ALL Television - MARIE ROTTROVÁ: Zpíváním jsem si vždy naplňovala vlastní touhy\n(kkl) Lenka Hatašová\nMarie Rottrová oslavila 13. listopadu letošního roku životní jubileum, osmdesáté narozeniny. Při té příležitosti vydal Supraphon vinylovou podobu alba Lady Soul 14x / 1970-2021. V následujícím rozhovoru, který je volně k užití, zpěvačka vzpomíná na své začátky, na cenzuru, svůj odchod ze scény i návrat a hovoří o tom, že je připravena nadále koncertovat.\nBilancovala jste při oslavě svých osmdesátin? Dva dny před mými kulatinami mi bylo oznámeno, že jsem pozitivní na covid. Žádné velké oslavy tedy nebyly a já mám pocit, že jsem ty osmdesátiny tak nějak elegantně obešla a vlastně je zatím vůbec neměla… Ale vážně. Byli jsme s rodinou doma, udělali jsme si oběd a proběhla taková komorní oslava. Bilancování se nekonalo. To proběhlo při natáčení dokumentu pro Českou televizi. Jeho tvůrci mě k němu vysloveně nutili, chtěli se dozvědět co nejvíce. Na některé jejich otázky jsem ale stejně neodpověděla.\nNarodila jste se v roce 1941, za války. Pamatujete si z té doby něco? Pamatuju si, když se osvobozovala Ostrava. Bylo mi tři a půl roku a osvobozování nějakou dobu trvalo. Vybavuje se mi moment, kdy jsme při bombardování města všichni běželi do sklepa. Byli jsme v něm schovaní a já to brala jako dobrodružství, protože jsem si jako dítě neuvědomovala vážnost celé situace. Když se to v Ostravě trochu zklidnilo, ale přesto bylo jasné, že se ještě bude bojovat, odvezl tatínek celou rodinu do Beskyd ke svému kamarádovi, spolužákovi z varhanické školy, který byl v jednom tamním městečku varhaníkem a starostou. Žil na statku, a na něm jsme prožili zbytek osvobozování Ostravy.\nOd útlého dětství jste hrála na piano. Souviselo to nějak s tím, že byl váš tatínek varhaník? Souviselo to s tím velice úzce. Když mi bylo pět let, prostě mě posadil ke klavíru a začali jsme hrát. Začal mě učit, ale bylo to trochu marné, protože pětileté dítě má úplně jiné starosti než hrát na klavír a cvičit stupnice a etudy. V šesti letech mě tedy nechal zapsat do hudební školy, kde mě učil jeho kamarád Vítězslav Juřina, ředitel hudebky. Byl ale ještě větší nervák než táta a mě to nebavilo. To se změnilo teprve v době, kdy jsem dostala vlídnou paní učitelku, která mě nechala hrát i jiné věci než nezáživné etudy a stupnice. Byly to melodické skladby, první písničky, skladby od Chopina, Slovanské tance Antonína Dvořáka a další. To už jsem do hudební školy chodila asi šest let a začalo mě to konečně bavit. Kupovala jsem si noty, dostávala je pod stromeček, zpívala jsem a při tom se doprovázela na klavír. Byla jsem spokojená.\nJakou hudbu měl rád váš tatínek Vladimír Rotter? Především vážnou, také operu, symfonie a duchovní hudbu, kterou rovněž skládal. Jako malá holka jsem doma za tátova nebo tetina hudebního doprovodu zpívala operní árie. V patnácti jsem dělala přijímačky na ostravskou konzervatoř, ale nevzali mě. Výborná ostravská sopranistka, koloraturní pěvkyně paní profesorka Bičišťová mi řekla, že mám ještě rok počkat, protože ještě nemám vyzrálý hlas a chtělo by to čas, aby dozrál. Začala jsem pak chodit na gymnázium, kde jsme založili kapelu. Na další zkoušky na konzervatoř jsem se už nevrátila.\nKdy jste se rozhodla, že se stanete zpěvačkou? Vyvíjelo se to. Po gymnáziu, na kterém jsme s kapelou hráli a především zkoušeli, jsem šla pracovat do Spořitelny, protože jsem se nedostala na práva. Tam jsme byly většinou holky z ekonomických škol a vytvořily jsme dívčí soubor. Já sedla za piano, zpívaly jsme, některé holky tancovaly a společně jsme dělaly programy na večírky Spořitelny. Jednou s k takovému programu dostal konferenciér z kulturního domu Dolu Hlubina. Řekl mi, že tam je výborná kapela, která hledá zpěvačku, a jestli bych nechtěla přijít na zkoušku. S tou kapelou jsem pak zpívala tři roky. Hráli jsme na Čajích o páté, plesech, prodloužených tanečních, Silvestrech a dalších akcích, které v kulturním domě dělali. Vždycky to tedy bylo tak, že mě někdo někam posunul. Sama jsem se nikam nehrnula. V roce 1961 mě upozornil bratr na to, že je vypsána televizní soutěž Hledáme nové talenty a že bych se měla přihlásit. Postoupila jsem až do finále s písničkou Rozmarné stvoření, kterou napsali Jan Hammer a textař Jaromír Hořec. Zpívala ji Vlasta Průchová, kterou jsem tehdy hrozně obdivovala. Ve finále soutěže nás doprovázel Orchestr Gustava Broma a já zpívala další písničku z repertoáru Vlasty Průchové, Docela všední obyčejný den. Potom začalo mít zájem o natáčení mých písní rádio, objevila mě televize, začala jsem v ní vystupovat, což se tehdy dělalo především naživo. Šlo to pomaličku. Kapela střídala kapelu, ale teprve v mých devětadvaceti letech se rozjel vlak, který jel, jel a nezastavoval.