1 TECHNICKÁ UNIVERZITA V LIBERCI FAKULTA PŘÍRODOVĚDNĚ-HUMANITNÍ A PEDAGOGICKÁ DIPLOMOVÁ PRÁCE 2011 Lucie Novotná\n2 Technická univerzita v Liberci FAKULTA PŘÍRODOVĚDNĚ-HUMANITNÍ A PEDAGOGICKÁ Katedra: Studijní program: Studijní obor Primárního vzdělávání Učitelství pro 1.stupeň základní školy Učitelství pro 1.stupeň, SPUCH Komparace vlivu rozdílných procvičovacích metod při opakování gramatického učiva na 1.stupni základní školy The Comparation of The Influance of Different Practising Methods while Revising Grammar Items at Primary School Diplomová práce: 09-FP-KPV-0033 Autor: Lucie Novotná Podpis: Adresa: Dělnická 197/ , Liberec 6 Vedoucí práce: Mgr. Věra Vykoukalová Počet stran grafŧ obrázkŧ tabulek pramenŧ příloh V Liberci dne:\n5 Prohlášení Byl/a jsem seznámen/a s tím, ţe na mou diplomovou práci se plně vztahuje zákon č. 121/2000 Sb. o právu autorském, právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonŧ (autorský zákon), ve znění pozdějších předpisŧ, zejména 60 školní dílo. Prohlašuji, ţe má diplomová práce je ve smyslu autorského zákona výhradně mým autorským dílem. Beru na vědomí, ţe Technická univerzita v Liberci (TUL) nezasahuje do mých autorských práv uţitím mé diplomové práce pro vnitřní potřebu TUL. Uţiji-li diplomovou práci nebo poskytnu-li licenci k jejímu vyuţití, jsem si vědom povinnosti informovat o této skutečnosti TUL; v tomto případě má TUL právo ode mne poţadovat úhradu nákladŧ, které vynaloţila na vytvoření díla, aţ do jejich skutečné výše. Diplomovou práci jsem vypracoval/a samostatně s pouţitím uvedené literatury a na základě konzultací s vedoucím diplomové práce a konzultantem. Prohlašuji, ţe jsem do informačního systému STAG vloţil/a elektronickou verzi mé diplomové práce, která je identická s tištěnou verzí předkládanou k obhajobě a uvedl/a jsem všechny systémem poţadované informace pravdivě. V Liberci dne: Lucie Novotná\n6 Poděkování Děkuji vedoucí práce Mgr. Věře Vykoukalové za cenné rady, odborné vedení a konzultace, které vedly k úspěšnému dokončení diplomové práce. Mé poděkování patří učitelŧm základních škol v Liberci za ochotu, vstřícnost a spolupráci na výzkumu. Děkuji také své rodině za toleranci, trpělivost a podporu při práci.\n7 Téma Komparace vlivu rozdílných procvičovacích metod při opakování gramatického učiva na 1. stupni základní školy Klíčová slova Procvičovací metoda, opakování, gramatické učivo ANOTACE: Tématem mé diplomové práce je posouzení rozdílných procvičovacích metod při opakování gramatického učiva ţákŧ 1. stupně základní školy. Zaměřila jsem se na metody procvičování gramatického učiva u ţákŧ 3. tříd základních škol. Cílem práce je provedení analýzy prostředkŧ pro procvičování gramatického učiva a jejich dopad na znalosti ţákŧ. Zvolila jsem šest srovnávacích metod, které jsem pouţila v rámci výzkumu na vybraných školách. Výsledky jsou zpracovány do tabulek a grafŧ.\n8 Le thème La comparaison de l influence des différentes méthodes en répétition des matieres enseignées gramatiques du primase Les moths -clés Méthode de différente, répétiticion, matiére de grammaire L ANNOTATION Le thème de ma dissertation est l analyse des différentes méthodes en répétition des matières enseignées gramatiques du primaire. Je me suis concentrée sur les différentes méthodes en répétition des matieres enseignées gramatiques de la 3ème classe du primaire. Le but de ma theme a été l exécution de l analyse des ressources pour les différentes methodes en répétition des matieres enseignées gramatiques et leur répercussion sur les connaissances des éleves. J ai choisi six méthodes comparatives lesquelles j ai utilisé dans le cadre de la recherche dans les écoles sélectionnées. Les résultats sont élaborés dans les tableaux et les graphes.\n9 Topic The comparison of the effects of different practicing methods when revising grammar curriculumat primary school. Key words Practicing methods, revision, grammar curriculumat ABSTRACT: The topic of my thesis is to assess different practicing methods when revising grammar curriculum at primary school. The work is focused on the methods of practicing the grammar curriculum in the third grade at primary school. The aim is to analyze the means for practicing grammar curriculum and their impact on students' knowledge. I chose six comparative methods, which I used in research in selected schools. Results are presented in tables and graphs.\n10 OBSAH Seznam zkratek ÚVOD I. Teoretická část Cíle a úkoly vyučování českému jazyku se zřetelem na pravopis Zásady vyučování pravopisu na 1. stupni ZŠ Krátká sonda do historie vyučování pravopisu Kurikulární reforma a její souvislost s výukou pravopisu na 1. stupni ZŠ Očekávané výstupy gramatického učiva Vytváření vzdělávacích cílů Typy pravopisu v kontextu učiva 1. stupně ZŠ Pravopis lexikální Pravopis morfologický Pravopis syntaktický Užití vyučovacích metod při výuce pravopisu na 1. stupni ZŠ Vyučovací metody poznávací (racionální) Metody podle uplatnění v jednotlivých fázích vyučovacího procesu Typy pravopisných cvičení užívaných na 1. stupni ZŠ Přehled rozložení učiva pravopisu v jednotlivých ročnících 1. stupně ZŠ II. Praktická část Cíle a úkoly výzkumu Výzkumný soubor Realizace výzkumu Stanovení předpokladů výsledků průzkumu Typy uplatněných metod Přehled slov vybraných pro test Vyhodnocení Interpretace výsledků III. Závěr IV. Seznam literatury V. Přílohy\n11 Seznam zkratek Spuch RVP ŠVP Tzv. ZŠ Např. Popř. Atd. Pozn. ČJ Specifické poruchy učení a chování Rámcový vzdělávací program Školní vzdělávací program Takzvaný Základní škola Například Popřípadě A tak dále Poznámka Český jazyk 11\n12 ÚVOD Stěţejní postavení ve výchovně vzdělávacím procesu ţákŧ 1. stupně základní školy zaujímá výuka českého jazyka. Svŧj mateřský jazyk by měl ovládat kaţdý občan naší republiky. Základním předpokladem pro vzdělávání v dalších oblastech je dokonalé zvládnutí jazykových prostředkŧ (písemná a ústní forma). Při výuce jsou zdŧrazněny komunikační dovednosti v mluvené i psané formě jazyka a zvládnutí pravopisu. Výuka českého jazyka vybavuje ţáka znalostmi a dovednostmi, které mu umoţňují správně vnímat jazyková sdělení, rozumět jim, vhodně se vyjadřovat a správně je pouţívat v písemném projevu. K procvičování jazykových vědomostí slouţí rŧzné metody jak ústní, tak písemné. Ve své práci jsem se zaměřila na písemné procvičování gramatického učiva. Pouţila jsem šest rŧzných metod k procvičování, kterými jsem zjišťovala úroveň znalostní dětí. 12\n13 I. Teoretická část 1. Cíle a úkoly vyučování českému jazyku se zřetelem na pravopis Hlavním úkolem českého jazyka jako vyučovacího předmětu je rozvíjet u dětí schopnost komunikovat spisovným jazykem, a to nejen ústně, ale i písemně. K tomu je třeba ovládnout spisovnou výslovnost a hlavní zásady českého pravopisu. Tato schopnost je diferencována podle stupňŧ školy v souladu s ontogenetickým vývojem ţáka a s postupujícím jazykovým vzděláváním. Sledování komunikačního cíle do značné míry souvisí s plněním dalších cílŧ výuky, především cíle kognitivního (poznávacího). Ţák se s uvědomělým uţíváním jazykových prostředkŧ seznamuje postupně a systematicky. Systém učiva však nemŧţe vţdy respektovat okamţité komunikační potřeby ţákŧ. Didaktický systém učiva respektuje didaktické a psychologické aspekty výuky, a ačkoliv vychází z lingvistického systému, systém českého jazyka nekopíruje. Často se stává, ţe mnozí ţáci svoje osvojené poznatky časem pozapomenou, avšak projdou-li dŧkladnou systematickou výukou jazyka, zŧstane jejich jazykové povědomí na vysoké úrovni. Jak se správně a vhodně vyjadřovat v určitých situacích, schopnost odhadnout, kdy potřebují cizí pomoc, včetně uţití jazykových příruček. I to jsou další z cílŧ, které by výuka měla sledovat. Výstiţnost vyjadřování a přesnost myšlení spolu úzce souvisí, proto by jazyková výchova ţáky měla vést i k logickému myšlení. Všechny tyto cíle jsou pak součástí cíle komplexnějšího, a to cíle výchovného. Na plnění tohoto cíle se kromě rodiny podílejí rŧzné instituce, zvláště pak škola svým systémem vyučovacích předmětŧ. (Čechová-Styblík 1998) Vyučovací předmět český jazyk se dle Čechové a Styblíka (1998) na komplexním cíli podílí nejenom plněním výše zmíněných cílŧ, má i své vlastní formativní cíle: vytváří postoje ţákŧ k jazyku a k vyjadřování pěstuje zájem o jazyk a jazykovědu utváří jazykové a slohové schopnosti, dále i schopnosti rozumové, estetické i např. technické Všechny jiţ zmíněné cíle, které sleduje výuka ČJ, jsou značně náročné. Aby mohly být naplněny, je třeba spojit úsilí učitelŧ, jakoţto autorŧ učebních osnov, ale i autorŧ učebnic, metodických příruček a v neposlední řadě i úsilí vhodně motivovaných ţákŧ. Vyučování 13\n14 českému jazyku je komplexním procesem výchovně-vzdělávacím. Nejde jen o vytváření vědomostí, dovedností a návykŧ z oblasti jazykové, ale také o pěstování a rozvíjení jazykových schopností a postojŧ k jazyku. Soustavná výuka českému jazyku začíná od 1. stupně školy a pokračuje aţ do konce školy střední. V 1. ročníku si ţáci osvojují grafiku a základy techniky čtení, jako předpoklad vzdělávání. Samotná jazyková výuka začíná obvykle od 2. ročníku. Český jazyk jako vyučovací předmět má v soustavě vyučovacích předmětŧ základní význam. Na jeho zvládnutí je do značné míry závislý úspěch v ostatních předmětech. Má univerzální význam, a to nejen z hlediska školy, ale i pro celospolečenskou praxi. Ve vzdělávací soustavě má centrální postavení, protoţe jednak vyuţívá zkušenosti a poznatky ţákŧ z veškerého vyučování i mimoškolní praxe, jednak úroveň vyučování celkově ovlivňuje. a) Ostatní předměty závisí na pochopení a výsledcích vyučování mateřskému jazyku. b) Ostatní předměty mají vzhledem k mateřštině jisté povinnosti, totiţ pěstovat kultivovaný spisovný jazyk. Jde tedy o určitou závislost úspěchu vyučování češtině na úrovni komunikační praxe v ostatních vyučovacích předmětech, protoţe sám vyučovací předmět český jazyk nemŧţe bez podpory ostatních předmětŧ a mimoškolského pŧsobení stanovený úkol plně zvládnout. Specifičnost učiva v předmětu český jazyk spočívá v tom, ţe jazyk je předmětem poznání, ale zároveň (jako v ostatních vyučovacích předmětech) i prostředkem poznání. V tomto případě jde tedy o metajazyk 1. Stálým úkolem jazykovědy je poznávání jazykové normy, její popis a kodifikace jako základní podmínky pro fungování jazyka v jeho spisovné podobě. Ţádného jazyka se totiţ nepouţívá libovolně, ale podle určitých pravidel, v souladu s jeho spisovnou normou. Jazykovou normu lze chápat jako kolektivní, ustálené a závazné uţívání jazyka v duchu jeho systému. Je jí soubor zákonitostí objektivně existujících v daném jazykovém útvaru v jistém období pociťovaný jako závazný. Např. závazné uţívání grafických prostředků při vyjadřování se psaným jazykem nazýváme normou pravopisnou. Normu zachycenou v jazykových příručkách prostřednictvím souhrnu závazných pravidel pak nazýváme kodifikací. Kodifikaci můţeme prakticky chápat i jako uzákonění pravidel, jimiţ je nutno se řídit při realizaci promluv spisovným jazykem. Jazyková norma, k jejímuţ poznávání přispívá sledování jazykového úzu (tj. zvyklosti pouţívat určitý jazykový prostředek častěji neţ prostředek podobný), se pomalu 1 Jazykem se vyjadřujeme o jazykových jevech. Tato skutečnost stěžuje vyučování a učení se jazyku. Učitel i žák by měli pochopit a v řeči dobře odlišit obě roviny, řečovou a metařečovou. 