku a uviděla testy, které bylo třeba opravit. Z polední přestávkyzbývalo pětadvacet minut. Kdyby si pospíšila, mohla by je oznámkovat a nemusela by si brát práci domů. Rychle proto naťukala odpověď.\n> Lituji, nemohu vám pomoci.\nCítila však, že tak rázné odmítnutí má v sobě trochu zbabělosti, dodala tedy ještě pár slov.\n> Jsem si jistá, že je to velmi zajímavý projekt, ale teď nemám\nprávě čas, abych vám pomáhala. Mnoho úspěchů ve vaší práci,\nNastala krátká pauza a pak se objevilo sdělení „Dieter právě píše“.\n> Chápu. Kdybyste náhodou změnila názor, tady je můj e-mail:\ndietermuller3487@hotmail.com. Dejte mi vědět. S pozdravem\nAnna měla na okamžik velkou chuť pokračovat v této výměně a napsat\nještě jednu poslední zprávu. Znovu se ale podívala na písemky a přiměla\nse, aby zavřela Facebook a odlogovala se. Odsunula klávesnici k ploché\nobrazovce počítače, rychle vzala první písemku, sáhla po zeleném peru\na začala opravovat. Propracovávala se studentovými odpověďmi, ale\nnemohla z hlavy vypudit toho Němce. Pořád si kladla otázku, co je na její\nbabičce tak důležitého, že ho to vyprovokovalo, aby ji vystopoval. Muselo\nse jednat o něco významného, podstatného. Anna cítila, že jde o věc,kte\nrou potřebuje znát i ona sama.\nruhý den ráno se Anna probudila brzy. Otevřela oči a automaticky se\npodívala na hodiny na nočním stolku. Nejasný žlutý displej ukazoval\nteprve čtvrt na sedm. Do budíčku zbývalo stále půl hodiny. Topení se ještě\nnezapnulo a vzduch v místnosti byl ledový, zachumlala se proto ještě více\ndo přikrývky. Vzpomněla si však, že je třeba ještě dokončit nové osnovy\npro sedmý ročník. Připravila se na nepříjemný okamžik a vyklouzla z postele.\nOblékla si volné tepláky a župan. Nazula trepky, vydala se přes předsíň do druhé ložnice, malé místnosti, kterou používala jako pracovnu, a sedla si ke stolu. Minulý večer nechala ležet své poznámky před klávesnicí, aby je nepřehlédla, a nyní sáhla pro pero. Poté se zarazila, pomalu jepřevalovala mezi palcem a ukazováčkem a zírala na prázdný monitor. Nakonec pero položila a ťukla na klávesnici.\nPočítač se začal okamžitě probouzet ze spánkového módu, zavrněl pod stolem a monitor se za moment rozsvítil. Anna se přilogovala na Facebook a otevřela si zprávy, jež si vyměnila s Dieterem Mullerem. Znovu je pročetla a přemýšlela nad vyhlídkou, že by se mohla dovědět něco ohistorii své rodiny. Někdy cítila, že předmět, který vyučuje, zanedbáváhistorii velké většiny lidí. Nevyčíslitelný počet pozoruhodných zkušeností byl navždy ztracený, protože obyčejní lidé byli přehlíženi a jejich paměti nikým nezaznamenány. Možná by mohla něco udělat, aby trochu zvrátila tento proces. Třeba by zjistila víc o tom, co její babička zažila během druhé světové války. Nějaký příběh, který by stál za to, aby bylzaznamenán a předán dalším generacím. Možná by šlo dokonce o nějakouzáležitost, kterou by mohla inspirovat své studenty a tak je přimět, aby siuvědomili, že při vytváření historie má každý svou roli.\nAnna sice měla Němcovu e-mailovou adresu, ale rozhodla se, že ji nepoužije. Tuto komunikační linii nebyla ještě připravená otevřít. Facebook bude lepší. Naklonila se dopředu a začala psát.\n> Omlouvám se, pokud mé včerejší odpovědi vyzněly nezdvořile. Ten váš dotaz ale přišel tak trochu jako blesk z čistého nebe,\njak u nás říkáme. Nyní, když jsem měla možnost si všechnorozmyslet, bych se ráda dověděla víc o vašem projektu. Pokud\nbudete mít během svého pobytu v Londýně nějaké volno, mohli\nbychom se jít někam napít nebo najíst. Výuka končí 16. prosince. Mohu tedy kdykoli mezi tímto dnem a 23. prosincem.\nDejte mi vědět, zda se vám to hodí.\nOdeslala svůj text a několik okamžiků zírala na monitor, žádný signál, že by někdo na druhé straně psal odpověď, se však neobjevil. Anna si povzdechla, znovu vzala pero a vrátila se k práci. Na půl oka ale stálesledovala monitor. Žádná odpověď však nepřišla ani v době, kdy už končila práci na osnovách.\nNa rozdíl od prvního dne, kdy s ní Němec navázal kontakt a okamžitě odpovídal, od něj tentokrát žádná zpráva nepřišla a neozval se aninásledující týden, ani ten další. Anna nejdřív pociťovala zklamání, pomalu se ale blížil konec výuky kvůli vánočním prázdninám, a ona tu záležitost proto začala pouštět z hlavy. Kromě toho by bylo pod její úroveň, aby mu napsala znovu. Dospěla jednoduše k závěru, že to s ní vzdal, že šlo jen o jeden z těch krátkých kontaktů typických pro sociální sítě.\nRozhodla se na věc zapomenout a soustředila se na práci. Hodinyzačínaly a končily, Jamie Gould musel na kobereček před vedoucího ročníku kvůli špatnému přístupu k výuce a hudební produkce, kterou škola chystala, rychle spěla ke svému velkému večeru. V ten den vestibul její budovy zaplnili svědomití rodiče a členové pedagogického sboru, kteří tam na rozdíl od nich museli povinně. Anna se připojila k aplausu a chvíli se ještě zdržela, aby krátce promluvila s některými rodiči. Poté si šla pro věci, aby mohla jít domů.\nSpěchala prázdnou sborovnou k místnosti s pracovními kójemi, v níž měla u stolu tašku a na opěradle židle kabát. Počítač byl stále zapnutý. Chtěla ho vypnout, ale zaváhala a přilogovala se na Facebook. Čekala tam na ni zpráva od Dietera Mullera. Rychle na ni klikla.\n> Omlouvám se za pozdní odpověď na vaše sdělení. Byl jsem\npracovně v Řecku. Jsem potěšen, že jste se rozhodla se mnousetkat. Příští týden jsem v Londýně. Mohli bychom jít v úterý na\noběd? Samozřejmě platím. Řekněme v jednu v restauraci Le\nGrand na Baker Street? Dejte mi prosím co nejrychleji vědět, zda\nje to možné. Děkuji a vřele zdravím.\nAnna seděla chvíli bez hnutí, pak si přitáhla klávesnici a rychle psala.\n> Dobře, budu tam.