\nMěla jste nějaké ambice? Měla jsem jedinou ambici, a to udělat dobře sobě. Chtěla jsem zpívat krásné písně, které mě baví, a být na koncertech s muzikanty, které mám ráda, zkrátka naplňovat především své touhy. Vůbec jsem při tom nemyslela na publikum. To ale naštěstí chodilo. Samozřejmě jsem si zpětné vazby vážila, ale vždycky jsem myslela především na to, jak zpíváním naplnit své vlastní touhy.\nNa začátku sedmdesátých let jste dostala nabídku stát se zpívající členkou týmu Karla Gotta. Proč jste ji odmítla? Důvody jsem měla především osobní. V Ostravě, kde jsem stále žila, jsem měla rodinu a děti, které jsem nechtěla brát do Prahy. Také jsem tam měla velkou lásku, žila jsem tenkrát s Richardem Kovalčíkem. V neposlední řadě jsem v Ostravě měla úžasné profesní zázemí, ať už to byla kapela, ostravská televize nebo ostravský rozhlas. Nepotřebovala jsem se kvůli kariéře stěhovat do Prahy, proto jsem tu nabídku odmítla.\nMěla jste štěstí na dobré autory písniček? Měla jsem obrovské štěstí. Moji autoři se nejvíce rekrutovali z Ostravska. Byli to především Richard Kovalčík, můj pianista Vladimír Figar, skvělý baskytarista Jirka Urbánek, který psal nadčasovou hudbu, na níž jsem se hodně naučila. Skvělé texty mi psali Jarda Wykrent, který tvořil celé písničky, nebo Jarek Nohavica. A bylo jich víc.\nMluvíte s autory písniček o jejich náladách a tématech? Zásadní je můj výběr. Když mi autor písničku zahraje, řeknu mu buď ano, anebo ne. Pokud souhlasím, protože se mi líbí, začneme řešit mou interpretaci, aranžmá a další věci.\nJak se do vašeho repertoáru dostal soul? Bylo to v době mé spolupráce se skupinou Majestic, v šedesátých letech. Začali jsme poslouchat Rádio Luxembourg. Scházeli jsme se u nás doma, natáčeli si písničky na magnetofon Sonet Duo, nebo nám je nosil nahrané náš saxofonista Láďa Ondra, který byl ještě student. Uměl dobře anglicky a stahoval nám z nahrávek původní texty. Já dělala angličtinu na gymnáziu, takže jsem k ní měla vztah. Neříkám, že jsem ji uměla, ale něco jsem znala. Tehdy jsme se všichni do soulu zamilovali. Každý týden jsme nacvičili dvě nové písničky, které jsme představili na nedělních Čajích o páté. Měli jsme široký repertoár, na Čajích o páté jsme hráli od pěti odpoledne do deseti večer. Na těchto akcích jsem se takříkajíc vyzpívala, byla to taková má konzervatoř. A maturita pak bylo natáčení v rádiu… Nikdy jsem ale nepřemýšlela o tom, že budu zpívat jenom soul. Má pěvecká kariéra prošla vývojem a já vždy zpívala písničky, které se mi líbily.\nDotkl se vás někdy zásah cenzorů? Jednou mě to postihlo. Naštěstí jenom jednou. Bylo to v duetu S tím bláznem si nic nezačínej s Pavlem Bobkem. Text napsal Vladimír Poštulka a původně v refrénu mělo být: S tím bláznem si nic nezačínej, má jen spoustu krásných gest, bude tě chtít do svých snů vlákat, do svých sítí vplést. S tím bláznem si nic nezačínej, nečeká tě žádný ráj, prý slova jen lžou, marná jsou, když mám ti říct goodbye. A právě to závěrečné goodbye vadilo, protože to bylo anglicky, tedy v řeči imperialistické země. A tak Vláďa Poštulka na závěr té sloky napsal: …když vím, že mám už jít.\nZasáhlo vás to, že po sametové revoluci mnozí na hudební scéně chtěli, aby ti, kteří měli prostor zpívat před revolucí, dostali prostoru méně? Nikdy jsem nic takového nepocítila. Ale myslím si, že to byl špatný pohled. Žili jsme tu v nějaké světě, nemohli jsme nikam a každý nějak pracoval. Mít zpěvákům za zlé, že zpívali a publikum si je oblíbilo, je podle mě naprosto chybné.\nV roce 2011 jste překvapivě oznámila, že odcházíte z hudební scény. Proč jste se tak rozhodla? Nabízelo se to. Slavila jsem sedmdesátiny, absolvovala velké halové turné a před ním jsem si řekla, že pokud chci někdy odejít, pak teď. Cítila jsem, že je to správný okamžik. Neměla jsem tehdy manažera, vystupovala jsem se třemi kapelami, s Flamingem, které jsem vzkřísila, s Neřež i svou skupinou, a neuměla jsem říkat ne. Bylo toho na mě moc a říkala jsem si, že chci mít klid. Sedmdesátiny jsem považovala za dobrou příležitost. Všichni mi to vymlouvali. Říkali mi, že mi to pořád dobře zpívá a je blbost odcházet. Jenže já to udělala, a byť mi lidé říkali, že to stejně nevydržím, vydržela jsem to dva roky… Výborně jsem si za tu dobu odpočinula a potom mi můj syn Vítek řekl, že by se mi staral o manažerské záležitosti. Navrhl mi, že bude ten zlý, tedy ten, kdo bude říkat ne, když se mi do něčeho nebude chtít. Začalo to tím, že mě Hanka Zagorová pozvala jako hosta na svůj vánoční koncert do Lucerny. Mělo to obrovský ohlas, lidé chtěli přídavky, které jsem neměla připravené. V šatně mi pak Hanka řekla, že mě lidé evidentně chtějí a měla bych zase začít zpívat. Potom jsem jela na koncert k sedmdesátinám Jaroslava Wykrenta do Přerova. Tam mě také dobře přijali, do toho na mě začali naléhat další lidé, a tak jsem nakonec představu svého syna Vítka přijala. Začala jsem koncerty na festivalech, z nichž jsem byla nadšená, protože miluju zpívání venku, pak přišla vystoupení v menších halách, turné na Slovensku a už jsem v tom zase byla. A funguje to stále.