14\n15 mění a vyvíjí. Kodifikace zachycuje změny v normě s určitým zpoţděním. (Hubáček, Jandová, Svobodová 2002) Doporučené rozdělení dílčích pravopisných úkolŧ do jednotlivých ročníkŧ dle Brabcové (1990): 1. ročník: Hlavními cíli jazykové výuky v 1. ročníku jsou (Pišlová in Svobodová 2003, s. 70): 1. naučit dítě základŧm čtení s porozuměním, vzbudit jeho zájem o čtení; 2. naučit dítě základŧm psaní; 3. rozvíjet u dítěte jeho vyjadřovací schopnosti a dovednosti především v mluveném projevu; 4. vytvářet pěkný vztah dítěte k jeho mateřskému jazyku. Elementární základy pravopisného výcviku klade jiţ 1. ročník, a to tím, ţe zprostředkovává ţákovi první pohled do psané podoby jazyka. Jde o náročnou činnost, neboť pravopisná pravidla si ţáci osvojují souběţně s psanou formou jazyka (s technikou psaní - grafomotorikou). Tento proces probíhá v několika etapách. V první převládá sloţka grafomotorická, v pozdějších pravopisná. V 1. ročníku má proto významnou roli výcvik v bezchybném opisování. Ţák v prvním ročníku rovněţ poznává i první pravopisné pravidlo o psaní velkého písmena na začátku věty a příslušného interpunkčního znaménka na jejím konci. (Brabcová 1990, s. 95) 2. ročník: Vytváření povědomí o interpunkci v souvětí. Dělení slov podle slabik. Psaní krátkých a dlouhých samohlásek. Psaní písmen i-í a y-ý po tvrdých a měkkých souhláskách. Psaní písmena ě. Psaní souhlásek na konci a uvnitř slova (asimilace znělosti ve výslovnosti). Psaní vlastních jmen. 3. ročník: Psaní i-í a y-ý po obojetných souhláskách uvnitř slov. Psaní vlastních jmen. Pravopis koncovek slovesných tvarŧ přítomného času. 4. ročník: Psaní některých předpon a předloţek. Psaní i-í a y-ý po obojetných souhláskách uvnitř slov. Koncovky podstatných jmen. Shoda přísudku s podmětem. Interpunkce řeči přímé a nepřímé. 5. ročník: Pravopis koncovek přídavných jmen tvrdých a měkkých, pravopis koncovek přídavných jmen přivlastňovacích, pravopis přídavných jmen odvozených od jmen 15\n16 zakončených na - s/ - ský, - ští, ţivotnost a neţivotnost v koncovkách jmen a ve shodě přísudku s podmětem, psaní zdvojených souhlásek, předpony s-, z-, vz-, předloţky s, z, pravopis osobních zájmen, interpunkce v souvětí, přímá řeč - interpunkční znaménka. Procvičování skupin bě/bje, vě/vje, pě, mě/mně, pravopisu i/y po obojetných souhláskách a uţívání shody přísudku s podmětem 1.1 Zásady vyučování pravopisu na 1. stupni ZŠ Osvojování základŧ českého pravopisu patří k základním úkolŧm vyučování českému jazyku na 1. stupni ZŠ. Pravopisné jevy mohou být rŧzné povahy, a proto je při jejich nácviku vyţadován rozdílný přístup. V jazykovém vyučování se probírají pravopisné jevy v souvislosti s jednotlivými disciplínami a tematickými celky (s hláskoslovím a výslovností, tvaroslovím, tvořením slov, lexikologií a syntaxí). Sepětí jazykového, zvláště pak mluvnického a pravopisného učiva se ukázalo jako didakticky výhodné. Opření pravopisného výcviku o mluvnické poznatky umoţňuje efektivnější práci s menšími časovými nároky. Osvojení pravopisných pravidel tak můţe být uvědomělejší a trvalejší. (Brabcová 1990, s. 93) Ţáci musí příslušný pravopisný jev analyzovat, srovnat, zhodnotit a rozhodnout se pro jisté řešení. Zároveň vyuţívají vědomostí a dovedností z mluvnice. Ve vyučování pravopisu, plně opřeném o poučení mluvnické, je zvlášť velká moţnost vést ţáky k přesnějšímu myšlenkovému postupu, uţ proto, ţe při psaní je nutno vyuţívat nejrůznější mluvnické poznatky současně. Např. při uplatňování pravopisných pravidel o psaní i/y je nutno uţít poznatky o tvoření slov (v které části slova i/y je a do které slovní čeledi slovo patří), poznatky z tvarosloví (který slovní druh to je a který skloňovací typ, eventuálně který tvar) a ze skladby (který výraz je podmět). (Čechová, Styblík 1998, s. 55) Psaní je hlavně pro děti výkon fyzicky i psychicky náročný. Zatěţuje celou osobnost ţáka. Z toho je jasné, ţe taková náročná činnost mŧţe ţáky, zvláště v niţších ročnících, poměrně unavit. Učitel by je proto měl psaním zatěţovat jen přiměřeně. Přetíţení ţákŧ totiţ mŧţe vést k chybám, jichţ by se běţně nedopustili. Při nácviku pravopisu by měl učitel téţ přihlíţet k odlišným vlastnostem ţákŧ, které se projevují například rozdílným tempem psaní. Není správné nutit ţáky ke spěchu, k rychlejšímu tempu psaní se dopracují aţ postupně. 16\n17 Na osvojování pravopisných jevŧ se značně uplatňuje zraková paměť a logická rozumová úvaha, jistou výhodu tedy mohou mít ţáci, kteří hodně čtou a mají spolehlivou oporu ve zrakové paměti. Své místo a význam má pak i paměť motorická ( ruka si pamatuje, co píše ) a úroveň verbální zběhlosti ţáka. S ohledem na motorické zapamatování pravopisných jevŧ je uţitečné a potřebné skutečně pravopisné jevy nacvičovat převáţně písemně v kontextu (ne pouze jako doplňování izolovaných písmen na fólie, do pracovních sešitŧ nebo formou kartiček, které ţáci zvedají při ústně vedeném nácviku). (Svobodová 2003) 1.2 Krátká sonda do historie vyučování pravopisu Počátky vyučování českého jazyka se datují do 13. století. Vznikaly tehdy městské školy, které byly rozdělené do dvou stupňŧ. První, elementární stupeň, byl český a učilo se v něm čtení a psaní, na něj poté navazoval vyšší stupeň latinský. V období humanismu a renesance zaznamenalo vyučování češtiny značný rozvoj. 2 Koncem 18. století, vlivem dřívějšího politického rozvoje byla čeština na 1. stupni pouze jazykem trpěným, škola se měla stát nástrojem germanizace. Nepočetná vrstva inteligence konstituujícího se českého národa proto odmítla školskou reformu v jejích cílevědomých poněmčovacích snahách a pokusila se je nahradit cíli vlastními. Před koncem 18. století byl tento cíl specifikován tak, ţe se psaním rozumělo ovládnutí pravopisné normy jazyka (naučit všechny děti číst a psát česky). Díky úsilí českých učitelŧ i dalším okolnostem čeština své postavení ve škole neztrácela, dokonce svou pozici na konci 18. a počátkem l9. století upevnila. Procesu kodifikace spisovného jazyka měla být nápomocna také výuka mateřského jazyka. Stále více se zdŧrazňovalo pravopisné psaní, představa jazykové správnosti a spisovnosti. Ţáci se neučili na základě nějakého mluvnického systému, ale nápodobou jazykového projevu učitele. Rovněţ pravopisné vyučování se zpočátku opíralo o nápodobu, aţ postupem času se orientovalo na ovládnutí pravidel. Prostřednictvím pravidel se do vyučování dostaly první mluvnické pojmy (hláska, slovo, věta atd.), učitelé byli také vedeni k názoru, ţe nácviku pravopisu má předcházet teoretické poučení. Odtud nebylo daleko k přesvědčení, ţe se mnohé poučky nemají omezovat pouze na pravopis, ale ţe mají vycházet z mluvnice přirozené 2 Čeština vzkvétala hlavně v bratrských školách v duchu zásad J. A. Komenského, který mimo jiné tvrdil, že vzdělávat se v latině je nejvhodnější na základě znalosti mateřštiny. 17\n18 opory pravopisného vyučování. Problémem však zŧstávala nízká úroveň mluvnických znalostí u samotných učitelŧ. Proto byly pro jejich potřebu vydávány mluvnické příručky. 3 Zavedením tzv. analogického pravopisu se zařazování mluvnického učiva do pravopisu stalo objektivní nutností. Revoluční rok 1848 znamenal další posílení češtiny ve škole. Elementární stupeň školy se stal v obcích s českým obyvatelstvem školou českou, národní. Čeština postupně pronikla i do škol hlavních. Bylo věcí cti učitelŧ přispívat k šíření spisovného českého jazyka. Neomezovali se pouze na výuku pravopisu, ale zprostředkovávali ţákŧm i základy soudobé mluvnické normy, v jejímţ ovládnutí byl stále zřetelněji spatřován dŧleţitý předpoklad osvojování pravopisu. V roce 1869 byl vydán Základní školský zákon. 4 Mateřskému jazyku tak připadlo místo nejdŧleţitějšího předmětu v učebním plánu národní školy, zároveň byl jedním z hlavních předmětŧ na učitelských ústavech. Učitelé byli připravováni na výuku mateřského jazyka i po stránce metodické. Výuka češtiny měla od 2. ročníku obecné školy ráz soustavného mluvnického a slohového vyučování. Byl stanoven cíl praktický vyjadřovat se správně a plynule ústně i písemně i cíl výchovný ostřit rozum, rozvíjet myšlení a posilovat paměť. Při vlastní výuce mělo být těţiště v procvičování jazykových jevŧ, nikoli v teoretickém poučování. Stanovená míra mluvnického učiva však začala být příliš vysoká ročník obecné školy byly mluvnickým učivem doslova přetíţeny. O přetíţenosti lze však hovořit i z hlediska počtu ţákŧ ve třídách (60 aţ 80 dětí), z hlediska nedostatku jednotných učebnic či nepravidelností ve školní docházce dětí. Učitelé tak začali podle vlastního subjektivního rozhodnutí mluvnické učivo redukovat. Zpočátku ojedinělých redukcí týkajících se okrajových partií učiva postupně začalo přibývat a došlo k tomu, ţe začaly zasahovat i podstatné části mluvnického systému. Mluvnické učivo bylo prostě vynecháno, mezi učiteli se k němu vytvářel přímo odpor. S rozvojem české vědy se rozvíjela i teorie vyučování. Na počátku tohoto dění stál první univerzitní profesor pedagogiky Gustav Adolf Lindner. Pracoval s Komenského názory na jazykové vyučování a stanovil konkrétní cíl výuky. Rozdělil jej na tři sloţky: 3 V roce 1842 vyšla první úředně schválená školní učebnice češtiny Mluvnice česká od Josefa Liboslava Zieglera. 4 Liberální zákon, přihlížející i k zájmům českého národa. Zlepšilo se sociální zabezpečení učitele a zkvalitnilo se jeho přípravné vzdělání (zavedení čtyřletých učitelských ústavů). Metodice se začaly věnovat i pedagogické časopisy. Zákon také umožnil školské správě uplatnit vliv při stanovení obsahu učiva. Tím ovšem docházelo k jeho regionální rozrůzněnosti. 18\n19 praktickou (porozumění ústnímu i písemnému projevu a osvojení dovednosti tyto projevy tvořit) formální (jazykovým vyučováním směřoval k rozumové výchově) materiální (měl ţáka vybavit dovedností vyjádřit jazykem určitý obsah) Některé Lindnerovy názory dále propracoval a do školské praxe aplikoval Josef Mrazík 5. V podobném duchu byla koncipována také Metodika profesora českého učitelského ústavu v Praze Karla Vorovky (1889), která pro jazykové vyučování na 1. stupni obecné školy přinesla nejeden cenný metodický podnět. Přimlouvala se za vyřazení náročné soustavné mluvnice (zejména v niţších ročnících), pokud neslouţí osvojování pravopisu. Vorovka tím dal za pravdu stoupencŧm agramatického vyučování. Na zemské konferenci českých učitelŧ (1896) bylo rozhodnuto, aby byly z niţších ročníkŧ obecné školy odstraněny mluvnické poučky, tím by se jazykové vyučování dělo nápodobou a probíraná cvičení by byla chápána jako prŧprava k mluvnickým pojmŧm, s nimiţ se bude ţák setkávat na vyšších stupních školské soustavy. V tomto duchu byl pak koncipován spis hlavního teoretika agramatismu Antonína Janŧ Jazyk mateřský a škola obecná 6 (1897). Avšak jako bylo v samostatné Československé republice v rámci stabilizace kritizováno vše, co stát převzal z dřívějšího Rakousko-Uherska, začaly přibývat pochybnosti o správnosti orientace dosavadního agramatického jazykového vyučování vyučování bez mluvnice. Stále více se usilovalo o navrácení mluvnice v jakékoli podobě do školy. Čelní stoupenci těchto snah byli pedagog Otokar Chlup 7 a lingvista František Trávníček. Došlo aţ k tomu, ţe osnovy z roku 1933 daly jazykovému vyučování potřebný mluvnický základ. Proti této koncepci vyučování vystoupil v roce 1934 čelný pedagog univerzitní profesor Václav Příhoda. Významnějšího zastánce však nenašel. Doba, kdy byli učitelé přesvědčeni o nefunkčnosti mluvnické soustavy ve výuce v ročníku obecné školy, jiţ pominula, zatímco názor, ţe vyučování mateřštiny s mluvnicí je nezbytné od samého počátku školní docházky, se stal samozřejmostí. 5 Mrazíkův spisek O vyučování jazyku mateřskému na školách obecných (1885) obsahoval velké množství progresivních didaktických myšlenek. Soudobá školská praxe ovšem jeho přínos zúžila a neprávem ho vydávala výhradně za představitele tzv. agramatického vyučování jazyku vyučování bez mluvnice. 6 Janů zdůraznil vliv učitelova projevu na jazyk žáků a vyžadoval, aby v něm byla zásadně dodržována norma spisovného jazyka. Na počátku školní docházky se mělo začít s mluvnickými cviky a výukou pravopisu, na jejím konci měla být zařazena mluvnice. 