\nKdyž Anna o několik dní později vycházela ze stanice Charing Cross, byly ulice Londýna plné lidí. Nalevo od sebe měla obvyklý dav turistů, kteří přijeli na Trafalgar Square a nyní chaoticky proudili kolempouličních bavičů. Vánoční výzdoba visela nad ulicí jako mřížoví z hvězdtřpytících se v mrazivém vzduchu. Školní výuka skončila minulý pátek a rodiče, kteří sháněli poslední dárky, tak doprovázely mraky dětí.\nAnna byla upřímně zvědavá, proč Dieter řekl, že ji jeho výzkumnýprojekt bude zajímat. Pokud by to trochu osvětlilo minulost její babičky, pak by se nenamáhala nadarmo. Eleni jí vyprávěla o svém dětství jen zřídka a o tom, co zažila během války, skoro nemluvila. Anna se ptala matky na důvod této uzavřenosti, ale ta věděla jen nějaké drobnosti od příbuzných z Eleniny strany.\nŘekové za německé a italské okupace velmi trpěli. Jen v samotných Athénách umřelo hlady přes tři sta tisíc lidí. Na venkově nebyly podmínky o mnoho lepší. I když tam lidé měli trochu více jídla, zuřivý konflikt mezi andartes, partyzány, a fašisty, vedl k odvetným opatřením, při nichž byly desetitisíce Řeků bez jakéhokoli soudu postříleny a jejich vesnice srovnány se zemí. Eleni vyrostla na jónském ostrově Lefkada, který za okuace utrpěl nejméně, alespoň pokud Anna věděla. Třeba jí Dieter Muller dokáže něco říci o těchto věcech a také o časovém období, které zkoumal, o letech před válkou, kdy se jeho krajané zajímali o vykopávky aminulost místo toho, aby zabíjeli ty, kdo s nimi žili ve stejné době.\nJakmile Annu napadlo toto přirovnání, pocítila trochu vinu. Vzpomněla si, že druhá světová válka je v Británii něco jako národní posedlost.Neustále nejrůznější dokumentární pořady v televizi, věčné opakování seriálů jako Dad’s Army, Haló, haló! a Goodnight Sweetheart a police vknihkuectvích řetězce Waterstones prohýbající se pod tíhou knih s tematikou této války. Nemluvě o všech těch počítačových hrách, o kterých se občas před ní bavili hoši ve škole, a infantilních titulcích a karikaturách vbul>30\nvárním tisku objevujících se před každým utkáním anglického aněmeckého fotbalového týmu. Od začátku druhé světové války uplynulo už více\nnež sedmdesát let, přesto nejprve přetrvávala jako otevřená rána v myslích\ntěch, kteří ji přežili, aby se pak změnila v objekt fascinace pro následující\ngenerace a nakonec v zábavu.\nVěděla, že v Německu je to jinak. Byla v Berlíně na školním výletě a viděla pietní místa, v nichž si Němci připomínali svou národní vinu: památník a muzeum holocaustu ukazující s děsivou upřímností vražedné barbarství gestapa a SS. Břemeno historie Annu občas velmi tížilo apřiomínalo jí, proč se stala profesorkou dějepisu. Bylo povinnostípamatovat si, učit se z minulosti, byť jen proto, abychom lépe rozumělipřítomnosti. V Británii přesto přetrvávala alarmující tendence zlehčovat katastrofu, která rozervala dvacáté století a stále silně poznamenávala ty, kdo ji museli prožít.\nByla tak ponořená do těchto myšlenek, že si ani neuvědomila, že už odbočila z Oxford Street a jde severním směrem do Baker Street. Mrkla na hodinky a viděla, že právě bylo půl jedné. Spokojeně kývla hlavou. Bude v restauraci první a zkusí si Dietera prohlédnout dřív, než on uvidí ji. Měla výhodu, že věděla, jak vypadá, a udělá si tak o něm lepší představu ještě předtím, než se vzájemně představí. Byl to její starý zvyk ještě z dob prvních rande, kdy chtěla vidět tvář kluka, s nímž se měla sejít, ještě předtím, než nasadí masku, s kterou na ni hodlá učinit dojem. Dej pozor, pomyslela si, je více než pravděpodobné, že on tě pozná také. Kvůliinternetu bylo nyní příliš málo soukromí. Tohle je ale sotva nějaké rande,přiomněla si. Jen krátké setkání s někým, kdo s ní může sdílet informace, jež by mohly pomoci trochu osvětlit historii její rodiny. Taková malázajímavost, nic jiného.\nNašla tu restauraci jen o kousek dál v ulici. Měla malý vchod, ale hned vedle něj velkou výlohu, v níž byly vystavené košíky s chlebem, cibulí, sýry a šunkou a velká zelená nádoba na víno. Vše rámovaly bavlněné závěsy s natištěným vzorem. Skrze výlohu bylo vidět řadu stolůtáhnoucích se dozadu do restaurace. Většina z nich byla obsazena obědvajícími lidmi. To je dobře, řekla si. Nebudu tak nápadná, až Dieter dorazí.Zatlačila na dveře a vstoupila. Ocitla se před sloupkem, za nímž byl dlouhý pult. Od pokladny vzhlédla plavovlasá žena v tmavé košili a usmála se na uvítanou.\n„Jak vám můžu pomoci?“\n„Děkuji, měl by tu být zamluvený stůl na jméno Dieter Muller. Budu s ním obědvat.“\nServírka se rychle podívala dolů na papír za pokladnou a přikývla. „Pojďte za mnou, prosím.“\nVedla Annu mezi dvěma řadami stolů do zadní části restaurace. Té se na okamžik zastavilo srdce, když uviděla stolek, u něhož seděl pouze jeden muž a právě zvedal hlavu. Dieter dorazil do podniku jako první a už tam musel nějaký čas být, soudě podle zápisníků, které ležely před ním, a téměř prázdné sklenky vína. Němec své poznámky kvapně zavřel a nacpal je do malého ruksaku, který měl vedle židle. Nato vstal a napřáhl k přicházející Anně ruku.\n„Díky, že jste přišla, slečno Thesskudisová.“ Vyslovil její jméno pomalu a pečlivě s trochu americkým a trochu německým přízvukem.\n„Je to tak správně? Thesskudisová? Nebyl jsem si jistý. Vaše matka se jmenuje Hardyová-Thesskudisová a vaše babička je paní Carsonová, že?“\n„Ano,“ usmála se Anna. „Když můj dědeček zemřel, vrátila se babička ke svému řeckému příjmení a moje matka taky. Pak se vdala a přijalapříjmení mého otce – alespoň dokud se nerozvedli. Já jsem si to své změnila na Thesskudisovou, když nás opustil.“\nNěmec mrknul. „Chápu...“\nAnna se zasmála a zavrtěla hlavou. Všimla si, že to řekl s vřelostí a také že nosí tři zdobné stříbrné prsteny. Šperky tohoto typu by čekala spíše u studenta umění.\n„Myslím, že byste měl radši zůstat u Anny. To je mnohem jednodušší.