\nI dnes platí, že na pódiu stojíte proto, abyste uspokojila svou vášeň pro zpívání? Ano, platí to stále. Mnohem více už ale vnímám publikum. Před pár lety mi syn Vítek řekl, že vůbec nedoceňuju, co pro lidi znamenám. Prozradil mi, že za ním mnozí po koncertech chodí a říkají mu krásné věci. Více se už na ně soustředím, vážím si jich.\nJaký máte vztah k Vánocům, které jsou za dveřmi? V podstatě velmi dobrý, ale raději mám Velikonoce. Líbí se mi, že jsou na jaře, protože to roční období miluju. I když nábožensky jsou Velikonoce smutnější než Vánoce, mám úplně opačný pocit. Jelikož jsem životní optimista, je mi bližší svátek vzkříšení a beru ho jako vzkříšení všeho. Už delší čas si totiž myslím, že Vánoce se trochu zvrtly v komerční záležitost. Vnímám je proto především jako setkání rodiny. Dárky, stromeček, to všechno je krásné. Neprožívám je ale tak silně jako Velikonoce.\nAž pomine covidová doba, budete dál zpívat? Ano, v rozumné míře. Už teď se nám plní termíny na duben, květen, červen i červenec.


V Jeseníku trvá kalamita, na horách hrozí laviny - Šumperský a jesenický deník\nV Jeseníku trvá kalamita, na horách hrozí laviny\nŠumpersko/ Jesenicko - Husté sněžení opět v pátek nepřetržitě zaměstnávalo silničáře na Šumpersku a Jesenicku. Všechny cesty se jim podařilo udržet sjízdné, v Jeseníku ovšem nadále trvá kalamitní stav, který byl vyhlášen počátkem týdne.\n„Lidé i technika pracují už týden nepřetržitě, všichni už toho mají dost. Ve směnách se střídají ve dne v noci, ale zatím úklid zvládáme, ulice zůstávají průjezdné,“ řekl ředitel Technických služeb Jeseník Jan Prejda.\nHromady sněhu z centra města odvážejí vozy do areálu bývalých kasáren, kde se již navršila úctyhodná hromada dvou tisíc krychlových metrů sněhu. „Na úklidu se podílí zhruba padesátka zaměstnanců, v provozu jsou dvě desítky strojů,“ dodal Prejda.\nJesenická radnice v minulých dnech zvažovala, zda požádá o pomoc armádu, nakonec od záměru upustila. „Po dohodě se starostou Jeseníku armádu zatím volat nebudeme. Problém je v tom, že vojsko má těžkou techniku, která by se do všech míst nedostala. Situaci máme pod kontrolou,“ vysvětlil ředitel Technických služeb.\nArmáda na Jesenicku naposledy při sněhové kalamitě zasahovala v roce 2006, kdy ovšem na rozdíl od nynějších dní napadlo enormní množství sněhu v krátkém časovém intervalu.\nPodle dispečera jesenické správy a údržby silnic jsou všechny komunikace na Jesenicku sjízdné, stejná situace je i na Šumpersku. „Silnice jsou sjízdné s vyšší opatrností. Na hlavních tazích ve vyšších polohách leží rozbředlý sníh, na silnicích nižších tříd je ujetá vrstva sněhu krytá inertním posypem. V ranních hodinách měly problémy kamiony. Přibližně osm jich zůstalo stát pod Skřítkem a několik také pod Červenohorským sedlem. Silnice ale byla průjezdná,“ uvedl dispečer šumperských silničářů Luděk Kapusta.\nVydatná sněhová porce přinesla také omezení pro návštěvníky Jeseníků. Záchranáři nedoporučují pohyb ve volném terénu, pravděpodobnost uvolnění lavin je vysoká. V Jeseníkách je nyní vyhlášen čtvrtý stupeň lavinového nebezpečí z pětistupňové škály.\n„Na starou stabilnější vrstvu sněhu napadlo během posledních dní až osmdesát centimetrů nového sněhu. Na závětrných svazích se ukládá velká vrstva na starém zmrzlém podkladu. Samovolné uvolnění více středních lavin i několika lavin velkých rozměrů je pravděpodobné,“ uvedl Jaroslav Tejnský z Horské služby Jeseníky.\nPro Jeseníky lavinová čtyřka znamená prakticky nejvyšší stupeň nebezpečí. Pátý stupeň se vyhlašuje, pokud by možná lavina mohla způsobit rozsáhlé materiální škody. Více než na našich horách je obvyklý v Alpách.\nPád lavin v Jeseníkách hrozí na svazích pod hlavním hřebenem v oblasti Velkého a Malého kotle, Červené hory, další lokalitou je Králický Sněžník. Všechna místa se ovšem nacházejí mimo turisticky vyznačené trasy.\nPrávě svahy ve Velkém Kotli, které vyhledávají milovníci adrenalinového lyžování, se před týdnem staly osudné pro osmnáctiletého snowboardistu z Uničova. Mladík zůstal uvězněn pod lavinou, kterou pravděpodobně se svými kamarády při pohybu na svahu uvolnil. Zraněním chlapec podlehl při převozu do nemocnice. Při záchranné akci byli ohroženi i záchranáři, protože hrozil pád dalších mas sněhu. Lavina v této lokalitě také spadla v roce 2007, kdy zasypala tři lyžaře. Jeden z nich utrpěl zranění břicha.