7 O. Chlup agramatické koncepci mluvnického vyučování vytýkal, že dostatečně nepřispívá k rozumové výchově žáků. Stejné stanovisko zaujímali i přední představitelé školské praxe, kteří tvrdili, že jazykové znalosti žáků neopřené o mluvnickou soustavu nejsou trvalé. 19\n20 V roce 1948 bylo přistoupeno k redukci mluvnického učiva v osnovách. Redukce obsahu pokračovala i v roce 1954, systém mluvnického učiva byl však zachován. Příčinou redukce učiva bylo poukazování na to, ţe hlavní potíţe vznikající při osvojování jazykového učiva jsou dány jeho neúměrnou kvantitou. V roce 1955 vyšla Metodika vyučování českému jazyku v ročníku národních škol. Na stránkách odborných časopisŧ se později začala rozvíjet diskuse, v níţ lingvisté zdŧrazňovali nutnost uvědomělého zvládnutí jazyka. Tomu měla slouţit znalost jazykového systému. Poukazovalo se také na izolovanost některých prvkŧ jazykového učiva v jeho didaktickém systému a na nevhodné formy práce se ţáky ve třídě. V roce 1965 vyšla nově koncipovaná metodika. Ta postihovala změnu koncepce jazykového vyučování, k níţ mezitím došlo, zdŧrazňovala cíl naučit ţáky vyjadřovat se prostě a jasně spisovným jazykem ústně a písemně. V hodinách jazykového vyučování se kladl zvýšený dŧraz na osvojování jazykových a pravopisných dovedností, vzdělávací úkoly jazykového vyučování byly těsně spjaty s úkoly výchovnými. Jako celek mělo vyučování mateřského jazyka přispívat k harmonickému rozvoji osobnosti dítěte. V počátcích výuky jazykového systému se jako stěţejní uplatňovala zásadně induktivní metoda 8 vyvození jazykových jevŧ. Současná koncepce, která se rodila od poloviny 70. let 20. století, odvozuje cíl jazykového vyučování od potřeb člena společnosti, k jehoţ naplnění by mělo uţ vyučování na l. stupni poloţit pevné a trvalé základy. V jazykovém vzdělávání má ţák získat základy dovedností vyjadřovat se v mluveném i psaném projevu jasně, výstiţně, jazykově správně a vytříbeně spisovným jazykem, aby v příslušných ţivotních situacích byl komunikačně úspěšný. Cíl tvoří jednotu s obsahem učiva a s prostředky, jimiţ si lze učivo osvojit. Cíl, učivo i prostředky jsou zároveň propojeny prvky výchovnými. Souvislosti těchto sloţek vyústily v soubor didaktických zásad, které pomáhají určit výběr učiva, jeho obsah, uspořádání atd. Na prvním místě v cílové struktuře jazykového vyučování tedy nyní stojí rozvoj vyjadřování, které je správné po stránce mluvnické, lexikální, pravopisné i ortoepické. (Svobodová 2003) 8 Induktivní metoda, tzn., že postupuje od textu a konkrétních příkladů až k vyvození poučky (a jejímu zpětnému uplatnění v praxi). 20\n21 1.3 Kurikulární reforma a její souvislost s výukou pravopisu na 1. stupni ZŠ Kurikulární reformu mŧţeme charakterizovat jako zásadní změnu vzdělávání i vzdělávací politiky pro zvýšení a zlepšení kvality vzdělávání a efektivity výsledkŧ vzdělávání. Školská reforma jiţ proběhla v mnoha vyspělých zemích. Zaměřila se především na změny v kurikulu, na snazší přístup ke vzdělávání a zajištění rovnosti ve vzdělávání, na individuální přístup k potřebám vzdělávaných, na celoţivotní proces učení, na vzdělávání pro ţivot a uplatnění absolventŧ vzdělávání na mezinárodním trhu práce. Probíhající školská, nebo téţ kurikulární reforma přináší především změny v obsahu a cílech vzdělávání. Kromě předávání znalostí kladou nyní školy ve své práci dŧraz na to, aby se ţáci naučili s informacemi pracovat a osvojili si další celoţivotní dovednosti, tzv. klíčové kompetence 9, které jim mají usnadnit plnohodnotný ţivot ve 21. století. Příprava současné kurikulární reformy probíhala ve druhé polovině 90. let minulého století a vrcholila vznikem Národního programu vzdělávání v ČR (tzv. Bílé knihy). Samotná změna kurikula započala tvorbou rámcových vzdělávacích programŧ (RVP) pro předškolní a základní vzdělávání, které byly schváleny v roce Byly pilotovány na vybraných pilotních mateřských a základních školách, na základě pilotáţe vyhodnocovány a upravovány tak, aby co nejvíce vyhovovaly praxi. Na tyto RVP navázal postupný vznik RVP pro všechny další vzdělávací obory. Od roku 2005 začaly všechny mateřské a základní školy v zákonem stanoveném dvouletém období připravovat své školní vzdělávací programy (ŠVP). Školy si začaly podle svých zkušeností dotvářet obsah vzdělání a pracovat na postupech a vhodných vyučovacích metodách, kterými by dosáhly stanovené cíle. Postupně tak začaly vznikat ŠVP, ve kterých mohli učitelé uplatnit nový přístup ke vzdělávání a své zkušenosti z výuky Klíčové kompetence jsou základní a nejobecnější výstupy procesu vzdělávání na základní škole. Jsou tvořeny souborem postojů, dovedností, schopností a zkušeností dítěte. Jejich rozvíjení dítěti umožňuje zvládat co možná nejlépe úkoly a situace běžného života. Měly by být soustavně rozvíjeny ve všech předmětech a prolínat všemi etapami vzdělávání prostřednictvím průřezových témat. 10 Dostupné online z 21\n22 Vzdělávací obsah základního vzdělávání je v Rámcovém vzdělávacím programu pro základní vzdělávání rozdělen do devíti vzdělávacích oblastí: Jazyk a jazyková komunikace (obory Český jazyk a literatura, Cizí jazyk) Matematika a její aplikace (obor Matematika a její aplikace) Informační a komunikační technologie (obor Informační a komunikační technologie) Člověk a jeho svět (obor Člověk a jeho svět) Člověk a společnost (obory Dějepis, Výchova k občanství) Člověk a příroda (obory Fyzika, Chemie, Přírodopis, Zeměpis) Umění a kultura (obory Hudební výchova, Výtvarná výchova) Člověk a zdraví (obory Výchova ke zdraví, Tělesná výchova) Člověk a svět práce (obor Člověk a svět práce) Významné postavení oboru Český jazyk a literatura v RVP ZV je vzhledem k jeho cílům a obsahu zřejmé. Vždyť právě díky postupnému zvládání češtiny si žáci osvojují a získávají poznatky, vědomosti a dovednosti i v dalších vzdělávacích oborech. Vzdělávací oblast Jazyk a jazyková komunikace zaujímá ve výchovně vzdělávacím procesu stěţejní postavení. Dobrá úroveň jazykové kultury patří k podstatným znakům všeobecné vyspělosti absolventa základního vzdělávání. Jazykové vyučování vybavuje ţáka takovými znalostmi a dovednostmi, které mu umoţňují správně vnímat různá jazyková sdělení, rozumět jim, vhodně se vyjadřovat a účinně uplatňovat i prosazovat výsledky svého poznávání. 11 Pedagogové, vytvářející podle RVP ZV konkrétní školní vzdělávací program, by si měli především uvědomit, co je cílem výuky v oboru, to znamená, jak přispívá k naplňování klíčových kompetencí. Při tvorbě ŠVP by měli dodržet zásadní postup, tedy od očekávaných výstupů k učivu. Díky tomu se jim budou snáze naplňovat základní cíle výuky. 11 Dostupné online z content/uploads/2009/12/rvpzv_ pdf 22\n23 Vzdělávací obsah oboru Český jazyk a literatura je rozdělen do tří složek: Komunikační a slohová výchova Jazyková výchova Literární výchova Efektivita výuky však spočívá v co možná nejužším propojení těchto složek. To přirozeně klade zvýšené nároky na učitele, na druhé straně jim však přináší určitou volnost a svobodu ve volbě učiva, dílčích témat a zejména metodických postupů pro naplňování očekávaných výstupů, respektive klíčových kompetencí. Tento trend byl v didaktice českého jazyka a literatury nastaven již v devadesátých letech minulého století, např. ve vzdělávacím programu Základní škola, MŠMT ČR 1996: Orientovat se v jazyce se žáci učí tak, že v hodinách českého jazyka a literatury nebudou ostré hranice mezi učivem mluvnice, slohového výcviku a literární výchovy, ale že si žáci v každé hodině českého jazyka a literatury uvědomí propojenost jazyka, stylistických prvků a literárních prvků. Vzhledem k tomu, ţe učitelé budou nyní dominantně sledovat naplňování očekávaných výstupŧ, a nikoli odučení nařízených témat, budou se více zamýšlet nad tím, jakými metodami budou své ţáky vzdělávat. V základní škole by se hlavním cílem výuky mělo stát praktické ovládnutí češtiny zaměřené především na aktivní znalost jazyka a připravenost jeho uţivatelŧ pro základní komunikační situace. Ve výuce českého jazyka a literatury na 1. stupni je dŧraz kladen především na 12 : výuku čtení zvolenou metodou výuku psaní zvoleným typem písma poznání jazykového systému jako opory pro mluvení a psaní ve spisovném jazyce osvojení základních pravopisných jevŧ vhodné uţívání jazykových prostředkŧ výstiţné formulování a sdělování svých myšlenek získávání informací z rŧzných zdrojŧ, tradičních i digitálních 12 Dostupné online z zakladniskolu.pdf 23\n24 základy práce s literárním textem rozvíjení čtenářských dovedností a návykŧ zaměřených k tomu, aby ţák ve výuce na druhém stupni dokázal samostatně pracovat s přiměřeně náročnými odbornými, uměleckými a publicistickými texty v tištěné a elektronické podobě poznávání základních literárních druhŧ na základě četby, vnímání jejich specifických znakŧ, formulaci vlastních názorŧ na přečtené Učivo uvedené v učebních osnovách je v rámci školy závazné. Zařazení rozšiřujícího učiva zváţí vyučující s ohledem na specifika konkrétní třídy a individuální potřeby ţákŧ. Do výuky jsou formou integrace prŧběţně zařazována prŧřezová témata 13 s aktuálními situacemi a problémy současného světa. v souvislosti Nejtěžším úkolem, který stojí před žáky 1. stupně, je naučit se číst a psát. Pro úspěšné komunikování slovem i písmem je nezbytné, aby žáci zvládli základy pravopisu (zejména vyjmenovaných slov a slov příbuzných) a tvarosloví, a aby tyto znalosti a dovednosti měli dostatečně upevněné. Jádro jazykové výchovy by mělo tedy spočívat v základech mluvnice a pravopisu. Syntaktické učivo by se mělo probírat na úrovni potřebného vstupu do tohoto poměrně složitého tematického celku, aby žáci pochopili základní principy stavby výpovědí. Takto se vytváří vhodné východisko pro rozvíjení komunikačních dovedností, které žáci mohou uplatňovat nejen v běžném životě, ale zejména ve školní výuce, např. v hodinách literární výchovy. Pedagog jiţ tedy není vázán ani vyčleněným počtem hodin, ani direktivně omezen předepsaným učivem, ani ročníkovými výstupy, neboť očekávané výstupy jsou nastaveny v blocích pro tři období (na konci 3., 5. a 9. ročníku). Díky tomu učitel dostává větší prostor pro uplatnění vlastní osobnosti Tematické okruhy průřezových témat prochází napříč vzdělávacími oblastmi a obory. Nejsou pro ně zřízeny samostatné vyučovací předměty, ale integrují se do všech vyučovacích předmětů. Jejich obsah je realizován formou projektů a jsou obsaženy také v celoškolních aktivitách. Mezi průřezová témata se řadí osobnostní a sociální výchova, mediální výchova, multikulturní výchova, výchova demokratického občana, výchova k myšlení v evropských a globálních souvislostech a environmentální výchova. 14 Dostupné online z 24\n25 1.3.1 Očekávané výstupy gramatického učiva 15 Očekávané výstupy 1. období Ţák Rozlišuje zvukovou a grafickou podobu slova, člení slova na hlásky, odlišuje dlouhé a krátké samohlásky Porovnává významy slov, zvláště slova opačného významu, slova významem souřadná, nadřazená a podřazená, vyhledává v textu slova příbuzná Rozlišuje slovní druhy v základním tvaru Uţívá v mluveném projevu správné gramatické tvary podstatných a přídavných jmen i sloves Spojuje věty do jednoduchých souvětí Rozlišuje v textu druhy vět podle postoje mluvčího Odůvodňuje psaní i/y po tvrdých a měkkých souhláskách i ve vyjmenovaných slovech; velká písmena na začátku vět a běţných názvech, dě,tě,ně, ú/ů, bě, pě, vě, mě Očekávané výstupy 2. období Ţák Porovnává významy slov, zvláště slova stejného nebo podobného významu Rozlišuje ve slově kořen, část příponovou, předponovou a koncovku Určuje slovní druhy plnovýznamových slov a uţívá jejich správné tvary v mluveném projevu Rozlišuje slova spisovná a jejich nespisovné tvary Vyhledává základní skladební dvojice a v neúplné základní skladební dvojici označuje základ věty Odlišuje větu jednoduchou a souvětí, vhodně změní větu jednoduchou v souvětí Uţívá vhodných spojovacích výrazů, podle potřeby je obměňuje Píše správně i/y ve slovech po obojetných souhláskách Zvládá základní případy syntaktického pravopisu 15 Dostupné online z http//:www.msmt.cz 25\n26 1.3.2 Vytváření vzdělávacích cílů Obecné cíle vyjadřují záměry vzdělávání. Jsou to základní orientační body při přípravě a plánování vyučování. Často popisují větší objem učiva, většinou bývají formulovány abstraktním jazykem. Formulujeme je na začátku procesu plánování výuky. Mnohdy vyplývají z formulací uváděných v RVP, respektive ŠVP. Kaţdý učitel ale mŧţe klást jinou váhu rŧzným vzdělávacím cílŧm. Hlavním cílem jazykového vyučování je vybavit ţáka takovými znalostmi a dovednostmi, které mu umoţňují správně vnímat různá jazyková sdělení, rozumět jim, vhodně se vyjadřovat a účinně uplatňovat i prosazovat výsledky svého poznávání. 