“\n„Ano, také můj názor. A vy mně říkejte Dietere, prosím,“ zazubil se.\nNato pokynul k židli s vysokým opěradlem na druhé straně stolku.Servírka k ní natáhla ruku. „Můžu odnést váš kabát?“\nAnna přikývla a vyklouzla z něj. Pak se posadila a udělala si pohodlí. Dieter se mezitím usadil do své židle a tázavě nadzdvihl obočí. „Dáme si něco k pití, než začneme?“\n„Díky, pro mne sklenici suchého bílého vína.“\n„Pro mne totéž,“ objednal Dieter. Číšnice odcházela a u stolku nastalo krátké, rozpačité ticho. Anna se usmála a přerušila je. „Vypadáte trochu jinak než na fotografii, která visí na webové stránce vaší univerzity.“\n„Opravdu? Jak to?“\n„Máte delší vlasy a nějakou jinou náušnici.“\nDieter si rozpačitě sáhl na symbol jin-jang, který mu visel z lalůčkupra>32\nvého ucha, a pak pokrčil rameny. „Univerzita dává přednost tomu, aby její\npostgraduální studenti vypadali profesionálně.“\nAnna si nemohla pomoci a musela se zasmát. „S mou školou je to stejné. Z naší informační příručky byste soudil, že každé dítě přichází do školy v neposkvrněném novém blejzru a při vyhlídce na další den výuky se okamžitě dostává do extáze.“\nDieter našpulil rty a chvilku zvažoval, co řekla. „Extáze je v německých vzdělávacích institucích dobrovolná.“ Pak si uvědomil, co prohlásil, zasmál se a dodal: „Mluvím o radosti, ne o té droze.“\n„Vím.“ Anna k němu začala cítit vřelost. Počáteční napětí trochuustouilo. Položila si ruce na stůl. „Takže vy studujete na doktorát z historie?“\nByl to neohrabaný pokus přivést ho k tématu setkání a ona se kvůli tomu podvědomě ošila.\nDieter jí ale odpověděl: „Spíš z archeologie než z historie.“\n„Řekla bych, že to je podobná disciplína.“\nZdálo se, že ho tímto prohlášením trochu vyvedla z míry, protože na chvíli naklonil hlavu na stranu. „Je tam silná vazba,“ řekl pak. „Existuje mnoho cest k pochopení historie. Zajímáte se o dějiny?“\n„Učím je ve škole. Na Ashthorpe Victory Academy.“\n„Na akademii? To zní působivě.“\n„Ani ne, pokud rozumíte našemu vzdělávacímu systému. V zásadě jde jen o jinak pojmenovanou střední školu. Žádná velká výhra. Strašně ráda ale historii přednáším. Takže ano, zajímám se profesionálně o historii.“\n„Dobře, velmi dobře. Potom sdílíme zájem o minulost. Raději vám tedy řeknu, proč jsem vás požádal o schůzku.“\nAnna se povzbudivě usmála.\nDieter se opřel v židli a dal si chvíli čas na rozmyšlenou. „Nejsem prvním archeologem v rodině,“ začal vysvětlovat. „Tím byl můj pradědeček. Ve třicátých letech byl ve svém oboru uznávaným vědcem. Patřil k nejlepším studentům profesora Dörpfelda.“ Řekl to jméno, jako by ho Anna měla znát. „Ten zase velmi obdivoval Schliemanna, objevitele Tróje. Tentoprofesor byl stejně jako Schliemann vášnivým čtenářem Homéra a chtěl pokračovat v jeho práci. Ne, chtěl dosáhnout něčeho většího. Toužil najít palác i hrob Odyssea, hrdiny Homérova druhého veledíla. Znáte Odysseu?“\n„Kus jsem jí četla, když jsem byla na škole.“\n„Pak víte, že Odysseus po skončení války s Trójou po mnoho letbloudil, než se vrátil do svého království na Ithace. Přinejmenším to Homér ve\nsvém příběhu takto vypráví. Ve skutečnosti ale Odysseův návrat proběhl\nbez tolika protivenství. Vrátil se spolu se svými muži na lodích obtížených\nkořistí z Tróji a poklady uložil ve svém paláci. Dörpfeld byl přesvědčen,\nže to tak muselo být, a vedl expedici na Ithaku, aby tam pátral popozůstatcích Odysseova paláce.\nProfesor a jeho následovníci, mezi nimi můj pradědeček, prohledávali Ithaku celé roky. Našli jen pár drobných ruin z antické doby, nikdy nic dostatečně velkého, co by mohlo být královským palácem. Dörpfeld proto zvažoval možnost, že staré prameny nemusejí poskytovat dostatečné informace. Ithaka je malý ostrov. Pokud měla krále, pak je možné, že jeho říše zahrnovala také ostatní okolní ostrovy. Mého pradědečka Karla Mullera proto poslali provádět vykopávky na Lefkadu, zatímco další kolega pátral na Kefalonii.“ Dieter zvedl dlaně. „Byla to sázka na divokou kartu, jak se říká, ale Karl tu výzvu přijal. Podle mého názoru zřejmě doufal, že najde něco opravdu velkého, čím si získá vědeckou reputaci. Mám jeho deníky z těch let. Diáře, poznámkové bloky afotografie, které pořídil.“\nDieter na okamžik zaváhal. „Ne, ve skutečnosti ne. Jen odkryl zbytky nějaké velké budovy. Nikdy neexistovalo dost důkazů, které by jiumožnily identifikovat jako Odysseův palác.“\n„Och.“ Anna nedokázala zakrýt zklamání. „Jaká škoda. A o co sezajímáte vy? Doufáte, že začnete tam, kde on skončil?“\nNěmec se usmál. „Nic takového. Ne, po místě těch vykopávek nezůstala skoro stopa, jen nějaké zlomky. Můj zájem je, řekněme, spíše etnografický. Chci zmapovat vztahy mezi týmem mého pradědečka a místními lidmi, kteří tehdy na Lefkadě žili. Můj výzkum je vlastně komparativní studie mezi invazivní a sympatetickou archeologickou metodologií, jež zachovává respekt k domorodým populacím.“\nAnna pomalu přikývla, Dieter zachytil její výraz a zasmál se. „Je to opravdu mnohem jednodušší, než jak to zní.“\n„Měla bych doufat, že ano.“\nPřišla číšnice s tácem a přinesla jejich nápoje. Sklenky s vínempostavila před ně na stůl. Čekali, až odejde, a teprve pak Dieter znovu začal.\n„Mám tedy záznamy svého pradědečka a potřebuji druhou stranu příběhu. Vzpomínky Řeků, kteří s ním pracovali na jeho archeologickém nalezišti na Lefkadě. Právě tady vstupuje do děje vaše babička.“\n„Eleni? Jak? V té době byla velice mladá. Nikdy jsem neslyšela, že by se zapojila do nějakých vykopávek.“\n„Ale byla tam. Eleni Thesskudisová je zmíněna v těch denících. Je tam několik poznámek, že byla přítomna. Kamarádila se s mým dědečkem Peterem, který byl také na Lefkadě. Doprovázel tam svého otce.“\n„Co dokazuje, že to byla moje babička?