Někdo najel skoro 507 tisíc km se Škodou Felicia, jako perspektivní auto ji prodává | Autoforum.cz\nFoto: Eetu Peltonen, publikováno se souhlasem\nAuto s 507 tisíci najetými km je obecně výjimečná věc, o raritě ale hovořit nelze. Některé vozy takovou štreku ujedou za pár let a někteří lidé najezdí i víc s benzinovým osmiválcem. A pochopitelně, jsou tu stroje s klidně 1 milionem km. Jenže to se bavíme autech, která buď byla stvořena primárně pro polykání dálničních kilometrů a nebo jsou dostatečně moderní na to, aby je deset či více objezdů zeměkoule nerozházelo. Škoda Felicia není ani jedním z toho, ani zdaleka.\nČastěji se najdou exempláře, které některý z majitelů zavřel na léta do garáže a dnes nemají najeto téměř nic, tentokrát vám ale ukážeme něco z opačného konce spektra. Neříkáme, že je to nejvíce ojetá Felicie na světě, ale na takto jetou není snadné narazit, natož pak v prodeji s další životní perspektivou. Ve chvíli příprav tohoto článku vidíme v Německu - kde se v průměru jezdí o něco více než u nás - prodeji kusy s nejvíce s 237 tisíci km. Auto na fotkách níže je z Finska a najeto má víc jak dvakrát tolik.\nKaždý z nás určitě v životě viděl pár „Feld”, které pořádně jezdily a urazily 200 nebo i 250 tisíc km. To se vídá a už jejich stav bývá velmi bídný - od koroze přes všemožné odřeniny až po zdevastovaný interiér a přinejmenším „načatou” techniku. Není tedy překvapení, že tento kus vypadá ještě hůř, po technické stránce je ale prý v pořádku. Průsakům oleje z prostoru mezi motorem a převodovkou prý bylo zamezeno, o dalších problémech majitel neví a technickou kontrolu vůz absolvoval bez potíží.\nPodívejte se sami, jak tohle auto vypadá, na přehlídku elegance to opravdu není - stačí se podívat na korodující kapotu nebo zhuntovaný interiér. Motor 1,9 D, tedy atmosférický diesel s 64 koňmi, je stejně jako převodovka a část podvozku původem od VW a může mít klidně ještě dost života před sebou. Jak moc, je otázkou, ale to je nakonec jedno - auto vám neukazujeme jako stroj hodný koupě. Tedy nechcete-li něco jako vůz za trest pro vaši manželku, který konečně nezničí nebo něco podobného. Je to prostě zajímavost.\nNa prodej ale je, a to za 900 Eur, tedy asi 23 tisíc Kč. To je opravdu hodně za takto „přežitý” vůz, někteří ale na hodně ojeté vozy koukají jinak - když už přežily tolik kilometrů, přežijí všechno.\nŠkoda Felicia se skoro 507 tisíci km se příliš často nevidí, natož v prodeji. Žádný krasavec to není, přesto za ni majitel žádá přes 23 tisíc korun. Foto: Eetu Peltonen, publikováno se souhlasem\nZdroj: Tori Autot


Náš zákazník náš pán - říká staré přísloví a tak to platí i u nás, bez ohledu na to, který zaměstnanec obchodního oddělení se zákazníkem komunikuje. Jako první člověk u DACHSERU, se kterým zákazník komunikuje, nastavujete úroveň komunikace a ovlivňujete celkový vztah. Proto je nutné spolupracovat i s kolegy z ostatních oddělení na společném cíli - získávání nových zákazníků a udržení loajality stávajících.\nPřipravíte podklady pro rozhodnutí na základě zhodnocení dostupných dokumentů a poskystnete svými analýzami podporu našemu obchodnímu týmu. Budete důležitým spojovacím článkem mezi ostatními odděleními pobočky. Samozřejmě také chápete, že úspěchu lze dosáhnout pouze týmovou prací - ať už se jedná o odpověď na dotaz zákazníka nebo přizpůsobení nabídky potřebám zákazníka. Pokud ano, pak se spolu s DACHSEREM posuňte kupředu.