16 Klíčové kompetence nestojí vedle sebe izolovaně. Rŧznými zpŧsoby se prolínají, jsou multifunkční, mají nadpředmětovou podobu a lze je získat vţdy jen jako výsledek celkového procesu vzdělávání. Proto k jejich utváření a rozvíjení musí směřovat a přispívat veškerý vzdělávací obsah i aktivity a činnosti, které ve škole probíhají, tedy i zařazení gramatického učiva a volba metod jeho procvičování ve výuce. Základní vzdělávání má ţákům pomoci utvářet a postupně rozvíjet klíčové kompetence a poskytnout spolehlivý základ všeobecného vzdělání orientovaného zejména na situace blízké ţivotu a na praktické jednání. 17 Obecné cíle, které si klademe, bychom měli jasně a srozumitelně sdělit a vysvětlit rodičŧm. Rodiče pak lépe pochopí jednotlivé aktivity a poţadavky, které na děti budeme mít. Mnozí rodiče si dostatečně neuvědomují, ţe současné vzdělávání jejich dětí musí mít poněkud odlišné cíle od vzdělávání, kterým kdysi prošli oni. Měli bychom jim pomoci porozumět tomu, co se jejich děti budou ve škole učit a proč. S obecnými cíli bychom měli také seznámit ţáky. Ţáci lépe pochopí, co se budou učit a mohou se na to mentálně připravit. Mŧţeme se po určité období na některý z cílŧ více zaměřit. Tento cíl se pak doporučuje nejen jasně sdělit 16 Dostupné online z 17 Dostupné online z 26\n27 a vysvětlit ţákŧm, ale také jej viditelně vyvěsit ve třídě, aby jej měli ţáci na očích. Dŧleţité je na něj prŧběţně odkazovat a hodnotit stupeň jeho plnění. Obecné cíle je však nutné konkretizovat. Tím, jak je konkretizujeme, předurčujeme, co se konkrétně ţáci naučí, čeho dosáhnou po určitém časovém úseku. Formulování konkrétních cílŧ je jedním z prvních krokŧ, které musíme udělat. Uţ při formulování konkrétních cílŧ výuky si musíme jasně stanovit, čeho chceme ve výuce dosáhnout. Stanovení konkrétních cílŧ nám umoţňuje hodnotit výsledky ţákŧ a reflektovat svou práci. Konkrétní vzdělávací cíle by měly být měřitelné - mělo by být moţné zjistit, zda cíle byly splněny a do jaké míry. Je zřejmé, ţe konkrétní vzdělávací cíle jsou tedy také základem pro tvorbu nástroje měřícího výsledky ţákŧ. Učitel musí určit základní téma hodiny a musí je vyčlenit konkrétně (např. Časování sloves v minulém čase oznamovacího způsobu, ne pouze Tvarosloví slovesa ). Vyučující si musí jednoznačně ujasnit cíl hodiny. Jedině tak můţe být i ţákům zřejmé, co se v hodině naučili a k jakému závěru dospěli. (Svobodová 2003, s. 67) Příklad konkrétního cíle a odpovídajícího nástroje hodnocení: Konkrétní cíl: Na konci hodiny bude umět ţák odříkat vyjmenovaná slova po m. Nástroj hodnocení dosažení cíle: ústní vyzkoušení ţáka Dostupné online z 27\n28 1.4 Typy pravopisu v kontextu učiva 1. stupně ZŠ Psaná podoba jazyka se vyvinula později neţ podoba mluvená, a to z potřeby trvale zachytit myšlenky a umoţnit jejich sdělení i bez přímého ústního styku. Výhody psané podoby jazyka si ověřujeme v kaţdodenním styku s novinami, knihami, ale i domácími vzkazy psaných na útrţcích papíru, sms zprávami, y, internetem K tomu, abychom mohli mluvený jazyk uchovat, muselo být vynalezeno písmo. (Brabcová 1996, s. 9) Pro označování českých hlásek se uţívá 39 písmen 19. Umění psát však nespočívá jen ve znalosti písmen, ale také pravidel, jak písmena řadit a jak je uplatňovat ve slovech. Mezi zpŧsoby pouţívání písma je velmi dŧleţitý pravopis, tj. návod, jak písmem vystihnout spisovný jazyk. Čeština má v zásadě fonologický pravopis (kaţdé hlásce odpovídá jedno písmeno). Vedle principu fonologického se uplatňuje ještě princip etymologickomorfologický 20, princip sémantický 21 a princip tradiční 22. Český pravopis není jednoduchý, ale po náleţitém poučení, při troše pozornosti a přemýšlení je moţno jej obstojně zvládnout a nedopouštět se při psaní závaţnějších pravopisných chyb. Většinu jevů lze totiţ opřít o poznatky z nauky o tvoření slov, o poznatky mluvnické (gramatické) i o správnou výslovnost. (Hlaváčová, s. 6) Český jazyk patří k těm jazykŧm, v nichţ se tradičně věnuje pravopisu velká pozornost. Kaţdý pravopis má dvě funkce: zaznamenávací a vybavovací, tj. má umoţnit správné zaznamenání jazykového projevu a správné vybavení myšlenkového obsahu zapsaného projevu. Vybavovací funkce je dŧleţitější neţ zaznamenávací, neboť pravopisné soustavy téměř všech jazykŧ slouţí především zřetelnosti významové. Aby bylo moţno vyhovět oběma funkcím, zaznamenávací i vybavovací, musí být stanovena jednotná a závazná pravidla o psaní slov a uţívání rozdělovacích znamének a značek, tj. pravidla českého pravopisu 23. Z téhoţ dŧvodu respektují Pravidla českého pravopisu určité 19 V cizích slovech se mohou objevit ještě další písmena. 20 Tzn., že se slova snažíme psát v souladu s jejich původem (např. zachováváme psaní -nn- ve slově panna, poněvadž je chápeme jako přechýlené ke slovu pán), nezachycujeme v pravopisu asimilaci ve výslovnosti (ryba rybka) a pravopisně rozlišujeme kategorii životnosti a neživotnosti (holubi, plazi, červi duby, vozy, kovy) a u životných maskulin i 1. a 4. pád plurálu ( psi psy, sobi soby). (Hubáček 2002, s. 59) 21 Umožňuje pravopisně rozlišit akustická homonyma (býlí bílý bílí, bidlo bydlo) a rozhoduje i o užívání předložek a předpon s a z (svolit zvolit). 22 V přejatých slovech se zachovává původní způsob psaní, i když je výslovnost jiná (watt, revue, abbé) 23 V současné době se užívají ve dvou verzích, v tzv. akademickém a školním vydání. 28\n29 zásady a principy. Vycházejí od počátku našeho století, vţdy po určité době, kdy se nahromadí problémy, které předcházející vydání neřešilo. Jsou tzv. kodifikací pravopisné normy, obsahují výčet pravopisných zásad a pravopisný slovník. (Hubáček, Jandová, Svobodová 2002, s. 58) Práce s informačními zdroji, vyhledávání informací, jejich posouzení a další vyuţití patří k těm nejelementárnějším dovednostem, které bychom se měli snaţit v ţácích rozvíjet. Tyto činnosti pak tvoří základ nového přístupu k učení, potaţmo základ klíčových kompetencí. Ve vzdělávací oblasti Jazyk a jazyková komunikace to znamená především práci s jazykovými příručkami, mezi nimiţ na základní škole dominují Pravidla českého pravopisu. Ţáci se s Pravidly seznamují jiţ na 1. stupni a v dalším období by se pro ně měly stát nepostradatelnou pomůckou při jejich snaţení prakticky zvládnout český pravopis. Je třeba si neustále uvědomovat, ţe by se pravopisné znalosti neměly stát rozhodujícím kritériem (měřítkem) pro hodnocení celkových výsledků ţáka v jeho jazykovém vzdělávání. Určitě jsou pryč ony doby, kdy se učitelé domnívali, ţe ţák musí mít hlavu napěchovanou pravopisnými pravidly, a bazírovali na správném psaní i těch pravopisných jevů, které se vzpíraly ţákově logice a zdravému rozumu vůbec (interpunkce u polovětných konstrukcí, různé typy vlastních jmen a názvů atd.). Český pravopis je fenomén sloţitý, nepřehledný, často sporný a jako takový přímo stvořený k neustálému ověřování. 24 Český pravopis mŧţeme rozdělit do tří skupin: 1. Pravopis lexikální (psaní jednotlivých slov) 2. Pravopis morfologický (psaní tvarŧ jmen a sloves) 3. Pravopis syntaktický (psaní i/y v koncovce příčestí při shodě přísudku s podmětem a psaní interpunkčních znamének) 24 Dostupné online z PRAVOPISU.html/ 29\n30 1.4.1 Pravopis lexikální Pravopis lexikální je spjat s podobou slova, proto bývá označován také jako pravopis slovní. Protoţe je stabilní, slovo má vţdy stejnou podobu, nazývá se téţ někdy pravopis statický. Mŧţe jít i o ustálenou podobu společné části slov: předpon a přípon. (Hauser 1991, s. 51) Lexikální pravopis zahrnuje (Brabcová 1990): a) i y po měkkých a tvrdých souhláskách b) i y po obojetných souhláskách v pozici mimo koncovku c) označování kvantity samohlásek d) psaní písmena ě ve skupinách dě-tě-ně, bě-pě-vě-mě e) psaní ú - ŧ f) psaní znělých a neznělých souhlásek na konci a uvnitř slova, psaní souhláskových skupin g) předloţky s, z a předpony s-, z-, vzh) pravidla o spojovníku a dělení slov ch) psaní velkých a malých písmen S většinou okruhů se pracuje právě na 1. stupni ZŠ. Důvody jsou pedagogické a psychologické. Jevy lexikálního pravopisu si ţáci osvojují především pamětně. Paměť, zejména mechanická, se v tomto věku výrazně rozvíjí, ale současně se lze opřít i o úvahu zaloţenou na logicko-myšlenkových operacích. (Brabcová 1990, s. 95) Psaní i-y po tvrdých, měkkých a obojetných souhláskách Přehled tvrdých, měkkých a obojetných souhlásek jako celek poznávají ţáci zhruba ve 2. ročníku. Řady těchto souhlásek si ţáci musí pamětně osvojit, dospívají k nim na základě praktické zkušenosti. Při vyvození řad tvrdých a měkkých souhlásek se vychází z vhodného textu, v němţ se vyskytují slova s i y pouze po měkkých a tvrdých souhláskách. Nejprve si ţáci na základě obrazŧ slov uvědomí rozdíl mezi psaním a výslovností slov s di, ti, ni, a vypíší do dvou sloupcŧ (popřípadě barevně rozliší, roztřídí kartičky se slovy apod.) slova s i, í a s y, ý. 30\n31 Pod vedením učitele uspořádají písmena do dvou řad (h, ch, k, r, d, t, n ţ, š, č, ř, c, j, ď, ť, ň). Z abecedy pak vyberou ty souhlásky, které v řadách ještě nejsou obsazeny (b, f, l, m, p, s, v, z). Tímto zpŧsobem získají ţáci i řadu souhlásek obojetných. Pravopis i y po souhláskách obojetných tvoří většinou dominantu 3. ročníku. Psaní krátkých a dlouhých samohlásek Toto téma se zpravidla probírá v souvislosti s výslovností. Při nácviku jsou ţáci vedeni k poznání, ţe samohlásku dlouhé u zachycujeme graficky dvojím zpŧsobem, přičemţ však jde o tutéţ hlásku. Učitel by se ze začátku měl omezit na příklady, které odpovídají pravidlu, ţe na začátku slov píšeme ú, uprostřed a na konci slov ů. Aţ postupem času se doplňují poučení o psaní slov přejatých a o zpŧsobu psaní slov typu zúčastnit se, trojúhelník apod. I psaní krátkých a dlouhých samohlásek je potřeba věnovat notnou pozornost, jelikoţ kvantita je v češtině vlastností fonologickou, takţe její nesprávné označování mŧţe být dŧsledky v rovině sémantické (byt být). Písmeno ě Úkolem základního poučení o pravopisu slabik obsahujících písmeno ě je, aby se ţáci seznámili se slabikami, v nichţ se toto písmeno vyskytuje, a uvědomili si, které hlásky v nich označuje. Ve skupinách dě, tě, ně označuje měkkost předcházející souhlásky, ve skupinách bě, pě, vě hlásky -je- a ve skupině mě hlásky -ně-. K tomuto poznání ţáci dospívají analýzou vhodně vybraných slov (např. udělá, měsíc a obě). Ţáci pouţívají znalosti z hláskosloví a rozkládají slova na slabiky (u-dě-lá, o-bě, mě-síc) a slabiky na hlásky (u-ď-e-l-á. o-b-j-e, m-ňe-s-í-c). Rozklad by se měl dělat ústně a nemělo by se pouţívat fonologického přepisu, který by mohl narušit fixující se grafickou podobu slova. Pro konfrontaci hlásek a písmen však můţeme pouţít značek (udělá o/xo/xo, obě o/xxo, město xxo/xxo). (Dvořáková in Brabcová 1990, s. 99) Psaní znělých a neznělých