“\n„Pátral jsem v matrice na Lefkadě. Vystopoval jsem ji do Anglie. Tímto způsobem jsem narazil i na jméno vaší matky, a na vaše také.“ Sáhl do svého ruksaku a vytáhl z něj iPad. „Podívejte. Ukážu vám to.“\nPřejel prsty po displeji a otočil ho k ní, aby viděla černobílou fotografii. Anna se naklonila blíž a zjistila, že má před sebou naskenovanou starou fotku. Byli na ní tři teenageři, dva mladíci a jedna dívka, kteří se objímali kolem ramen. Seděli na lavici před několika stoly plnými střepů a kamenů, z nichž některé vypadaly jako kusy soch. Za nimi byla otevřená krajina sem tam porostlá křovinami a stromy, která v dálce přecházela ve svah nějakého kopce. Chlapec na levé straně fotografie byl snědý, solidně stavěný, měl vlnité vlasy, dlouhé kalhoty a pevné boty. Uprostřed seděla dívka, také tmavovlasá s podobnými řeckými rysy a vedle ní seděl vysoký, plavovlasý mladík s brýlemi. Všichni tři se smáli a byli zjevně přátelé. Podívala se na dívku z větší blízkosti a lehce vyjekla.\n„To je ona! Eleni!“ Zvedla oči a uviděla usmívajícího se Dietera.\n„Vaše babička. Vidíte, měl jsem ohledně ní pravdu.“\nAnna se váhavě dotkla displeje konečky prstů a roztáhla je, aby sefotografie zvětšila a ona se mohla lépe podívat na svou babičku. Zrnitost se zvýšila, fotka ale byla stále dostatečně ostrá, aby bylo možnéidentifikovat Eleni na základě podobnosti s několika málo snímky, které Anna viděla, když byla na návštěvě v domě, v němž její babička žila předtím, než se přestěhovala k její matce. Ve skutečnosti měla neurčitý pocit, že tuto konkrétní fotografii už viděla a namáhala si paměť ve snazevzpomenout si kde. V hlavě se jí honily otázky.\n„Kdo jsou ti ostatní? Kde je to a kdo to fotil?“\n„Popořadě, prosím!“ Dieter uhnul před jejím pátravým pohledem. Anna se nadechla, aby se uklidnila, a nechala ho pokračovat. Dieter ukázal na vytáhlého chlapce.\n„Tohle je můj dědeček, Peter Muller, když mu bylo šestnáct. Vaše babička měla o rok méně. Ten druhý kluk, Andreas Kataridis, byl nejstarší, sedmnáct. Přátelili se s Peterem a byli z Lefkady. Tam měli členové\nexpedice pronajatý dům, zatímco pátrali po Odysseově paláci. Vaše\nbabička byla dcerou místního policejního inspektora a Andreas synem\nnějakého básníka, který se na ostrov přestěhoval. Jmenoval se Spyridon\nKataridis. Pocházel z bohaté athénské rodiny, ale utekl s jednou služebnou. Měli dítě, Andrease, ale jeho matka zemřela při porodu. Rodina se na\nKataridise zlobila a zapudila ho. S výjimkou jednoho strýce, který mu\nposílal štědré kapesné, aby měl z čeho žít a mohl vychovat syna. Pokud\njde o fotku, tak tu dělal můj pradědeček. Nafotil to na hlavnímarcheologickém nalezišti na ostrově. Podívejte, ukážu vám nějaké další.“\nDieter přejel prsty po displeji a Anna viděla další černobílé snímky. Na některých byla krajina na Lefkadě, na jiných její obyvatelé, prostěoblečení venkované, lidé z města, rybáři, a na dalších zase ruiny čehosi. Pak následovalo několik fotografií německých vojáků v horských čepicích, na nichž měli z boku připíchnutý emblém nějaké bílé květiny. Jeden z těch mužů ji zaujal.\n„Počkejte,“ zarazila Dietera. „Není to on? Váš dědeček? Vraťte se o jednu zpátky. Tady ten.“\nVoják pózoval s rukama v bok s jednou nohou nakročenou. Podrážkou boty se opíral o skálu. Uniformu měl rozepnutou, takže bylo vidět, že pod ní má bílou košili bez límečku. U nohou mu ležel ruksak a opasek skoženým pouzdrem s pistolí. Pod brýlemi mhouřil oči kvůli ostrému slunci. Téměř se nezměnil, říkala si Anna, jen měl možná trochu plnější tvář.\n„Je to během války?“\nDieter přikývl. „Potom, co vstoupil do armády. Jeho otec musel opustit ostrov a zanechat vykopávek, protože mu německé úřady nařídily vrátit se domů. To bylo v roce 1938. Doufal, že se krize pře


Zapomeňte na grafiku, zapomeňte na líbivý kabátek. Pokud si tedy chcete užít datadisku k slavné strategii Hearts of Iron II. Ten vyjde pod názvem Hearts of Iron II: Iron Cross a dodá do již tak propracované hry množství nových jednotek, tisíce historických událostí a vylepšenou umělou inteligenci.\nPro EU III vyjde poslední datadisk kdyby to někoho zajímalo. Akorát je nutné mít Napoleon ambition, In nomine i Heir to the throne\nPočkat...proč Paradoxi vydávají zase II, když celkem nedávno vydali III? Nemá to spíš být nějaký datadisk ke trojce? Navíc nějak nevidím co by tam mělo být nového...jenom události? Sérii mám moc rád, ale radši bych třeba viděl nějakou alternativní historii ke trojce než nějaký podivný datadisk ke dvojce. A co se týče nového stromečku technologií, to by si radši měli odpustit. Dlouho jsem si zvykal na ten ve trojce.\nNe je to datadisk ke dvojce. Paradox totiž uvolnil na začátku roku svůj engine, takže proto tu teď máme zástupy věcí k HoI2 a EU2 od fandů.\nNapříklad For the Glory či Arsenal of Democracy který jsou už venku. Teď se přidává datadisk Iron Cross a hra Darkest Hour. Třeba mapa provincií v Iron Crossu vypadá suprově\nNapříklad For the Glory zase přidal pár fičur z EU3 do EU2. Já tleskám, protože HoI2 i EU2 mi vyhovují o moc víc než jejich třetí díly.\nSupééér To je nejlepší zpráva tohohle měsíce


System Shock 3 předveden v gameplay teaseru – RespawnPoint.cz\nOtherSide Entertainment už poměrně dlouhou dobu vyvíjí třetí díl legendární série System Shock. Studio navíc nyní vlastní na hru veškerá práva poté, co se společnost StarBreeze ocitla ve finanční tísni. O samotném System Shock 3 jsme však dlouhou dobu nic nevěděli a ta nevědomost občas fanoušky série desila. Proto se vývojáři rozhodli, že vypustí minutový trailer, který nám hru alespoň trochu přiblíží.\nTrailer během celé své délky ukazuje zejména gameplay záběry, což nás těší o to více. Nutné dodat, že ačkoliv se hra momentálně nachází v pre-alfa fázi vývoje, tak vypadá skutečně dobře. Otázkou však zůstává, jestli dokáže po svém vydání navázat na své legendární předchůdce. Bohužel stále nevíme, na jaké platformy, vedle PC, hra vlastně vyjde a ani kdy se tak stane. Snad vývojáři brzy přijdou zase s dalšími informacemi.\nŠtítkyOtherSide Entertainment System Shock 3\nProject Resistance je asymetrická multiplayerová akce + gameplay