Hamáčkův mrazák mrtvol je skandál - EchoPrime.cz\nPřed pondělním jednáním Bezpečnostní rady státu, která projedná další zostřená opatření, jsme přijímali avíza, varování, výhrůžky. Je třeba úlevně konstatovat, že pátečního vrcholu, tedy úvah premiéra Babiše o lockdownu, kdy by lidé mohli nanejvýš tak chodit do práce, z práce a nakoupit jídlo, o víkendu dosaženo nebylo. Ekonomiku se ještě vláda vypínat nechystá, chce „jen“ nějak omezovat naše životy ve volném čase.\nOvšem pokud jde o tón, byl páteční Babiš ještě překonán. V nevyhlášené soutěži premiéra s vicepremiérem o největší jobovku jde, tak jak se stávalo už na jaře, hlavní cena ministrovi vnitra Janu Hamáčkovi. Ten na konto avizovaných opatření vlády Novinkám.cz mimo jiné řekl: „Reálně hrozí Itálie, hrozí New York. Chápu, že vláda v některých věcech dělá chyby, špatně komunikuje, ale to gros je naprosto jasné: pokud to neuděláme, budou v ulicích mrazáky na mrtvoly.“\nTo je naprosto skandální výrok. S New Yorkem, odkud pocházejí březnové záběry mrtvol nakládaných do chlazených náklaďáků, jsme – v tomto ohledu naštěstí – nesrovnatelní. Začíná to hustou a skladbou obyvatelstva (minimální etnická různorodost u nás; v New Yorku černoši, kteří z nějakého důvodu tomuto viru statisticky významně častěji podléhali), končí kvalitou zdravotní péče. Můžeme si vychutnávat jeden ze vzácných momentů, kdy má „socialističtější“ model ve srovnání s „kapitalističtějším“ své výhody. V USA zhruba deset procent obyvatelstva nemá žádné zdravotní pojištění, v New Yorku, kde žije mnoho nelegálních přistěhovalců, to bude ještě víc. Takoví lidé jsou v takové situaci ohroženější.\nAle aby z toho levice u nás zastupovaná Hamáčkem nevyšla tak dobře – katastrofu v New Yorku zbytečně přiživil tamní guvernér Andrew Cuomo. Ten až v půli května zrušil instrukci pro nemocnice posílat pacienty, kteří přišli z domovů důchodců, zpátky (i s covidem). Z 33 tisíc mrtvých s covidem v Cuomem řízeném státě jich v domovech důchodců zemřelo víc než šest tisíc. A Cuomo je z Demokratické strany, českému levicovému politikovi o tolik bližší než Republikánská strana Donalda Trumpa.\nVe výčtu rozdílů mezi Českou republikou a státem New York by šlo pokračovat. Ale tato Hamáčkova chuť strašit nás horory z jara si koleduje o základní otázku: A vy jste se od té doby nic nenaučili? Dnes nejde o to, jestli virus zastavíme, česká populace se s ním v nějakém časovém rozmezí stejně bude muset potkat. Jde především o kapacitu nemocnic, která zatím v celostátních číslech rozhodně nebyla naplněna. Nicméně naplnit se časem může a nejpozději pak bude zaznívat otázka, čím tato vláda přispěla k vyšší kapacitě zdravotnictví, notabene když nám od jara opakovala, že druhá vlna se republice nevyhne.\nPro vyšší kapacity léčby pacientů s covidem (a brzy chřipkou) neudělala pořádně nic. A to bude hlavní důvod, proč se nás teď rozhodla vyděsit tak, abychom šli ráno do práce a z práce mazali rovnou domů. Temné rady Romana Prymuly – také z víkendu – mrtvé s covidem nepohřbívat do země, ale spalovat nemají silné racionální zdůvodnění, pokud neuvážíme možnost, že vláda chce dnes šířit děs.\nJak ukazuje příklad Velké Británie, jejíž premiér na jaře přistoupil vědomě k přehánění nebezpečí, je to krajně nebezpečná hra. Boris Johnson se obával, že společnost se podle nařízení nebude chovat, takže spustil bezprecedentní vládní kampaň strachu. Výsledkem je největší strach v celé Evropě při jen průměrném výskytu infekce. Británie jde mezitím ke dnu ekonomicky i společensky. Tohle někdo chce napodobovat? Kdo u nás za současné situace mluví o mrazácích mrtvol, měl by se sám co nejdřív stát politickou mrtvolou.