souhlásek na konci a uvnitř slov Ţáci si zde mají ověřit vědomost, u které hlásky se mění výslovnost v postavení na konci slova nebo slabiky, a dovednost najít vhodný tvar k odŧvodnění. Tento jev je také probírán v těsném spojení s výslovností, opírá se o existenci párových souhlásek. Ţáci z jednotlivých příkladŧ postupně sami zjišťují, u kterých hlásek se mění výslovnost na konci slova a uprostřed. Vyvodí tak i dvojice souhlásek lišících se znělostí (b-p, d-t, ď-ť, v-f, z-s, ţ-š, h-ch). Procvičování probíhá postupně po těchto dvojicích, protoţe je však nutné získanou dovednost 31\n32 co nejvíce upevnit, jsou zařazovány prŧběţně i jevy probrané a odŧvodňování se úmyslně stereotypně opakuje, aby se vypěstovala pohotovost najít vhodné slovo nebo vhodný tvar, který dovede ţáka ke správnému psaní (ve slově ţabka vyslovujeme p, avšak v příbuzném slově ţába, popřípadě ve tvaru ţabek říkáme b, a proto píšeme b). Psaní velkých a malých písmen Z tohoto širokého a poměrně obtíţného pravopisného okruhu se ţák na 1. stupni seznamuje jen se základními a jednoduchými případy. Poznává rozdíl mezi obecným a vlastním jménem, je cvičen v psaní jmen osob, zvířat a jednoslovných jmen měst, vesnic, hor a řek. Dále jsou zde řazena jména národŧ a jejich příslušníkŧ a frekventované víceslovné názvy (Karlovy Vary), popř. příklady známé z okolí Pravopis morfologický Zahrnuje jevy spjaté s ohýbáním, skloňováním a časováním. Na 1. stupni výcvik v tomto typu pravopisu teprve začíná, většina jevŧ se probírá a hlavně upevňuje aţ později na 2. stupni. Je však dŧleţité si uvědomit, ţe úspěch při zvládnutí jevŧ morfologického pravopisu závisí na kvalitě osvojení mluvnického učiva. Ţák by jiţ měl dobře ovládat určování pádŧ a přiřazování jmen k příslušným vzorŧm. Morfologický pravopis zahrnuje: 1. psaní i y v koncovkách a) podstatných jmen b) přídavných jmen c) sloves 2. psaní mě mně v tvarech zájmena já 32\n33 1.4.3 Pravopis syntaktický Pravopis syntaktický souvisí se stavbou věty souvětí, zabývá se skladebními vztahy. Pod tyto pojmy řadíme shodu přísudku s podmětem a interpunkci ve větě jednoduché a v souvětí. Je zastoupen na obou stupních základní školy, avšak těţiště výcviku v kladení čárek je aţ ve vyšších ročnících, v nichţ se hlouběji proniká do stavby věty jednoduché i všech typŧ souvětí. 1.5 Užití vyučovacích metod při výuce pravopisu na 1. stupni ZŠ Vyučovací metody neboli specifický zpŧsob činnosti učitele a ţáka rozvíjející vzdělanostní profil ţáka, mŧţeme řadit mezi nejdŧleţitější kategorie didaktiky. Vyučovací metody ovlivňují celkový vývoj osobnosti ţáka. Aby mohly svoji funkci plnit dobře, musí: a) být informačně nosné (umoţňující předávání a zprostředkování informace ţákovi) b) být formativně účinné (rozvíjející základní poznávací procesy a také citové a volní procesy osobnosti ţáka) c) respektovat systém vědy a vědeckého poznání d) slouţit k utváření kladných vlastností osobnosti ţáka Dále by měly být přirozené a didakticky účinné, přiměřené ontogenetickým zvláštnostem ţáka, osobnosti učitele, odpovídající poţadavkŧm na hygienu fyzické a duševní práce a rovněţ by měly být finančně ekonomické. Klasifikace metod dle Svobodové (2003, s. 41): 1. Podle myšlenkového postupu, jehoţ učitel při výkladu učiva uţívá (např. analytická a syntetická metoda aj., jde o tzv. metody poznávací) 2. Podle zdrojŧ poznatkŧ (metody slovní, názorné, programové) 3. Podle subjektu vyučování (metody kolektivního, skupinového a individuálního vyučování) 4. Podle zpŧsobu výběru učební látky (např. metoda encyklopedická, exemplární, instrumentální) 5. Podle fáze vyučovacího procesu (např. metody motivační, výkladové, fixační aj.) 33\n34 Z hlediska výuky mateřštiny je třeba pozornost zaměřit zejména na skupinu 1., tedy na metody poznávací (racionální), a dále na metody podle uplatnění v jednotlivých fázích vyučovacího procesu Vyučovací metody poznávací (racionální) Poznávací metody stojí na myšlenkových operacích a jsou dány postupem, jaký učitel při výkladu uţívá. Pro tyto operace existuje jakýsi systém, v němţ se vzájemně podmiňují, propojují s dalšími myšlenkovými operacemi. Z funkčního hlediska zastávají poznávací metody základní kognitivní (poznávací) funkci v jazykové sloţce mateřského jazyka. Právě myšlenkové operace vedou jednak k poznávání skutečností a jednak ke správnému uţívání jazykových prostředkŧ. Ţák mŧţe jejich prostřednictvím nabýt určitých poznatkŧ a zároveň si osvojit metody samotné v praxi. Ţák poznává a osvojuje si jazykové jevy na základě myšlenkového procesu, coţ vede k rozvoji jeho mentálních schopností a k formování jeho osobnosti v procesu myšlení. Uţitím operačního myšlení je uplatněno základních myšlenkových operací, jako jsou: analýza, syntéza, abstrakce, komparace, generalizace a konkretizace, klasifikace, analogie, indukce a dedukce Metody podle uplatnění v jednotlivých fázích vyučovacího procesu A) MOTIVAČNÍ METODY Jako motivaci vnější chápeme záměrné pŧsobení učitele na ţáka určitými didaktickými prostředky, podmínkami a situacemi. Mnohem efektnější však je aktivní osvojování nových poznatkŧ, vědomostí a dovedností z vlastní touhy po poznání (vnitřní motivace). Motivační metody lze rozdělit na vstupní metody (např. rozhovory a vyprávění) a metody prŧběţné. Rovněţ lze jako motivační metody v jazykovém vyučování uplatnit rŧzné soutěţe nebo didaktické hry. 25 viz Slovník užitých pojmů v příloze 34\n35 B) VÝKLADOVÉ METODY Výkladové metody se dělí na monologické a dialogické. Monologickými rozumíme přednášky, výklady, vysvětlování a vyprávění, ale také třeba referáty (které jsou na l. stupni omezeny věkem ţákŧ). Naproti tomu do dialogických metod patří asi nejdŧleţitější metoda v jazykovém vyučování, a to je rozhovor. Výkladem se rozumí metoda, při níţ především objasňujeme příčiny a dŧsledky mezi vztahy a jevy. Je přitom nutné postupovat od známého k neznámému, od konkrétního k abstraktnímu. Velmi dŧleţitá je při tom prŧběţná kontrola stupně pochopení. Obzvlášť na 1. stupni je vhodnější nahradit výklad vyprávěním. Rozhovor představuje typ dialogické problémové metody. Při řízeném dialogu učitel klade otázky nebo dává pokyny a ţák na ně odpovídá nebo jinak reaguje. Ve volném rozhovoru mŧţe klást otázky i ţák. Tato metoda je pro l. stupeň velmi vhodná a je pokládána za stěţejní výkladovou metodu. Od učitele se očekává, ţe bude během rozhovoru konstruovat výklad řadou otázek směřovaným ţákŧm. Tím ţáky aktivuje a umoţňuje zpětnou vazbu. C) FIXAČNÍ METODY Opakováním látky docílíme jejího uloţení do tzv. dlouhodobé paměti. Tím dojde k trvalému zapamatování látky. Jde jednak o opakování vědomostí o mateřském jazyce, jednak o jazyková cvičení. Na l. stupni je potřeba, aby učitel předcházel zapomínání učiva vkládáním pauz mezi jeho upevňování. Opakování a procvičování lze pokládat za nejpodstatnější cíle vyučovacího procesu. Opakování má dle Svobodové (2003) určitá pravidla: a) probíhá v přípravné části vyučovací hodiny b) probíhá při procvičování nové látky, c) komplexní opakování po ukončení tematického celku d) prŧběţné opakování během učebního procesu e) závěrečné (souhrnné) opakování na konci školního roku f) opakování látky z předcházejícího školního roku na začátku školního roku nového (aktivizace poznatkŧ). Při jazykovém vyučování pomáhá opakování a procvičování uvědomělému poznávání a uvedení do systému jazykových jevů, rozvíjí schopnost vytvářet pravopisné dovednosti a 35\n36 návyky. Při cvičeních se ţák učí aplikovat osvojené poznatky, učí se souvisle vyjadřovat a zdokonaluje se v praktickém uţívání spisovného jazyka. (Svobodová 2003, s. 46) Podstatu programového učení tvoří algoritmický proces, jenţ vychází ze systému pravidel, která ţákovi umoţňují úspěšně vyřešit danou úlohu. Jde o poznávání jazykových jevŧ a jejich fixování ve vědomí ţáka (např. poznávání slovních druhŧ na I. stupni). Smyslem těchto algoritmŧ však není jen lepší a snadnější řešení úkolŧ, ale také rozvoj obecných metod myšlení. Ţáka vedou k úspěchu a dobrým výsledkŧm a tak pŧsobí příznivě na rozvoj jeho motivace k učení jako takovému. Algoritmizace rovněţ pomáhá díky rozčlenění postupu na dílčí operace najít chyby a problémy a tím je snadněji opravit. Dŧsledné dodrţování algoritmŧ (zvláště na I. stupni) vede k přesnějšímu přemýšlení ţákŧ, vede k zefektivnění cvičení a umoţňuje samostatnou práci. Učení ţáka řízené programem, v němţ je učivo zpracováno v logickém sledu jeho jednotlivých prvků zvaných kroky. Tyto kroky obsahují poučení i úkol, který má ţák na základě poučení vyřešit, a také správné řešení, které ţák pro kontrolu vyhledá po vypracování úkolu (Čechová Styblík in Svobodová 2003, s. 47) Avšak i tato algoritmizace má jisté meze. Aby totiţ vedla k samostatnosti při řešení úloh a k hlubšímu vhledu do jazykových jevŧ, nesmí být procvičování ani jednotvárné, ani příliš roztříštěné. Látku lze procvičovat společně ve skupinách nebo jednotlivě, ústně či písemně, ve škole nebo i částečně doma. Je vhodné střídat typy cvičení, protoţe v kaţdém se odráţejí nejméně čtyři činitelé, které je nutné brát v úvahu komplexně. 1.6 Typy pravopisných cvičení užívaných na 1. stupni ZŠ Podle těchto činitelŧ členíme cvičení (Svobodová 2003): 1. podle úlohy ve vyučovacím procesu: cvičení poznávací cvičení aplikační a prohlubovací cvičení opakovací a kontrolní 2. podle obsahu: cvičení fónická 36\n37 cvičení lexikálně-sémantická cvičení slovotvorná cvičení morfologická cvičení syntaktická cvičení slohová cvičení pravopisná 3. podle zpŧsobu provedení: cvičení opisovací cvičení přepisovací cvičení doplňovací cvičení obměňovací cvičení substituční a transformační cvičení modelová cvičení problémová diktáty 4. podle převahy poznávacího procesu (myšlenkové operace): cvičení analytická cvičení syntetická cvičení srovnávací cvičení třídicí cvičení zobecňovací 5. podle formy: cvičení písemná cvičení ústní 6. podle místa zpracování: cvičení školní cvičení domácí Výběr vhodných cvičení rŧzných typŧ přinášejí učebnice a pracovní sešity. Obsahují cvičení doplňovací, cvičení na obměňování tvarŧ a vět, cvičení stylizační, diktáty aj. Všechny tyto zpŧsoby cvičení se doplňují, jejich přednosti a nedostatky se vyrovnávají. Podle potřeby se cvičení z učebnice nebo pracovních sešitŧ doplňují pravopisnými cvičeními nebo diktáty z některé vhodnější příručky. 