admin – TEREZKA\nSlovo bacil může znamenat: obecné označení pro tyčinkovité bakterie grampozitivní tyčinkovité bakterie rodu Bacillus využívané k tvorbě antibiotik obecné laické označení choroboplodného zárodku\nPokračovat ve čteníFocení s bacilem\nLištičky se procházejí\nPříspěvek byl publikován30.11.2011\nPo delší odmlce pár nových obrázků.\nPokračovat ve čteníKonec listopadu\nPříspěvek byl publikován16.11.2011\nOvzduší na celou Českou republikou se od úterý výrazně zlepšilo, ale u nás to stále vypadá jako v prádelně. Podle mluvčího Českého hydrometeorologického ústavu (ČHMÚ) Petra Dvořáka za to může slabý vítr a také takzvané průmyslové sněžení. Inverze by měla trvat ještě týden, pak by měl smogovou pokličku rozfoukat vítr.\nPokračovat ve čteníHnusné počasí\nPříspěvek byl publikován14.11.2011\nJak se šli projít\nPokračovat ve čteníVíkendové čmárání\nHolky pomněnky se procházejí\nPříspěvek byl publikován12.11.2011\nPodzim je v plném proudu a nabízí nám mnoho inspirací k tvoření. Malovala jsem podzimní obrazy .\nPokračovat ve čteníZačátek listopadu\nPříspěvek byl publikován2.11.2011\nMalý Martínek žije s maminkou a tatínkem v domečku se zahrádkou. S kamarády Helenkou a Vítkem, s dědečkem, který k nim přijede na návštěvu, s pejskem Hafíkem a kočičkou Bělinkou…\nPokračovat ve čteníObrázky kočičí\nPříspěvek byl publikován30.10.2011\nŠmoulové jsou si velmi podobní, všichni jsou modří, malí, mužského pohlaví (až na Šmoulinku, Sašetku a Babču), oblečení do bílých kalhot (jen Taťka Šmoula nosí červené, Dědeček žluté s kšandami,…\nPokračovat ve čteníŠmoulí vesnička\nPříspěvek byl publikován12.10.2011\nVtipný kreslený klip o farmáři, který se svým banjem jde nakoupit do krámu. Dorazí k mostku přes řeku a vidí tam žábu, která přeskakuje potok tam a zpět. A tak si ke své chytlavé melodii začne vymýšlet slova – o žábě, co přeskakuje potok. Zpěvák jde ale dál a dojde ke krámku, kde nechce zaplatit, dokud si všichni neposlechnou písničku, k níž právě vymyslel slova. V poslední sloce písničky doplní, že se právě nalévá limonáda – a to úplně zadarmo! (Pokračování textu…)\nPokračovat ve čteníO hloupé žábě\nTady jsou obrázky ze školky, které jsme kreslili v říjnu. (Pokračování textu…)\nPokračovat ve čteníŘíjen ve školce\nJak kouká na včely\nKouká se na banány\nByli jsme na výletě v Berouně. Bylo to tam moc hezké. Viděli jsme medvědy.\nJeden medvídek se koukal pořád nahoru, druhý šel do tepla a třetí se z tepla vracel. Jeden méďa si pořád hrál s nějakým dědou a mrkví. Medvídci byli hnědí a pořádně huňatí.\nPokračovat ve čteníBerounští medvědi\nOd pondělí 3. října 2011 mají všichni příznivci historie pražské městské hromadné dopravy opět možnost zakoupit vstupenky na jízdy historickou soupravou, složenou z vozů první generace vozidel pražského metra. Vstupenky pro…\nPokračovat ve čteníJízda v historických vozech pražského metra\nNa pražském Břevnově se koná již 18. ročník Břevnovského posvícení. Přijďte si užít zábavu, ochutnat výborné jídlo a pití, prohlédnout dobová řemesla a vychutnat bohatý doprovodný program. (Pokračování textu…)\nPokračovat ve čteníBřevnovské posvícení 2011


Koronavirus v Moravskoslezském kraji - Starostové zuří: NEOMEZUJTE NÁS! | Ahaonline.cz\nAhaonline.cz >Musíte vědět! >Koronavirus v Moravskoslezském kraji - Starostové zuří: NEOMEZUJTE NÁS!\nRoušky v pražském metru zůstávají povinné (Foto Blesk - Mária Rušinová)\nMoravskoslezský kraj je v současnosti největším ohniskem koronaviru v republice. Včera sem přijel ministr zdravotnictví Adam Vojtěch (33, za ANO) uklidnit rozvášněnou situaci. Ta vznikla kvůli pátečním nečekaným a rychlým opatřením tamní krajské hygienické stanice v Ostravě.\nObčané Moravskoslezského kraje musí nosit roušky v MHD i ve vnitřních veřejných prostorách, zakázané jsou akce nad 100 lidí, restaurace a bary zavírají ve 23.00. Ministerstvo zdravotnictví o změnách dostalo informaci od krajské hygienické stanice už ve středu, občanům a i hejtmanovi Ivu Vondrákovi to však jaksi zapomněli říct a vše oznámili až v pátek s okamžitou platností.\nZpráva zasáhla organizátory mnoha akcí, kteří už stavěli na večer pódia, NeFestival Colors of Ostrava byl dokonce v plném proudu. „Je to nehorázné, takto z minuty na minutu. A hovoří přitom o prevenci. Pro mnoho podnikatelů je to doslova likvidační,“ rozčilovala se šéfka festivalu Colours Zlata Holušová. Vojtěch už se občanům omluvil za chybu při oznamování opatření a vyzval šéfku krajské hygieny Pavlu Svrčinovou k rezignaci. Ta sice neodstoupí, nicméně přiznala pochybení v tom, že páteční protipandemická opatření měla okamžitou platnost. „Paní ředitelka mou kritiku přijala, omluvila se a ve funkci zůstává dál,“ uvedl Vojtěch po včerejším zasedání bezpečnostní rady kraje. Obyvatelům Moravskoslezského kraje pak dal určitou naději: „V pátek by mohlo dojít k určitému uvolnění opatření, zvýšíme počty testovaných a zrychlíme oznamování výsledků.“ I tak včera v Ostravě proběhla demonstrace s výmluvným názvem Nedělejte z nás hňupy, kterou svolalo hnutí Ostrava nemlčí.\nZlobí se i starostové\nRozzlobení jsou starostové měst a obcí v Moravskoslezském kraji. „Máme na celém Krnovsku s 43 tisíci obyvateli jediného pacienta,“ prozradil starosta Krnova Tomáš Hradil (na snímku) a dodal: „Vzdálenosti od lokálních ohnisek nákazy jsou kolem 80 km. Hygiena s námi vůbec nedokáže komunikovat svá rozhodnutí. Nejsem proti nošení roušek, ale proti okamžitým restrikcím. Rozhodně si to nenecháme líbit!