Alete příkrm těstoviny se šunkou, zeleninou a smetanou, od 6. měsíce, 190g z Německa | Vasobchodak.cz\nAlete Pasta mit Schinken-Rahmgemüse, ab 6. Monat, 190g\nAlete příkrm těstoviny se šunkou, zeleninou a smetanou, od 6. měsíce, 190g\nBEZ přísady do soli\nBEZ přidání soli, příchutí a cukru *\n* Přísady obsahují přirozeně cukr\nSložení: zelenina * 44,8% (24% mrkev, rajčatový protlak 15,8%, pastinák 5%), voda, vařené nudle * 15% ( HART pšeničná mouka ), šunky a * (ungepökelt) 8,8%, cibule * , Rýžová krupice *, CREAM * 1,2%, škrob *, řepkový olej *, slunečnicový olej *.\nPoznámka: Může obsahovat stopy EGGS .\nBezpečnostní vakuové víko praskne při prvním otevření. Tekutý odstavec je přirozený. Odstraňte podsoubor a zahřáté nebo teple otevřené sklo ve vodní lázni nebo mikrovlnné troubě. Míchejte, zkontrolujte teplotu. Použijte plastové lžíce, aby nedošlo k poškození skla. Používejte tento výrobek pouze v případě, že není poškozen. Udržujte nevyhřátý zbytek uzavřený na chladném místě (max. 7 ° C) a používejte do 2 dnů. Nepoužívejte znovu po zahřátí. Používejte prosím jako součást pestré a vyvážené stravy a zdravého životního stylu.\nČíslo výrobku: 12283301\nKrémová zelenina s nudlemi, šunkou na zádech a přední straně (nevařená)


Přírodní hračky - Rajkrmiv.cz\nÚvodní stránka»Vše pro psy»Chovatelské potřeby pro psy»Hračky pro psy»Přírodní hračky\nBeco Dual materia Hračka pro psyl tygřice Tilly M\nEkologická pískací hračka, Hračka pro psa Beco Dual material - Tygřice Tilly je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko.\nBeco Dual material Hračka pro psy plameňák Fernando\nHračka pro psa Beco Dual material - Plameňák Fernando, Hračka pro psa Beco Dual material - Plameňák Fernando je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko. Odolné nohy jsou vyrobeny z konopného a bavlněného lana a látka je vyrobena z recyklovaného plastu. Je dvakrát prošitý a připraven na zápas s Vaším domácím mazlíčkem. Hlavní vlastnosti:, , » Vyrobené z recyklovaného plastu , » Dvojité prošití , » Dvouvrstvé provedení , » Odolný a pevný, » Smíšený materiál , » Pískátko uvnitř hračky\nHračka pro psa Beco Dual material - Tygřice Tilly, Hračka pro psa Beco Dual material - Tygřice Tilly je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko. Odolné nohy jsou vyrobeny z konopného a bavlněného lana a látka je vyrobena z recyklovaného plastu. Je dvakrát prošitý a připraven na zápas s Vaším domácím mazlíčkem. Hlavní vlastnosti:, , » Vyrobené z recyklovaného plastu , » Dvojité prošití , » Dvouvrstvé provedení , » Odolný a pevný, » Smíšený materiál , » Pískátko uvnitř hračky\nHračka pro psa, Beco Family - Aretha aligátor velikost S - 11 cm velikost M - 24 cm velikost L - 30 cm Hračka Aretha je ekologickou alternativou běžných pískajících hraček. Její vnitřek je vyplněn rec Různé varianty v nabídce.\nHračka pro psa ze série BecoFamily - žirafa George. Hračka je měkká, ale velmi odolná pískací hračka. Je vhodná na kousání i pro štěňata. Vnitřek tvoří dostatečně jemný recyklovaný plast. Velikost: 17 Různé varianty v nabídce.\nBeco Family - Slůně\nHračka pro psa, Beco Family - Sloník velikost S - 6,5cm velikost M - 11cm velikost L - 14cm Hračka Sloník je ekologickou alternativou běžných pískajících hraček. Její vnitřek je vyplněn recyklovanými Různé varianty v nabídce.\nHračka pro psa, Beco Family - Toby medvídek velikost S - 16cm velikost M - 24cm velikost L - 30cm Hračka George je ekologickou alternativou běžných pískajících hraček. Její vnitřek je vyplněn recyklov Různé varianty v nabídce.\nBeco Hemp Rope - Ball on Loop\nKonopné lano s míčem Čas na hraní je zpátky! Největší radost nám někdy způsobují právě ty jednoduché věci v životě. Vezměte si toto robustní lano s míčem, se kterým se můžete hrát vy a váš pes. Jedná se o interaktivní hračku, která nabízí to malé něco navíc. Je bezpečná, čistí zuby vašeho psa a je vyrobena z farmy s nízkým dopadem na životní prostředí? Lákavé však? Rozměry hračky:M - 7 x 7 x 26cmL - 9 x 9 x 30cm\nBeco Hemp Rope - Chunky Ball\nMíč s konopného lana Největší radost nám někdy způsobují právě ty nejjednodušší věci v životě. Vezměte si tento robustní míč, se kterým se můžete hrát vy a váš pes. A co tak míč, který je bezpečnější, čistí zuby vašeho psa a materiál pro jeho výrobu pochází z farmy s nízkým dopadem na životní prostředí? Lákavé však? Velikosť:S - 7.5 x 7.5 x 7.5cmL - 9 x 9 x 9cm\nBeco Hemp Rope - Squeaky Rope\nHračka pro psa Beco Rough and Tough - Delfín David, Hračka pro psa Beco Rough and Tough - Delfín David je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko, které je recyklovatelné. David je dvojitě prošitý a dvouvrstvý, s extra hrubou černou podšívkou, díky čemuž je pevný a odolný. Jestli má Váš pes rád zápasení nebo mazlení, tato hračka ho určitě potěší. Hlavní vlastnosti:, , » 80% recyklovaný plast , » Dvojité prošití , » Dvojvrstvové provedení , » Odolný a pevný, » K dispozici ve 2 velikostech , » Pískátko uvnitř hračky\nEkologická pískací hračka, Hračka pro psa Beco Rough and Tough - Hvězdice Sindy je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko.\nBeco Rough and Tough Hračka pro psy želva Tommy\nEkologická pískací hračka, Hračka pro psa Beco Rough and Tough - Želva Tommy je vyrobena z recyklovaných plastových lahví a má interaktivní squeeker - pískátko.\nEkologická hračka pro psa BecoBall s prázdným vnitřkem. Vyrobeno z ekologického materiálu - přírodní guma Hračka je odolná, mírně nepravidelného tvaru pro větší zábavu a zejména je netoxická. Biologic Různé varianty v nabídce.\nEkologická hračka pro psa BecoBall lano. Vyrobeno z ekologického materiálu - přírodní guma s výplní z rýžových slupek Lano je vyrobeno ze 100%-ní přírodní bavlny Hračka je odolná, mírně nepravidelného Různé varianty v nabídce.\nBecoBall lano EKO-růžová\nBecoBone kost EKO-modrá\nEkologická hračka pro psa BecoHoop Vyrobeno z ekologického materiálu - přírodní guma a rýžové slupky Hračka je odolná, mírně nepravidelného tvaru pro větší zábavu a zejména je netoxická Biologicky roz Různé varianty v nabídce.