37\n38 Pravopisná cvičení mŧţeme dále rozdělit na 26 : a) tradiční (klasické texty, na něţ se mechanicky aplikují poučky) b) netradiční vtipy, netradiční náměty, kříţovky, bludiště texty oblíbených autorŧ, kterým nechyběl humorný náboj výroky významných osobností pravopis a aktuální zprávy z denního tisku forma hádanky spojení slohových dovedností ţákŧ s dovednostmi pravopisnými Druhy pravopisných cvičení Opisování Nejstarším a nejjednodušším druhem cvičení je opisování. Je hojně vyuţíváno zvláště v 1. ročníku a v niţších ročnících vŧbec. Ţák při něm provádí analýzu a syntézu textu, srovnává zvukovou podobu slova s psanou. Úkolem ţákŧ je tedy při vypracování tohoto typu cvičení převést přesně tištěnou předlohu do psané podoby. Záleţí především na jejich pečlivosti a soustředěnosti. Neuplatňuje se ještě znalost pravopisu, ţák se nemusí samostatně rozhodovat. Při opisování by měl učitel počítat s únavou, která vede k oslabení pozornosti, proto by v niţších ročnících neměl zadávat dlouhý text. Při opisování přihlíţíme více neţ při jiných cvičeních k úhlednosti psaného projevu. Doplňování V českém mluvnickém vyučování mají téměř tradiční postavení cvičení doplňovací. Doplňují se v nich interpunkční znaménka, písmena, skupiny písmen, předponová či příponová část slova, slova uvedená v seznamu na konci cvičení nebo i celé věty. Předností doplňovacích cvičení je časová nenáročnost. Doplňovací cvičení se mohou vyuţít nejen při samostatné práci, ale i při práci ve skupinách, závodivých hrách aj. K písemnému zpracování jsou zadávány na konci výcviku a při prověřování znalostí. Na 1. stupni by se úkoly v doplňovacích cvičeních měli vztahovat pouze k jednomu pravopisnému jevu. Kombinování 26 Dostupné online z 38\n39 více jevŧ je pro mladší ţáky poměrně náročné. Nadměrné vyuţívání doplňovacích cvičení navíc mŧţe vést ke stereotypu, mechanické práci a tím k oslabení zájmu a aktivity ţákŧ. Obměňování Cvičení obměňovací se uţívají zejména při nácviku náleţitých tvarŧ ohebných slov nebo při procvičování pravopisu koncovek 27. Ve větném celku je nutné pouţít ohebné slovo v jiném tvaru, neţ který je většinou uveden v závorce. Ve vyšších ročnících se obměňovací cvičení uţívají zvláště k procvičování stupňování adjektiv a odvozování slov. (Svobodová 2003) Nahrazování Nahrazování znamená, je-li jeden jazykový prostředek nahrazován jazykovým prostředkem jiným 28. Při substituci nedochází ke změně konstrukce věty nebo slovního spojení, při transformaci ano. Substituce je i kladení otázek na větné členy. Tato cvičení jsou náročnější. Hodí se pro nácvik pravopisu tvaroslovného, méně pro pravopis skladebný a nehodí se pro pravopis lexikální. Konstruování Konstrukční cvičení jsou ta, v nichţ se poţaduje samostatné vytváření textu nebo jeho části. Cvičení jsou náročná a vyţadují delší čas pro zpracování. V pravopisném výcviku mají dŧleţité místo, protoţe ţáci se jimi učí vyuţívat získaných poznatkŧ v praxi. Problémová cvičení Pro rozvoj intelektu ţákŧ a pro uvědomělé osvojování učiva jsou velmi významná cvičení problémová. V těchto cvičeních je zadán úkol, ale nenaznačuje se ani zpŧsob řešení, ani to, kterých jevŧ se řešení týká. Problém je obtíţ, jiţ musí ţák zvládnout, tedy něco, co ţák musí samostatně vyřešit na základě vlastní úvahy nebo zkoumání. Základem problému nejčastěji bývá záměrně nastolená organizovaná situace. Ve snaze překonat tuto obtíţ a zamířit k cíli ţák získává nové poznatky a obohacuje své zkušenosti. Narazí-li ţák na problém, musí začít uvaţovat, kombinovat, porovnávat, tedy přemýšlet a tím se učí. Problémová cvičení mohou mít dle Svobodové (2003) rŧznou formu: 27 Např. se obmění text tak, že se jména v podmětu převedou z jednotného čísla do množného, a tím se změní i tvar příčestí v přísudku (Strom kvetl Stromy kvetly). 28 Například podstatné jméno v 1. pádě jednotného čísla a sloveso v infinitivu mají žáci nahradit určeným tvarem nebo takovým, který vyžaduje text. 39\n40 Doplnění neúplného textu z hlediska logického úsudku. Uspořádat nenáleţité řazení slov (vět), aby z nich byl utvořen srozumitelný celek (text). Odstranění úmyslné chyby Vyčlenit údaje, které do schématu úlohy nepatří. Vybrat správné řešení z několika. Pořídit dŧkaz k definici a uvést příklad na porušení definice. Navrhnout další moţné řešení úlohy. Diktát Diktát je specifická forma pravopisného výcviku. V běţně uţívané podobě má především funkci kontrolní. Diktáty kontrolní prověřují dosaţený stupeň znalostí a dovedností. Teprve následná práce s nadiktovaným textem slouţí k nácviku. Diktáty se dělí zejména podle obsahu 29 a podle zpŧsobu provádění 30. Pravidla při psaní diktátu: Diktát by neměl být příliš dlouhý (aby nedocházelo k chybám z únavy). Diktát by měl být dostatečně nasycen procvičovanými pravopisnými jevy (nikoli však jimi nepřirozeně přesycen). Diktát má být přiměřený pro ţáky po stránce obsahové i jazykové. Text diktátu by neměl být věcně nesprávný. Tvoří-li diktát obsahový celek, je vhodné přečíst nejprve ţákŧm celý text, a aţ poté diktovat po jednotlivých větách. Jsou-li jednotlivé věty (nebo souvětí) příliš dlouhé, diktují se po větných úsecích. 29 Obsahem diktátu mohou být jednotlivá slova nebo jejich spojení, jednotlivé věty, nebo souvislý text. Výběr jednotlivých slov a jejich spojení se řídí podle sledovaného pravopisného jevu. Ten může být v souboru jen jeden, nebo jich bývá několik. Výhodou diktátů tvořených jednotlivými slovy je koncentrace pravopisného jevu na minimální rozsah textu. 30 Podle způsobu provádění rozlišujeme diktát s přípravou a bez přípravy. Příprava může spočívat v přečtení textu žáky (příprava zraková). Sluchovou přípravou je přečtení textu učitelem s případným upozorněním na pravopisné jevy. Diktáty tohoto druhu jsou vhodné právě pro 1. stupeň. Jejich předností je vyvolání zájmu, posílení vůle, zvýhodnění i slabších žáků. Využívá se i domácí přípravy. 40\n41 Dělení diktátu: dělení dle funkce diktáty cvičné na nich se žák učí vybraný jev diktáty kontrolní zkušební, prověřují stupeň znalostí dělení dle obsahu diktáty speciální- nacvičují jistý jev, krátké, častější, jednoduché věty, popř. slovní spojení, diktáty souhrnné - tvoří je různé druhy jevů, jsou delší, spíše souvislé texty dělení dle formy a způsobu realizace diktát bez přípravy diktát s přípravou - zrakovou, sluchovou, domácí zařazujeme je hlavně na 1.stupni, výhodou je motivace- vyvolání zájmu, posílení vůle, zvýhodnění i slabších žáků Další typy (jsou pro 1.stupeň náročné, lze využít jako cvičné diktáty v jednoduché formě): diktát volný- žáci po přečtení věty provádějí různé obměny výcvik paměti diktát tvůrčí samostatné vytváření vět na diktovaná slova, oba d.- výcvik v pohotovosti vyjádření i velký význam pro sloh diktát výběrový samostatný výběr slov nebo spojení s určitým pravopisným jevem z diktovaného textu autodiktát diktát podle vlastní paměti (např. básničky ) Na výsledek diktátu vliv výběr textu nemá být přesycován pravopisnými jevy, zejména ne okrajovými!!! - rozsah musí odpovídat věku (2.ročník.-20 slov, 3.r.očník-30 slov, 4.r.očník- 5.r.očník slov) - nemá být něčím výjimečným, vyvolávat strach a nervozitu Technika diktování zásady: - jde-li o souvislý text, učitel nejdříve přečte celý a vysvětlí slova, která nejsou jasná - pak diktuje po větách n. větných úsecích - řídí se tempem průměrných až mírně podprůměrných žáků 41\n42 - diktuje z jednoho místa ve třídě, odkud má přehled a žáci ho dobře slyší (vpředu ve středu n. v rohu) - vyslovuje jasně, ale přirozeně - výslovností nenaznačuje pravopis (ani nemate) - na závěr celý text přečte znovu, aby žáci mohli zkontrolovat (učí tím návyku vracet se k práci a korigovat ji, nenechává číst žáka) Další pozn.: - vhodné je hned po napsání diktátu a probrat s nimi některé jevy (žáci mají motivaci), - důležitá je písemná oprava následující hodinu, u cvičných diktátů si mohou provést žáci kontrolu navzájem (mohou opravovat i podle tabule nebo učebnice vede to k pozorné a přesné práci, pěstuje pocit zodpovědnosti, učí čestnosti), - vhodné je, když si učitel vede evidenci chyb, sdělí třídě, kde se chybovalo nejvíce. - Je třeba dostatečně zpevňovat a procvičovat pravopis - 1/3 poznatků žáci zapomínají krátce po osvojení, takže první opakovaní je dobré dát krátce po výkladu, další po delším intervalu, pak dávat průběžně stále. Hodnocení: každý klasifikační stupeň má určité rozpětí v počtu chyb. Např. 3.ročník: 1: 0-1ch., 2: 2-3ch, 3: 4-5ch, 4: 6-7ch, 5: 8 a více ch. (nerozlišujeme hrubá a malá chyba, ale jen chyba. relativní chyba vyplývá z mentálních vlastností žáka nezřetelné písmo, přepsání Pozn. Někdy může být příčinou chyby i věcná neznalost, např. vlastní jména, nebo nepochopení lexikálního významu slova, např. nabít někomu-nabít pušku-nabýt majetku, dobít raněné zvíře- dobýt hrad 42\n43 1.7 Přehled rozložení učiva pravopisu v jednotlivých ročnících 1. stupně ZŠ Jiţ ve 2. ročníku ţáci poznávají přehled tvrdých, měkkých a obojetných souhlásek najednou jako celek. Při výkladu se vyuţívá poznatkŧ z hláskosloví, tj. ţe jednu samohlásku i označují dvě písmena i a y. Řady tvrdých, měkkých a obojetných souhlásek si musí ţáci pamětně osvojit. Pamětné zvládnutí uvedených řad předchází vlastnímu praktickému písemnému výcviku. Nejprve se začíná odděleným nácvikem psaní jen po souhláskách tvrdých a poté jen po souhláskách měkkých. Je třeba věnovat této látce dostatek času, stále se k ní vracet a opakovat ji, neboť zvládnutí psaní y po souhláskách tvrdých a i po měkkých nebývá pro ţáky ve 2. třídě úplně snadné. K psaní i y po obojetných souhláskách mŧţeme přistoupit teprve aţ tehdy, kdyţ ţáci nechybují v psaní po souhláskách tvrdých a měkkých. Psaní i y po souhláskách obojetných tvoří hlavní náplň pravopisného učiva 3. ročníku. Početně převaţuje psaní i, proto zvlášť probíráme slova s y, která označujeme jako slova vyjmenovaná. Ţáci si osvojují ucelené řady vyjmenovaných slov (při nácviku postupujeme podle abecedního pořadí souhlásek), aby získali dovednost správně psát i y po obojetných souhláskách v kořeni slov ve vyjmenovaných slovech a ve frekventovaných slovech příbuzných a aby uměli řešení zdŧvodnit. Podstatu jevu by ţáci tohoto věku nepochopili (je historicky podmíněna), proto se musí řady vyjmenovaných slov naučit nazpaměť. Pamětní osvojování řad vyjmenovaných slov ţákŧm obvykle nečiní potíţe, jelikoţ je jejich zapamatování podpořeno ještě rytmickým uspořádáním. Řady by měly být doplněny i o některá slova příbuzná, u nichţ by ţákŧm nebyla jasná slovotvorná souvislost se slovem základním (například u slov bydlit, obyvatel, byt, příbytek, nábytek, dobytek se slovem být). Naopak se vypouští slova dříve zařazená, dnes však jiţ méně frekventovaná (například plytký, vlys, vyza, slynout). Ţáci si jejich pravopis osvojí izolovaně, řady uţ nebudou doplňovány, aby se ţáci řady vyjmenovaných slov nemuseli přeučovat. (Brabcová 1990) Řady vyjmenovaných slov uváděné v učebnicích většinou nezachycují všechna slova 31. Řady obsahují slova základní, jen tam, kde se význam příbuzného slova vzdálil, uvádějí i tato slova (např. sloveso být). Některá vyjmenovaná slova jsou méně uţívána a jejich význam nemusí být ţákŧm hned zřejmý. Proto jej má učitel umět vysvětlit. 31 Úplné znění vyjmenovaných slov předkládají Pravidla českého pravopisu. 43\n44 Ţáci často velmi těţko rozlišují tvar slova a slovo příbuzné. Tato fáze jim činí největší potíţe. Při odŧvodňování pravopisu se často setkávám s tímto zněním. Například: Pykal je slovo příbuzné s vyjmenovaným slovem pykat, proto napíšeme po p y. Nejdŧleţitější je pochopení principu odŧvodňování, hledání řešení, tj. zvládnutí algoritmu. Ţák se nejprve ptá: Je to slovo vyjmenované? - Je. (Napíšeme y, ý.) - Není. - Je to slovo příbuzné s vyjmenovaným? - Je. (Napíšeme y, ý.) - Není. (Napíšeme i, í.) Tímto zpŧsobem ţák hledá řešení, proto je vhodný v počáteční fázi nácviku. Například se rozhoduje, jaké i y napíše ve slově syn. Zjistí, ţe je to slovo vyjmenované, a odŧvodní pravopis takto: Syn je slovo vyjmenované, proto napíšeme po s y. Zdŧvodňování by mělo být zpočátku přesné a úplné, tedy nezkrácené. Učitel by měl dbát na dodrţování této zásady, i kdyţ zpomaluje práci. Později, kdyţ dojde k určité automatizaci, mŧţe dovolit i zkrácené odŧvodňování. Ţák uţ neříká nahlas celý algoritmus, ale vysloví pouze řešení. Například: Synovec je slovo příbuzné s vyjmenovaným slovem syn, proto napíšeme po s y. (Brabcová 1990) Při výuce vyjmenovaných slov bychom dle Brabcové (1990) měli respektovat následující zásady: 1. od počátku vycházíme z celých řad (při pamětném zvládání i při procvičování); 2. pravopis vyjmenovaných a příbuzných slov se cvičí současně; 3. současně cvičíme slova s y ý a i í, neboť tak je před ţáky postaven problém (slov s i í je více, ale nestačí tento fakt pouze konstatovat, je nutno fixovat i grafickou podobu); 4. nepravá homonyma cvičíme nejprve ve dvojicích, neboť tak nejlépe vynikne rozdíl lexikálních významŧ; 5. ve 3. ročníku se soustřeďujeme na osvojení algoritmu; 6. ve 4. ročníku procvičujeme osvojení postupu, ale uvádíme více příbuzných slov; 7. výcvik tohoto pravopisného jevu bude dovršen aţ v 5. ročníku; 8. těţiště výcviku musíme vidět v souhrnných cvičeních; 9. při hodnocení máme na paměti, ţe