“\nKoronavirus se šíří i Vlčnovem na Uherskohradišťsku, testy v obci odhalily už 20 nakažených. „Je to nepříjemné. Já jsem skončil v karanténě, protože to má můj syn,“ uvedl starosta Jiří Matušík. Vlčnov, kde se od víkendu musejí povinně nosit roušky, již kvůli koronaviru přišel o letošní legendární jízdu králů, nyní i populární hodové programy. „Zrušili jsme páteční promítání v amfiteátru, zpívání v búdách, zábavu. Zavřeli jsme i koupaliště,“ konstatovala místostarostka Marta Mošťková.\nNemocní jsou »zdraví«!\nPočet lidí v Česku nakažených koronavirem je prakticky stejný jako v půlce dubna, kdy epidemie dosahovala vrcholu. Situace však není zdaleka tak vážná.\nLidé neumírají a hospitalizovaných je mnohem méně. „Velmi přesně známe ohniska nákazy a jejich původ. Nečelíme plošnému šíření nemoci. Ve většině okresů je teď riziko minimální nebo nulové, to tehdy nebylo,“ uvedl ředitel Ústavu zdravotnických informací a statistiky Ladislav Dušek. Většina těch, u nichž testy prokázaly nákazu, jsou podle něj zdraví jedinci. Onemocnění u nich má velmi mírný průběh, takže se v podstatě neléčí. Tomu odpovídá i fakt, že do nemocnic přicházejí pouze jednotlivci.\nStatistické tabulky a zbytek článku najdete v tištěné verzi Aha! 21. 7. 2020\nmusíte vědět, koronavir, koronavirus, nakažení\n25. 7. 2020 • 17:42\nDementní starostové, takové prevíty, kteří jen chtějí vydělat, za každou cenu a obětujou i lidi, tam nemají co dělat! Okamžité odvolání!!\n22. 7. 2020 • 08:44\nPro peníze by riskovali životy spoluobčanů. Je to stejná sorta lidí, jako byli ti v rumové aféře. Počet nakažených v severomoravském kraji hrozivě narůstá a hejtman se diví, proč jim hygienici ruší akce a nařizují roušky....\n21. 7. 2020 • 12:23\nNehoráznost a sprostá drzost, od organizátorů jakýchkoliv akcí! Oni nechápou karanténu, oni chtějí dál šířit coronavirus, oni nechápou opatření na ochranu lidí? To se Ostrava předvedla!


Pohled do duše cyklotrempa - Uruguay, Argentina, Chile - Knihovna - Cykloserver\nPohled do duše cyklotrempa - Uruguay, Argentina, Chile\nKniha zachycuje pocity, které provází osamoceného cykloturistu v dalekých krajích, odkázaného jen na své kolo a na vlastní rozhodování. Zážitky z cesty jsou psány humornou formou a jazykem blízkým lidem této krevní skupiny. Vázaná, 104 stran, 76 barevných fotografií.\n"Po zralé úvaze jsem naznal, že na tuto cestu opět pojedu sám. Počítal jsem dopředu s tím, že výlet bude náročný jak fyzicky, tak psychicky, a ze zkušenosti vím, že v krizových situacích se lidé velmi často neshodnou. Z velmi dobrého přítele se pak stává známý a ze známého nepřítel. Když jedu sólo. můžu si zvolit tempo, vzdálenost, zastávky, místo na přenocování a spoustu jiných důležitých věcí sám a nemusím se s nikým dohadovat, jestli je to zrovna v tu chvíli správné nebo ne. Věřte mi, že t těchto vět nevyzařuje netolerantnost či spbeckost, ze mne mluví jen a jen dlouhodobá zkušenost a každý, kdo jezdí na nějaké delší cesty, mi tato slova potvrdí. Takže pojďme se teď podívat, jak můj výlet ve skutečnosti vypadal. Knihu jsem tentokrát záměrně psal tak detailně a se všemi úvahami a prožitky, aby se čtenář mohl sám vcítit do role cestovatele a tak trochu si tento výlet prožít sám." Ukázka z knihy (Argentina): Konečně závěr tunelu! Ale co nevidím - těsně za tunelem je podél silnice naskládáno několik domů - Las Cuevas - cíl mé dnešní cesty! Radostí se mi až tají dech. Dokonce je tu i restaurace a mně zbývá šest pesos, které jdu hned utratit. Vstupuji dovnitř - přirozeně jsem tu opět jako jediný zákazník - a říkám:"Holla, máte něco k jídlu?""Jistě, kuře, pizzu a spoustu další jídel," odpovídá mi číšník, který je asi zároveň i kuchaem a majitelem."Výborně. Mám však malý problém. Zbylo mi jen šest pesos." Chlapík se zasměje, ale za tuto cenu dostávám obrovskou porci kuřete s rýží a džbán vody, do kterého si liji s jeho svolením zbytek džusového koncentrátu. Najedl jsem se k prasknutí, a to mám v pytli za sedadlem ještě kus sýru a salámu, paštiku, cibuli, dva pomerače a dvě veliké housky. Knihu Pohled do duše cyklotrempa, jakož i další od stejného autora s názvem Jižní Afrika - krajina protikladů můžete objednat na adrese vydavatelství: Agape BrnoHluboká 5639 00 BRNOtel/fax: 543 213 006, e-mail: agape.brno@worldonline.cz


Oblast 51 je opředena nejrůznějšími tajemstvími - geographics.cz\nby Petra Novotná 7. 11. 2021 20. 11. 2021\nOblast 51 nebo také Area 51. Známé místo ve Spojených státech amerických nacházející se poblíž vyschlého jezera Groom Lake. Přesně tady je situovaná vojenská základna označovaná jako Air Force Flight Test Center, Detachment 3. Výzkumné centrum leteckých sil, Oddělení 3 opředené řadou konspirací a domněnek. Za dlouhá léta si působiště získalo i další označení.\nOblast 51 a základní informace\nVojenská základna se nachází v americkém státě Nevada. Jde o hodně střeženou základnu vzdušných sil, kde jsou testována vysokorychlostní letadla a vyvíjeny nové modely. O výzkumném centru se můžete dozvědět více informací prostřednictvím níže uvedené tabulky.\nDélka letištní dráhy 7 093 m\nPotvrzení existence 1999\nSituování 64 km od Groom Lake\nBližší informace spojené s lokalitou zvanou Area 51.\nVzhledem k tomu, že okolní hory celkem úspěšně znemožňují lokalizaci tohoto místa, byla Oblast 51 dlouhou dobu tajnou záležitostí. Možná právě proto se začaly objevovat nejrůznější konspirace.\nPodle mnohých konspirátorů je v této lokalitě údajně zkoumána mimozemská existence. Dokazuje to prý skladování mimozemských předmětů a lodí. Právě zde mají probíhat schůzky s mimozemšťany a vyvíjí se technologie pro cestování v čase. To vše jsou ovšem pouze domněnky, které se nikomu z konspirátorů zatím nikdy nepodařilo prokázat.