Merlin vyčaroval irskou taneční show - Prostějovský deník\nMerlin vyčaroval irskou taneční show\nPROSTĚJOV - Merlin je všeobecně znám jako čaroděj, druid a prorok z legendy o králi Artušovi. Právě jeho jméno přijala za své slovenská profesionální taneční skupina.\nMerlin vykouzlil magické předstvení.Foto: DENÍK/Martin Zaoral\nJejí strhující irská taneční show pohltila včera diváky v prostějovském divadle. „Naši svěřenci tancují už od sedmi, osmi let. Nyní po patnácti letech tvrdé práce konečně sklízíme ovoce,“ komentoval impresário skupiny Peter Barančík technickou virtuozitu všech vystupujících. Spolu s ní Merlin nabídl i energický rytmus, nakažlivé melodie, světelné efekty a nápadité kostýmy.\nDíky tomu si diváci mohli spoluprožít původně keltskou legendu o tragické lásce mezi člověkem a vílou odehrávající se na jevišti. „Irské tance pro nás kvůli své náročnosti představovaly velkou výzvu. Jsou totiž pro člověka velice nepřirozené, neboť při nich ve velice rychlém tempu pracují pouze nohy a zbytek těla zůstává v klidu,“ objasnil specifika ostrovních tanců Barančík.\nSkupinu Merlin budou moci v prostějovském divadle na živo shlédnout také studenti, neboť vystoupí i ve čtvrtek od devíti a jedenácti hodin v rámci představení pro školy.


Dovolená Tunisko - Djerba od STUDENT AGENCY\nVyhledat zájezd na Djerbu\nHlavní stránka — Dovolená Tunisko 2021/22 — Dovolená Tunisko - Djerba\nTraduje se, že když Odysseus se svojí družinou připlul na Djerbu a poznal její milé obyvatele, nechtělo se mu ostrov opustit. A není se čemu divit. Největší ostrov severní Afriky nabízí nádherné dlouhé pláže z jemného písku a průzračně čisté moře. Najdete tu množství krásných hotelových komplexů s možnosti sportovního i kulturního vyžití a samozřejmě také s all inclusive nabídkou nejlepších jídel i nápojů.\nHlavním městem ostrova je Houmt Souk, ve kterém můžete navštívit například pravidelné trhy s jídlem i suvenýry nebo některou z místních výroben koberců.\nNaplánujte si dovolenou do Tuniska na ostrov Djerba!\n22°C 22°C 23°C 22°C 23°C 25°C 27°C\nPoužívané jazyky: francouzština, angličtina, italština a němčina\nProč jet na dovolenou na Djerbu\nOstrov Djerba je největším ostrovem Tuniska a zároveň také celé severní Afriky. Turisty láká především na krásné písčité pláže a všudypřítomnou vůni jasmínů, které jsou tuniskou národní květinou. Na Djerbě si naplno užijete sluneční paprsky, o které tu díky jižní poloze ostrova není nouze.\nDovolená na Djerbě ale nemusí být jen o koupání, najdete zde i zajímavé památky a muzea. Nebo navštivte krokodýlí farmu, na níž žije více než 400 nilských krokodýlů. Vidět můžete nejenom jak je chovatelé krmí, ale třeba také to, jak se krokodýli líhnou z vajíček a pořídit si tak nezapomenutelný zážitek z vaší dovolené na Djerbě.\nPod jasnou oblohou se můžete nejenom opalovat na pláži, ale také vyzkoušet některý oblíbený sport, například vodní lyžování.\nDjerba splní veškerá vaše očekávání o bezstarostné dovolené v Tunisku.\nOstrov Djerba si díky své jižní poloze udržuje teplé počasí po celý rok.\nNejteplejší měsíce jsou od června do září, kdy průměrné teploty vzduchu přesahují třicítku. S tím souvisí také vysoké teploty moře šplhající v hlavní sezoně až k 28 °C.\nMoře už během května nabývá příjemných teplot, které si pak drží až do konce října. V létě na Djerbě v podstatě neprší, občasné srážky přicházejí na podzim a v zimě. Krásnou dovolenou si tu tedy užijete nejenom v nejteplejších měsících, ale i mimo hlavní sezónu, kdy už nepanují taková horka. Na dovolenou sem s klidem můžete vyrazit v říjnu a listopadu, touto dobou je moře stále vyhřáté na zhruba 22 stupňů.\nMěsto Houmt Souk\nV největším městě na ostrově naleznete tkalcovnu, kde se ručně vyrábí tuniské koberce s orientálními vzory. Nahlédnete tu do tajů tohoto řemesla, zároveň budete mít možnost navštívit místní muzeum tradičního oblečení a hrnčířství.\nVesnička Guellala se nachází v jižní části ostrova. Dříve na jejím místě stálo starověké město Haribus, v překladu hrnec. Již od dávných dob totiž v Guellale bydleli hrnčíři, jejichž umělecký talent byl znám i za hranicemi země. Od té doby se nic nezměnilo, místní hrnčíři své zboží prodávají do celého světa.\nAsi kilometr jižně od hlavního města ostrova se nachází Synagoga El Ghriba. Ta je nejvýznamnější synagogou v celém Tuniska, a dokonce i nejstarší synagogou v severní Africe. Obdivovatelé dávných dějin by si tuto židovskou památku rozhodně neměli nechat ujít.\nOblíbeným turistickým cílem je Midoun známý svým trhem, na kterém dostanete prakticky vše. Smlouvat s místními prodejci můžete třeba o ovoce, oblečení, elektroniku, keramiku nebo rukodělné výrobky. Odsud si odvezete ty nejtradičnější suvenýry z Djerby.\nNejlépe hodnocené hotely s all inclusive na Djerbě za akční ceny