ţáci se stále ještě tomuto pravopisu učí; 44\n45 10. vzhledem k charakteru učiva hrozí nebezpečí stereotypnosti (zejména při úplném odŧvodňování) a únavnosti, proto dbáme na vhodné aktivizující formy práce např. střídání ústního a písemného procvičování, práce frontální, skupinové a individuální, soutěţivých forem za pomoci kartiček, magnetické tabule, popřípadě počítače, na zařazování všestranných jazykových (textových) rozborŧ; nesmí však zaniknout vlastní téma hodiny psaní i y po obojetných souhláskách. Postup výuky psaní i y po obojetných souhláskách Zásady výuky psaní i y po obojetných souhláskách dle Mühlhauserové: - od jednoduchého ke sloţitějšímu (ve 3. ročníku ţáci obvykle zvládnou pouze základní vyjmenovaná slova a jejich tvary těch nejjednodušších a nejuţívanějších. Pravopis slov příbuzných je hlavním úkolem aţ 4. ročníku) - názornost při procvičování nové látky je na 1. stupni obzvláště potřeba zapojovat co nejvíce smyslŧ (poslech, malování obrázkŧ, názorná ukázka) - cyklické opakování (při cyklickém opakování učiva postupujeme tak, ţe opakujeme nejdříve slova jedné aktuálně probírané řady vyjmenovaných slov a k nim poté postupně přidáváme slova z jiţ dříve probíraných řad) - Přiměřenost: Metody a postupy jsou přiměřené tehdy, dbají-li stupně intelektuálního rozvoje ţáků a povahy osvojovaného učiva. Nemůţeme jednoznačně soudit, ţe principu přiměřenosti vyhovuje pouze postup od známého k neznámému, od jednoduššího k sloţitějšímu, od konkrétního k abstraktnímu či induktivní postup 32. Induktivní postup je vhodný v niţších ročnících, naopak deduktivní postup je častější ve vyšších ročnících (je časově méně náročný), někdy je zde skutečně i vhodnější a přiměřenější (např. při vyučování o příbuznosti jazyků). Induktivní postup můţe porušovat principy přiměřené náročnosti, jestliţe učitel klade v rozhovoru otázky, na něţ odpověď nevyţaduje ţádné myšlenkové úsilí, a závěry z rozboru příkladů vyvozuje učitel sám (skrytá dedukce). Stejně tak i cvičení mohou být nepřiměřená, a to jak svou obtíţností, tak i svou snadností. Cvičení musí vyuţívat intelektuální potence ţáků, aby se jejich rozumové schopnosti skutečně rozvíjely a prohlubovala se znalost učiva. (Svobodová 2003, s. 34) 32 Induktivní postup, tj. od příkladů k poučce. 45\n46 II. Praktická část 2. Cíle a úkoly výzkumu Cílem výzkumu bylo zjistit, zda má volba procvičovací metody vliv na opakování gramatického učiva v hodinách českého jazyka. Výzkum dále sleduje, které z procvičovacích metod mŧţeme povaţovat za vhodnější či naopak méně vhodné především z hlediska celkového počtu chyb. Posledním a neméně významným cílem výzkumu je poskytnout učitelŧm návrh, jak a kdy zařazovat jednotlivé procvičovací metody s co moţná největší efektivitou. Úkoly: 1) Vytvořit šest procvičovacích metod pro děti 2) Provést výběr škol 3) Zajistit pozorování v jednotlivých třídách 4) Zpracovat výsledky jednotlivých procvičovacích metod 5) Vytvořit závěr a zhodnocení výzkumu 46\n47 2.1 Výzkumný soubor Výzkum jsem prováděla na šesti základních školách v Liberci. Celkem bylo do výzkumu zapojeno 300 ţákŧ ze třetích tříd. Na všech základních školách se pracovalo s běţnými třídami, tj. bez vnitřní diferenciace a zaměření. Přehled zkoumaných tříd uvádím v tabulce č. 1. Výzkum probíhal v měsíci březnu roku Tabulka č. 1 přehled zkoumaných tříd Škola ZŠ Vesec 64 ZŠ Dobiášova 70 ZŠ Jabloňová 42 ZŠ Husova 55 ZŠ Broumovská 44 ZŠ 5. květen 52 Celkem 304 Počet žáků 2.2 Realizace výzkumu Výzkum jsem prováděla osobně v jednotlivých třídách libereckých základních škol. Nejprve byli ţáci obeznámeni s tím, k jakému účelu bude test slouţit a vysvětlení, ţe se jedná o výzkum pro mé potřeby. Předpokládala jsem, ţe tímto budou děti dostatečně motivovány, budou pracovat samostatně s co největší pečlivostí. Zároveň byly poučeny o tom, ţe výsledek nijak neovlivní jejich hodnocení a klasifikaci v českém jazyce. Před samotným rozdáním testŧ bylo ţákŧm vysvětleno, co a jak mají dělat. Poté byly rozdány testy. V kaţdé třídě bylo pouţito všech šest mnou zvolených metod. Přidělení metod ţákŧm bylo v kaţdé třídě zcela náhodné. S ţáky, kterým byla přidělena metoda diktátu, jsem pracovala odděleně, aby nedocházelo k vyrušování ostatních pracujících ţákŧ. Následně byl ţákŧm přečten text. Celková časová dotace činila v prŧměru dvacet minut. Deset minut na vypracování a zbývajících deset minut na seznámení se správným řešením. 47\n48 2.3 Stanovení předpokladů výsledků průzkumu V následující kapitole stanovuji celkem čtyři předpoklady průzkumu, jejichž pravdivost či nepravdivost bude zkoumána a podložena sejmutými daty (výsledky průzkumu). Při stanovování předpokladů výsledků průzkumu jsem vycházela z první části diplomové práce, která je věnována teorii k danému tématu. 48\n49 Na tomto základě jsem si stanovila následující předpoklady: Předpoklad č. 1: Lze předpokládat, že se alespoň 60 % respondentů dopustí chyby ve slově pyžamo a to bez ohledu na zvolenou ověřovací metodu. Předpoklad č. 2: Lze předpokládat, že v případě ověřovací metody "vyber slovo" bude celkové množství chybných odpovědí alespoň o 30 % nižší než u zbylých metod. Předpoklad č. 3: Lze předpokládat, že bez ohledu na zvolenou ověřovací metodu bude četnost výskytu gramatických chyb u slov, která tvoří výjimky a nelze je zdůvodnit standardními postupy při určování i/y, svojí četností téměř shodná u všech zkoumaných metod a nejčastější chyby se budou opakovat ve stejných slovech a slovních výrazech. 49\n50 Předpoklad č. 4: Lze předpokládat, že méně než 50 % respondentů bude chybovat ve vyjmenovaných slovech, na která jsem se v průzkumu zaměřila. 50\n51 2.4 Typy uplatněných metod Při procvičování a upevňování gramatického učiva se nejčastěji pouţívají pravopisná cvičení. Existuje jich celá řada. Pro svŧj výzkum jsem zvolila cvičení následující: 1) Doplň i/y Toto cvičení patří u nás k nejrozšířenějším, protoţe umoţňuje rychlé vypracování ţák doplňuje pouze i, í/ y, ý (např. b _ k, b _ č, l _ zátko). Nevýhodou těchto cvičení je však jejich izolovanost. Ţáci nepíší celá slova, a tak se u nich nevytváří návyk správného psaní. Není proto vhodné, aby tento typ cvičení převládal, ale aby byla zařazována i cvičení jiného typu. Ukázkový list tvoří příloha č.1 2) Diktát Diktát je zvláštní forma cvičení, která slouţí pouze k prověřování znalostí pravopisu. Ve škole se nejčastěji uplatňuje diktát kontrolní, psaní bez přípravy podle mluveného projevu učitele. Obsah tohoto projevu mohou tvořit jednotlivá izolovaná slova nebo jen krátká slovní spojení, celé věty navzájem významově nesouvisící a celý souvislý text. Diktát celého souvislého textu je z psychologického hlediska výhodnější, ţáci se nemusí v mysli přizpŧsobovat jinému obsahu. Mluvnicky je však méně vydatný. (Hauser, Klímová, Kneselová, Martinec 2007, s. 34). Pro zjištění pravopisné úrovně jsem volila souvislý text. Ukázkový list tvoří přílohu č.2. 3) Korektura Korektura textu neboli vyhledávání gramatických chyb v textu a jejich oprava. Na 1. stupni se tato metoda pouţívá méně. Zařadila jsem ji zde proto, abych zjistila, jak si ţáci budou schopni s touto metodou poradit. Při vhodné motivaci atraktivitu této metody zvyšuje i fakt, ţe si při ní ţáci tzv. hrají na učitele. Je však třeba mít na mysli, ţe právě metoda korektury mnohým 51\n52 dětem činí nemalé obtíţe a mnohdy je pro ţáka obtíţnější vyhledat chybu neţ ji neudělat. Ukázkový list tvoří příloha č.3. 4) Vyber správné slovo Tato metoda patří jak v učebnicích tak mezi učiteli jiţ mezi metody klasické. Děti mají za úkol vybrat slovo ve správném gramatickém tvaru. U slov s jedním gramatickým jevem mají ţáci 50% úspěšnost, coţ mají i v metodách předešlých. Proto byla zařazena i slova, kde jsou gramatické jevy dva a kde mají ţáci tudíţ 25% šanci správné slovo vybrat. Ukázkový list tvoří přílohu č.4. 5) Křížovka Kříţovka je asi nejzábavnější formou procvičovací metody. Z tohoto dŧvodu jsem ji také zařadila. Podle mého názoru to mŧţe zpŧsobovat i to, ţe při vyplňování kříţovky nemá ţák pocit, pokud to není zdŧrazněno, ţe by šlo o hodnocení, tedy výslednou známku. Na jeho psychickém rozpoloţení je to znát a zcela jistě mŧţe dojít k tomu, ţe se ţák více soustředí na gramatické jevy a jejich správnost a nemyslí na výsledné hodnocení a případnou sankci či omezení slouţící jako forma trestu za chybné určení i/y. Ukázkový list tvoří přílohu č. 5. 6) Domino Tato metoda je pro ţáky také velmi neobvyklá a myslím, ţe je jedna z těch zábavnějších. Děti v ní mají za úkol přiřadit slovo ke správné kostičce dominu. Tím doplňují formou hry správný pravopis. Ukázkový list tvoří přílohu č.6. V kaţdé jednotlivé metodě byla zvolena shodná klíčová slova (Liberec, Sychrov, cyklista, pyţamo, triko, plyšák, nabít mobil, slepit mapu, bytost, tipni si, typ, lichokopytník) z dŧvodu prověření chyb v kaţdé metodě. 52\n53 2.5 Přehled slov vybraných pro test Ţáci pouţívají slova převáţně v mluvené formě, proto se stala předmětem výzkumu. Zde je uveden seznam klíčových slov a dŧvod, proč byla vybrána právě tato slova. Liberec - místo bydliště naprosté většiny ţákŧ, proto nás zajímalo, zdali všichni slovo znají i v písemné formě Sychrov - název tohoto zámku je úzce spjat s vyjmenovaným slovem sychravý. pyžamo - často pouţívané slovo cizího pŧvodu. Ţáci si je nemohou odŧvodnit pomocí vyjmenovaných slov triko - běţně pouţívané slovo, které je cizího pŧvodu. Ţáci jsou zvyklí, ţe r je tvrdá souhláska, po které následuje y, proto nás zajímalo, zdali výjimku znají lichokopytník - klíčové slovo bylo pouţito z dŧvodu očekávané moţnosti záměny i/y cyklista - stejně jako pyţamo je i cyklista často pouţívané slovo cizího pŧvodu nabít mobil - moderní často pouţívaný výraz, u kterého nás zajímalo, zdali jsou ţáci schopni jej gramaticky správně napsat. pohádková bytost - slovo příbuzné vyjmenovanému slovu být, které se objevuje v literatuře pro děti. 53\n54 tipni si/typ zvířete - u těchto dvou slov nás zajímalo, jestli budou ţáci schopni rozlišit význam a následně správně pouţít i/y plyšák - moderní vyjmenované slovo, se kterým se ţáci často setkávají slepit mapu - zde jsme očekávali moţnou záměnu s vyjmenovaným slovem slepýš. 54\n55 2.6 Vyhodnocení Test obsahoval pouze jeden úkol ţáci doplňovali i, í/ y, ý ve vybraných slovech v testu. Ten zahrnoval celkem 60 slov, z toho byl zkoumán pravopis u 12 z nich. Slova obsahující i, í/ y, ý po obojetných souhláskách b, l, m, p, s, v, z se týkalo 6 z nich. Ostatní slova byla většinou cizího pŧvodu, se kterými se ţáci běţně setkávají v kaţdodenním ţivotě. Jednotlivé texty jsem vyhodnocovala podle počtu chyb, které jsem sečetla a vyjádřila v procentech. Pro přehlednost uvádím tabulky a grafy. Výsledky, zpracované do tabulek a grafŧ, jsem nejprve srovnávala mezi jednotlivými metodami a poté jsem provedla vyhodnocení celkové. Zjišťovala jsem počet chyb v kaţdé metodě zvlášť a v souvislosti s tím i slova, ve kterých se nejčastěji chybovalo. 2.7 Interpretace výsledků V rámci výzkumu jsem se pokoušela zjistit, ve kterých procvičovacích metodách ţáci nejvíce chybují. Do procvičovacích metod byla zařazena celkem 4 slova s y/ý po obojetné souhlásce (Sychrov, plyšák, lichokopytník, bytost), 5 slov, ve kterých se píše po obojetné souhlásce i/í (slepit, nabít, lichokopytník, cyklista) a 5 slov cizích (triko, cyklista, pyţamo, tipni si, typ). V následujících tabulkách prezentuji podrobné výsledky výzkumu, které se vztahují k jednotlivým procvičovacím metodám vybraných slov textu. Pro celkové zpřehlednění interpretace výsledkŧ byla ještě kaţdá z tabulek doplněna grafem. Prověřovaná slova jsou do tabulek zařazena ve tvarech, v nichţ se objevila v testech. Komparací počtu správných a chybných výsledkŧ jsem získala konečnou hodnotu, která je v našem případě vyjadřována v procentech a zaokrouhlena na dvě desetinná místa. Kaţdá z tabulek a grafŧ získala komentář, resp. interpretaci získaných hodnot (počtŧ správných, popř. špatných odpovědí) 55\n56 Jelikoţ je rozsah mé práce do jisté míry omezen, nebylo moţné, a nepovaţovala jsem to ani za stěţejní, aby kaţdá skupina odpovědí u jednotlivých metod byla podrobně popsána. Z toho dŧvodu jsem se zaměřila vţdy pouze na první tři nejpočetnější skupiny odpovědí respondentŧ (ţákŧ) a domnívám se, ţe pro účely práce a srovnání vyučovacích metod je tento postup a rozsah dostačující. Je nutné doplnit, ţe pro celkové zjednodušení výsledkŧ prŧzkumu a snadnější srovnávání úspěšnosti jednotlivých vyučovacích metod gramatických jevŧ v českém jazyce jsme vycházela z výsledkŧ u první zkoumané metody (diktát). 