\nOblast 51 a reálné projekty\nVzhledem k tomu, že Area 51 je projektem vzdušných sil, pak je zřejmé, že zde dochází k vývoji letadel. Za dlouhou dobu existence vznikly mnohé projekty. Typickým příkladem je program Senior Spear a U-2. Mnohem známější bude jistě projekt Blackbird. Šlo o vysoko-výškové letouny s rychlostí až Mach-3. Za zmínku stojí také programy Have Blue a Senior Trend. Popřípadě projekt F-117 Nighthawk, což je model bojových stíhaček.\nJe však pravdou, že nad Oblastí 51 bude vždy viset určitý otazník spojovaný s mimozemskými civilizacemi. Nežli někdo přijde s něčím reálným, můžeme jen očekávat, jaké další vzdušné bojové stroje vzlétnou z této základny.\nTaggedArea 51Groom Lakemimozemská existencemimozemšťanéOblast 51Paradise RanchThe BoxUFOvojenská základnavýzkumné centrum


Náměstek Hollan v otevřeném rozhovoru: Stydím se za náš národ, kdysi kolaboroval a plynoval, dnes odmítá uprchlíky | Žít z Brna\nNaší redakci se podařilo vyzpovídat nejlepšího náměstka města Brna. Matěje Hollana jsme se zeptali na jeho výroky z poslední doby, zároveň se ohlédli za jeho prvním rokem ve funkci a také odhalili, že se rozhodl ukončit působení v největší a nejlepší městské části, Brno-střed. Celý rozhovor Vám rádi přinášíme.\nPane náměstku, v poslední době se u Vás mediální dveře netrhnou, veřejnost jste zaujal hlavně díky svému vyjádření, že jsme, jako národ, dle Vašich slov „v prdeli“. Jak jste to myslel?\nTak jak jsem to v Bruselu napsal. Za poslední půlrok jsem díky své funkci ve vedení Krna pořád někde na cestách. A nepřejte si slyšet, co si o nás někteří politici v Evropě myslí, především v souvislosti s probíhající uprchlickou krizí.\nA co si myslí?\nŽe se chováme jako nevděční a neposlušní spratci. Když Angela (Merkelová, kancléřka Německa – pozn.redakce) chce, aby se státy Evropské unie podělily o uprchlíky, tak ji nevyjdeme vstříc. A to je ostuda. Přitom by to měla být naše povinnost. Jsme Evropě tolik dlužní a zavázaní. A navíc jsme jen malý státeček, který by měl naslouchat svým větším sousedům.\nNarážíte na přijaté rozhodnutí o povinných uprchlických kvótách, které nám byly většinou hlasů vnuceny?\nNejen na to. Je ostudné, že k takovému hlasování vůbec muselo dojít. Česká republika se měla dobrovolně zavázat k přijetí daleko většího počtu utečenců, než bude muset přijmout na základě kvót. Ale je dobře, že se nakonec schválily. Čím více uprchlíků přijmeme, tím lépe. A v Krně jsme na to připraveni.\nDobře, ale proč z toho všeho vyvozujete, že je náš národ, jak říkáte, v prdeli?\nProtože se neumí podřídit přání našich partnerů. Neumíme být solidární. Neumíme pomoci tam, kde je potřeba. A to je hnusné. A ta jeho minulost je také děsná. Za války kolaboroval s Němci a podílel se na zplynování spousty lidí. I ta současná xenofobie našich lidí mě vytáčí.\nVysvětlení flagelantské záliby náměstka Hollana tradičně podrobně analyzovala i brněnská MF Dnes\nAno, svoje rozčarování nad naším národem jste vztáhnul i k tomu, že se v minulosti podílel na smrti spousty lidí. Konkrétně v Brně, kde jste obvinil naše minulé generace, že „zplynovaly“ část brněnského obyvatelstva. Jak jste to myslel?\nZa tímto výrokem si stojím. Ale je pravda, že mediálně nepůsobil nejlépe, tak jsem ho trochu korigoval a částečně se za něj omluvil. Na podstatě svého tvrzení však trvám. Naši předci sice přímo nestáli v koncentrácích u kohoutků s plynem, ani nemohli, protože nebyli árijci.Díky své zbabělosti a vypočítavosti se na posílání mnoha lidí do těchto zařízení ale podíleli. A po válce jsme zase neomluvitelně vyhnali Němce. Za to jsme se v Brně už koneckonců omluvili. A i když jsem teď kdykoli v zahraničí, a to jsem opravdu často, omlouvám se za nás i já osobně. Za to všechno proto musíme mít snahu se teď vykoupit. I v otázce přijímání nebohých uprchlíků. Máme světu prostě co vracet.\nPřiznám se, že příliš nerozumím Vašim slovům o tom, že Češi, Moravané a Slezané nebyli árijci. Měl jsem dosud za to, že toto označení mělo rasový důvod, nikoli národnostní. Podle Vás tedy byli árijci pouze občané Německa?\nSamozřejmě, všichni ostatní za árijce považováni nebyli. Tohle vím tedy naprosto přesně. A pozor na slovíčka, jestli chcete mluvit o rasách, můžete se dopouštět diskriminace. A to byste měl se mnou problém.\nTo bych nerad. Já si jen myslel, že za árijce byli považováni i jiné národy, pokud nebyly z pohledu toho německého „dotčeny“ jinými rasovými prvky, v Evropě asi hlavně židovskými či romskými. Vy to takto nevnímáte?\nRozhodně ne, opravte si své znalosti z historie. Každopádně, o účasti českého národa na romském holokaustu se myslím nikdo nepře. Spor probíhá o to, jak moc jsme jako stát či národ selhali při genocidě Židů. A tady lze konstatovat, že naši političtí předchůdci a společnost výrazně selhali.\nČeský národ se podle Vás podílel na holokaustu, respektive na genocidě židovského obyvatelstva?\nDobře, pojďme zpět k aktuální uprchlické krizi. Patříte mezi velké zastánce přijímání co největšího počtu běženců, naznačil jste, že v Brně jste na to připraveni. Můžete prozradit podrobnosti?\nNechte se překvapit. Jak jsem řekl, je naší povinností, se v maximální možné míře na přijímání uprchlíků podílet a Krno v tomto hodlá sehrát v rámci České republiky zásadní roli. Je to totiž město, které se nebojí. Můj kolega Martin Freund (Žít Brno – pozn.redakce) připravuje sofistikovaný projekt s názvem Krno – město připravené pro uprchlíky. Chceme je motivovat k tomu, aby si naše město vybrali jako cíl své cesty. A mohli čerpat výhody a sociální programy, které jim připravíme. Už aby to bylo. Našim neziskovým organizacím to velmi pomůže a běžencům určitě také.\nÚspěchy v prvním roce ve funkci? Dotace dobrým neziskovkám a zkušenosti ze služebních cest\nPane Hollane, za pár týdnů to bude rok, co jste se stal náměstkem brněnského primátora. Jaký byl z Vašeho pohledu?\nUrčitě velmi úspěšný. Velkou část jsem strávil na cestách, v této souvislosti musím říct, že mě Váš článek na toto téma velmi, ale velmi rozhněval. Vyčítat mi, že se na rozdíl od mých předchůdců snažím něco dělat a sbírám ve světe zkušenosti, bylo přes čáru.\nNemysleli jsme to přece zle, určitě pro Vás bylo těch 23 služebních cest přínosem, byly přínosem i pro Brňany?\nTak určitě. Už ví kam v Bruselu na pivo, nebo jak se nese dobrá hudba v evropských koncertních sálech. A pěkné mají i jinde, rád bych projel i ty v Austrálii, Asii a Americe. Tohle nemůžeme podcenit. Chcu, a tím se netajím, udělat maximum proto, abychom mohli Krňanům za tři roky nový koncertní sál ukázat. Architektům Chybíkovi a Krištofovi bych rád přidělil zakázku od města na jeho namalování a pěkné vizualizace před volbami velmi rád zveřejním. Na víc, a to je všem asi jasné, nebudou v rozpočtu města peníze.\nKdyž jsme u těch peněz, popřel jste naše informace o tom, že náklady města na cestovné v tomto roce, po překvapivém květnovém navýšení, činí bezmála 8 milionů korun. A odkázal na Vámi zavedený rozklikávací rozpočet, který veřejnosti přiznává náklady na cestování pouze ve výši milion a půl. Oficiální dokumenty města však opravdu obsahují náklady na Vaše zahraniční cesty ve výši oněch takřka osmi milionů. Co k tomu můžete říci?\nRozklikávací rozpočet je fakt jen plus minus orientační. Nemá tam být vidět všechno. Ale podíváme se na to a zkusíme ho alespoň trochu opravit, aby se více blížil realitě. Lidem to ale stejně nic neřekne, nicméně barevně je opravdu vyvedený, to musíte uznat. A jeho zavedením jsme hlavně splnili část svého programu, a o to šlo. Ostatní jsou jen nepodstatné detaily.\nTaky si myslím. Své zahraniční cesty tedy obhajujete tím, že pro podobu nového koncertního sálu musíte osobně načerpat zkušenosti ve světe. Zároveň kritizujete své předchůdce ve funkci, že studijní služební cesty díky své lenosti či nezájmu nepodnikali. Výstavba první etapy Janáčkova kulturního centra na rohu Veselé a Besední ulice však již probíhá. Čím si to vysvětlujete?\nAno, byla zahájena 9.února. Aspoň vidíte, že umím za práci vzít. Ani ne tři měsíce od nástupu do funkce a už se staví.\nTo je opravdu nevídané, máte pravdu. A co další vaše úspěchy ve funkci, vzpomenete si alespoň na některé?\nJe jich mnoho, velkou radost mám hlavně ze statisícových dotací, jejichž přidělení jsem prosadil některým neziskovkám. Je mi vyčítáno, že je řídí nebo v nich pracují mí příbuzní a členové rodiny, ale já to za podstatné nepovažuji. Například milion korun šel sdružení Veronica na provozování unikátního ekologického Zeleného telefonu. Sice na něj v prvním půlroce nikdo nevolal, ale od června je linka přetížená. Krňané volají, proč je po tolika staletích liduprázdný Zelný trh a proč si tam nemohou koupit to co dřív. Jako by si nemohli zajít do Albertu, který je hned vedle. Provoz této služby je tak náročný, že musíme sdružení pomoci ještě další mimořádnou dotací, ale služba je to hezká. (o nově zřízené ekologické lince jsme Vás v minulosti již informovali – pozn. redakce). Nebo pomoc hnutí Nesehnutí, i tam v budoucnu dotace výrazně posílíme.\nA co aktuální situace s hernami v Brně? Jste spokojen jak se vyvíjí?\nMaximálně. Podařilo se nám město skoro vyčistit a vytvořit tak prostor pro nový subjekt, který do Krna přijde. V současné době vyjednáváme o příchodu rakouského největšího hazardního hráče, společnosti Austria Casinos. Ve Vídni vedeme opakovaná jednání, samozřejmě ne někde u Sachra v kavárně, ale přímo v sídle této renomované společnosti na Kärtner Strasse. Je skvělé vidět, jak jim to tam funguje. I automaty mohou být přijatelné, když jsou v pěkném kasinu a ne ve špinavé herně. Uvidíme co v Krně, ale musí přistoupit na mé požadavky, a ty nejsou malé (usmívá se).\nBrno-střed, nejvíc nelepší čtvrť v republice, o náměstkovi služby přijde\nZávěrem našeho rozhovoru se chci zeptat, jak to všechno dokážete skloubit se svým hlavním předvolebním tahákem, kterým byl slib přebudovat největší městskou část v tu nejvíc nejlepší v zemi?\nPrávě, že moc ne. Cesty mi zaberou většinu času a na tohle se mi ho už bohužel nedostává. Krno-střed je navíc horká půda a zatím samý průšvih. Tady svoji budoucnost už nevidím.\nMůj kolega Svaťa Bartík, který dohlíží na chod celé radnice, v tom trochu plave. Přiznávám to nerad, ale tolik porušených zákonů a to i na zastupitelstvu, se jen tak nevidí. Nejdřív ostuda s pokusem vyplácet členům vedení radnice odměny nad rámec zákona, pak ty děsivé veřejné zakázky a firmy z Kypru, je toho bohužel dost. Nerad bych se jejich problémy kompromitoval, takže jsem se rozhodl odejít.\nMáte v plánu Brno-střed opustit?\nAno, snad už co nejdřív. Během podzimu rezignuji na svou funkci člena Rady městské části. Ale naštěstí mám dobrou náhradu, kterou je současný zastupitel za Žít Brno a místostarosta Sokola Michal Doležel. Držím mu palce. A Krnu-střed také.\nPane náměstku, jednu osobní otázku na závěr. Proč vlastně nazýváte naše město Krnem?\nTo už je taková tradice. Mám to stejné jako s naším národem. I tohle město se musí ještě tolik zlepšit a dospět, aby pro mě bylo městem opravdovým. Abych na něj a hlavně jeho obyvatele mohl být někdy hrdý. Zatím tedy Krno.\nPane náměstku, děkuji za rozhovor.\nTo je dobře. Tak já také.\nNáměstek Hollan při nočním rozhovoru v bruselské kavárně. „Krno je zatím opravdu jen zatáčka před Vídní, se mnou ale nebude,“ říká.\nShare the post "Náměstek Hollan v otevřeném rozhovoru: Stydím se za náš národ, kdysi kolaboroval a plynoval, dnes odmítá uprchlíky"