56\n57 Uvaţuji tedy následovně: V první testované metodě se ukázalo, ţe největší problémy se správností gramatických jevŧ činily ţákŧm slova pyţamo, tipni si a Sychrov. V následující zkoumané metodě, se při interpretaci výsledkŧ zaměříme na výše uvedená slova nebo slovní spojení a pokusím se poukázat na případné rozdílné hodnoty chybovosti nebo naopak správnosti u odpovědí respondentŧ.v neposlední řadě se pokusím objasnit či osvětlit dŧvody pro dané hodnoty odpovědí. Tabulka č. 1: Procvičovací metoda diktát Počet chyb v prověřovaných slovech Metoda - diktát Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 24 48,00 cyklista 43 86,00 cyklista 3 6,00 pyţamo 46 92,00 triko 15 30,00 plyšák 10 20,00 nabít mobil 20 40,00 slepit mapu 2 4,00 bytost 6 12,00 tipni si 33 66,00 typ zvířete 17 34,00 lichokopytník 14 28,00 lichokopytník 18 36,00 Celkem\n58 Graf č. 1: Počet chyb v prověřovaných slovech metoda diktát Jak je patrné z tabulky č. 1 a na ni navazujícího grafu č. 1, nejpočetnější skupinu tvořili jedinci, kteří chybovali ve slově pyţamo. Domnívám se, ţe to mŧţe být např. zpŧsobeno malou frekvencí výskytu onoho slova v české mluvě. V neposlední řadě mohou ţáci ve slově chybovat, jelikoţ si daný gramatický jev zdŧvodní tak, ţe se nevyskytuje ve vyjmenovaných slovech po p. Tím mŧţe docházet k častému chybování. Překvapivě druhou nejpočetnější skupinou byli ti, kteří mylně určili y/i ve slově cyklista. Dŧvodem by opět mohl být fakt, ţe při zdŧvodňování onoho gramatického jevu dospěli ţáci k závěru, ţe c je měkká souhláska a logicky po ní následuje i. Není pochyb o tom, ţe velká část pedagogŧ základních škol nevěnuje výjimkám při výuce gramatiky českého jazyka dostatečnou pozornost. Usuzuji tak na základě vlastní pedagogické praxe a absolvování základní školní docházky, kde se tento gramatický jev vyučoval. 58\n59 Na druhé straně stojí ale fakt, ţe časový prostor pro seznámení ţákŧ s těmito výjimkami nebývá právě dostačující a v dŧsledku toho není moţné, aby si ţáci základní školy výše uvedené výjimky v dostatečné míře osvojili a tudíţ i zapamatovali. Třetím nejobtíţnějším slovem, přesněji slovem, ve kterém chybovalo celkem 66 % respondentŧ, bylo slovní spojení tipni si. Příčina tak vysoké chybovosti se opět dotýká výše zmíněných argumentŧ. Nutno podotknout, ţe se jedná pouze o mŧj subjektivní názor na danou problematiku. Vzhledem k tomu, ţe většina ţákŧ, u kterých byl prŧzkum realizován, bydlí v Liberci nebo blízkém okolí, je překvapující chybovost ve slově Sychrov (4.místo v pořadí chyb). Podle mého mínění je daná chyba asi tak fatální, jako kdyby děti napsaly y ve slově Liberec. Při pohledu na zaznamenané výsledky je však zřejmé, ţe ve slově Liberec, nechyboval nikdo z respondentŧ. Mnoţství chybných odpovědí ve zbývajících výrazech je patrné z tabulky č.1 a na ni navazujícího grafu č. 1 a dle mého názoru není potřeba výsledky blíţe hodnotit a věnovat se četnosti výskytu chyb v daných gramatických jevech. 59\n60 Tabulka č. 2: Procvičovací metoda - korektura Počet chyb v prověřovaných slovech Metoda - korektura Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 3 6,00 cyklista 32 64,00 cyklista 0 0,00 pyţamo 41 82,00 triko 29 58,00 plyšák 2 4,00 nabít mobil 20 40,00 slepit mapu 2 4,00 bytost 13 26,00 tipni si 25 50,00 typ zvířete 31 62,00 lichokopytník 31 62,00 lichokopytník 23 46,00 Celkem\n61 Graf č. 2: Počet chyb v prověřovaných slovech metoda korektura Na graf a tabulku č. 1 navazuje tabulka a graf č. 2. Jak je zřejmé, jsou zde zachyceny četnosti chybných odpovědí respondentŧ. Obdobně, jak je tomu i v předešlém případě (metoda diktátu), tvoří opět nejpočetnější skupinu, ţáci, kteří nejčastěji chybovali ve slově pyţamo. Všimněme si, ţe ani hodnota a tedy počet špatných odpovědí se nijak dramaticky nerozchází s předchozí hodnotou. Je však třeba mít na mysli, ţe právě metoda korektury mnohým dětem činí nemalé obtíţe a mnohdy je pro ţáka obtíţnější vyhledat chybu neţ ji neudělat. Toto tvrzení koreluje právě s výše vyřčeným faktem. U předchozí metody ani zdaleka ne takové procento respondentŧ udělalo chybu ve slově lichokopytník na rozdíl od metody korekce. 61\n62 Dochází zde k posunu, co se frekvence a mnoţství chyb týče. Druhou nejčetnější chybnou odpovědí (chceme li neopravenou) se stává slovo lichokopytník. Stejnou hodnotu jsem zaznamenala u slovního spojení typ zvířete. Potěšující je však fakt, ţe se v rámci této metody radikálně sníţil počet chybných odpovědí ve slovu Sychrov. Domnívám se, ţe to mŧţe být zčásti zpŧsobeno vizualizací tohoto nápisu, kdy se člověku latentně při pohledu na toto slovo vybaví dopravní značka označující začátek či konec vesnice Sychrov. Opět zdŧrazňuji, ţe domněnka tohoto typu je zcela nepodloţená a jedná se o mŧj vlastní pohled na věc. Při podrobnějším zkoumání zaznamenaných hodnot u těchto dvou metod je moţné všimnout si rozdílných hodnot (bez jakékoliv souvislosti nebo očitého dŧvodu) u některých slov. 62\n63 Tabulka č. 3: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda vyber správné slovo Počet chyb v prověřovaných slovech Metoda - vyber správné slovo Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 1 2,00 cyklista 43 86,00 cyklista 5 10,00 pyţamo 42 84,00 triko 19 38,00 plyšák 2 4,00 nabít mobil 12 24,00 slepit mapu 2 4,00 bytost 8 16,00 tipni si 40 80,00 typ zvířete 11 22,00 lichokopytník 11 22,00 lichokopytník 10 20,00 Celkem\n64 Graf č. 3: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda vyber správné slovo Danou metodu jsem jiţ dŧkladněji popsala a charakterizovala v teoretické části práce. Netřeba se tedy podrobněji rozepisovat o výhodách a nevýhodách. Chtěla bych pouze zdŧraznit, ač nikterak nechci zpochybňovat validitu získaných dat, ţe roli v získaných hodnotách počtu chybných odpovědí v daném případě mohla ovlivnit štěstěna právě při tipování správného y/i. Jsem si vědoma, ţe se nejedná o vědecké tvrzení. Je faktem, ţe u předchozích metod má v podstatě respondent také shodnou 50 % šanci, ţe se takříkajíc "trefí" do správného y/i. V některých slovech se však vyskytuje nejeden gramatický jev. Tím se logicky šance na otipování správného y/i sniţuje. Z tabulky a grafu č.3 je moţné vypozorovat změnu pořadí slov či slovních spojení, při kterých se nejčastěji v našem prŧzkumu chybovalo. V tomto případě dělalo ţákŧm největší potíţe slovo cyklista a vytvořilo tak nejpočetnější skupinu chybných odpovědí u zkoumané metody. 64\n65 Nepatrně niţší hodnota se vyskytla u slova pyţamo a třetí nejčastější chybnou odpovědí se stalo slovní spojení tipni si. I kdyţ se pořadí v chybných y/i u vybraných slov zčásti změnilo, lze jiţ v tuto chvílí tvrdit, ţe bez ohledu na zvolenou metodu chybují respondenti stále ve stejných slovech a slovních spojeních. Nejpočetnější výskyt chybných odpovědí u kaţdé ze zkoumaných metod neopravňuje tvrdit, ţe na základnách školách není těmto jevŧm věnována příliš velká pozornost. V dŧsledku nedostatečného procvičení a automatizace slov dochází k častému chybování při jejich aplikaci v textu. Graf č. 4: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda doplň i/y 65\n66 Tabulka č. 4: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda doplň i/y Počet chyb v prověřovaných slovech Metoda - doplň i/y Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 12 24,00 cyklista 37 74,00 cyklista 1 2,00 pyţamo 45 90,00 triko 26 52,00 plyšák 3 6,00 nabít mobil 12 24,00 slepit mapu 4 8,00 bytost 8 16,00 tipni si 21 42,00 typ zvířete 28 56,00 lichokopytník 6 12,00 lichokopytník 7 14,00 Celkem 210 Získané hodnoty u metody doplň i/y zachycuje graf a následně tabulka č. 4. Jako tomu bylo jiţ v předchozích třech případech, opět se setkáváme s nejvyšší hodnotou chybných variant odpovědí u slova pyţamo. Hodnoty dále korelují s počtem chyb u slova cyklista tak, jak tomu bylo i u předchozí pouţité metody. V dŧsledku toho druhou nejčastější chybnou odpovědí bylo slovo cyklista. Naopak počet chyb ve slově lichokopytník se radikálně sníţil a v tomto případě pochybil několikanásobně menší počet respondentŧ neţ v případě předchozí zkoumané metody. Téměř dvojnásobně se zvýšil počet chyb ve slovním spojení tipni si. Stává se tak, třetím nejčetnějším pochybením v ohledu na volbu správného i/y. 66\n67 Graf č. 5: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda kříţovka 67\n68 Tabulka č. 5: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda kříţovka. Počet chyb v prověřovaných slovech Metoda - křížovka Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 6 12,00 cyklista 32 64,00 cyklista 13 26,00 pyţamo 41 82,00 triko 27 54,00 plyšák 3 6,00 nabít mobil 2 4,00 slepit mapu 3 6,00 bytost 5 10,00 tipni si 27 54,00 typ zvířete 29 58,00 lichokopytník 15 30,00 lichokopytník 13 26,00 Celkem 216 Při uváţení ostatních metod pouţitých v našem prŧzkumu není pochyb o tom, ţe pro děti (ţáky) byla metoda kříţovky zcela jistě nejzábavnější formou. Podle mého názoru to mŧţe zpŧsobovat i to, ţe při vyplňování kříţovky nemá ţák pocit, ţe by šlo o hodnocení, tedy výslednou známku. Na jeho psychickém rozpoloţení je to znát a zcela jistě mŧţe dojít k tomu, ţe ţák se více soustředí na gramatické jevy a jejich správnost a nemyslí na výsledné hodnocení a případnou sankci či omezení slouţící jako forma trestu za chybné určení i/y. Nicméně, jak ukazuje tabulka a graf č. 5, na pořadí nejčastějších chybných odpovědí se v podstatě nic zásadního nemění. Tak, jak tomu bylo ve všech předešlých případech, je nejčastější chybou y/i ve slově pyţamo s procentuelně přibliţně stejnou hodnotou. 68\n69 Při srovnání hodnot v tabulce si na rozdíl od všech předešlých metod lze všimnout shodných procent chybných odpovědí ve slově triko a slovním spojení tipni si. Graf č. 6: Počet chyb v prověřených slovech - metoda domino 69\n70 Tabulka č. 6: Počet chyb v prověřovaných slovech - metoda domino Prověřovaná slova Počet chyb Počet chyb v % Liberec 0 0,00 Sychrov 3 6,00 cyklista 15 30,00 cyklista 15 30,00 pyţamo 37 74,00 triko 26 52,00 plyšák 2 4,00 nabít mobil 4 8,00 slepit mapu 3 6,00 bytost 5 10,00 tipni si 18 36,00 typ zvířete 23 46,00 lichokopytník 35 70,00 lichokopytník 35 70,00 Celkem 221 Data získaná při pouţití poslední metody určené pro náš prŧzkum v oblasti gramatického jevu určování i/y ve vyjmenovaných slovech zachycují graf a následně tabulka č. 6. Není překvapením, ţe v nejvyšší četnosti počtu chybných odpovědí v daném gramatickém jevu dosahuje nejvyšší hodnoty kolonka u slova pyţamo. Druhým nejčastějším chybně uváděným y/i patří slovu lichokopytník, který - při pohledu na předchozí graf a tabulku č.5 více neţ zdvojnásobil počet chybných odpovědí v tomto slově. Metodou domino jsem zjistila, ţe ve slově triko chybovalo 52% ţákŧ, coţ tvoří třetí nejpočetnější případ chybných odpovědí. 70\n71 Tabulka č. 7: Celkový počet chyb Celkový počet chyb Metody Celkový počet chyb Celkový počet chyb v % vyber správné slovo ,19 doplň i/y ,49 křížovka ,93 domino ,30 diktát ,51 korektura ,58 Celkem 1356 Graf č. 7: Celkový počet chyb 71