Pozor, pracoviště hlídá kamera - iDNES.cz\nZvláštní zákon, který by monitorování práce zaměstnance upravoval, v Česku zatím neexistuje. V některých západoevropských zemích je využití kamery na pracovišti povoleno pouze se souhlasem zaměstnanců. Zaměstnavatel je přitom musí informovat o důvodech, proč mají být během práce sledováni. Dále má povinnost seznámit je se všemi hledisky, jež taková kontrola obnáší. Konkrétně je povoleno kameru použít ke sledování výrobního postupu, dodržování bezpečnostních pravidel při práci. Její instalace má sloužit i k prevenci ochrany majetku zaměstnavatele.\nKamery na českých pracovištích\nAdvokát specializující se na bezpečnost dat a ochranu informací Martin Maisner míní, že jedním z východisek při posuzování kamerového monitoringu je následující skutečnost: podle českého zákoníku práce má zaměstnavatel poněkud kuriózně nejen právo, ale dokonce povinnost rozdělovat a kontrolovat práci zaměstnanců. To proto, že zákon nečiní rozdíl mezi zaměstnavatelem soukromým a veřejnou správou. Monitorování zaměstnanců je tedy v určitém smyslu možno považovat za nástroj kontroly výkonu práce. Průmyslová kamera umístěná ve výrobní hale nebo píchačky na vrátnici jsou tradičními prostředky, které zaměstnavatel pro tento účel využívá. Podle právníka Libora Hůly, zabývajícího se pracovním právem, i přes absenci zvláštního zákona v Čechách však platí, že pokud zaměstnavatel chce sledovat pracovní činnost zaměstnance průmyslovou televizí, musí jej s tím\nSoukromí a paragrafy\n* Podle § 11 občanského zákoníku má fyzická osoba právo na ochranu své osobnosti, zejména života a zdraví, občanské cti a lidské důstojnosti, jakož i soukromí, svého jména a projevů osobní povahy.\n* Podle § 12 občanského zákoníku písemnosti osobní povahy, podobizny, obrazové snímky a obrazové a zvukové záznamy týkající se fyzické osoby nebo jejích projevů osobní povahy smějí být pořízeny nebo použity jen s jejím svolením (svolení není třeba, použijíli se písemnosti osobní povahy, podobizny, obrazové snímky nebo obrazové a zvukové záznamy k účelům úředním na základě zákona).\nseznámit. Jeli ve firmě či v podniku odborová organizace, je povinen s ní tento záměr projednat. "Podle generální klauzule osobnostních práv má každý člověk právo na ochranu podoby, života, zdraví a také důstojnosti," upozorňuje Martin Maisner. Celkově by zaměstnavatel měl i při oprávněné kontrole zaměstnanců dbát na to, aby šetřil jejich důstojnost a respektoval osobnost.\nPozor na zneužití kamery\n"Zaměstnavatel nám nainstaloval kamery k pokladnám, aby prý zjistil, jak jednáme se zákazníkem a jak jsme rychlé. Řekl, že když zjistí nedostatky, zkrátí nám mzdu," říká pracovnice obchodu s potravinami v Praze, která z obav z postihu nechce být jmenována. Neví však, jestli zaměstnavatel může takto získané informace proti pracovníkům použít. K tomu právník Hůla poznamenává, že za případné nedostatky v činnosti zaměstnavatel nemůže krátit mzdu bez souhlasu pracovníka. Ovšem s výjimkou případů, kdy lze krátit nadtarifní složky mzdy na základě prémiového řádu, nebo písemně stanoveného předpisu o krácení nadtarifní složky mzdy, s nímž byli zaměstnanci předem seznámeni.\n"Jiná situace by nastala, kdyby byl průmyslovou kamerou zachycen nesprávný výrobní postup nebo vynechání některých operací. Pak by ke krácení mzdy mohlo dojít. I takové opatření však musí být projednáno se zaměstnancem a ten by měl s provedeným krácením vyslovit souhlas," radí Libor Hůla. V případě, že by byl průmyslovou kamerou zachycen trestný čin nebo čin vedoucí k poškození zaměstnavatele, má právo domáhat se náhrady škody jednáním se zaměstnancem, nebo dát záležitost k prošetření soudu.\nSledování v Americe\nAlena Kořínková, manažerka LMC, provozovatele internetových stránek jobs.cz, potvrzuje, že názor na sledování pracovníků kamerou není jednoznačný například ani v Americe. Tam jdou v monitoringu zaměstnanců, který podchytí i soukromé telefonáty, surfování po internetu a\nPokud jste natáčeni na kameru a stresuje vás to, pojďme se podívat, jak se můžete na tomto pracovišti uvolnit.\nvyřizování osobních e-mailů, dokonce ještě dál. "Podle nedávné zprávy v USA Today mají američtí zaměstnavatelé daleko větší fantazii a za svými zaměstnanci slídí opravdu kuriózním způsobem. Například jako vnitrofiremní špiony si najímají herce," říká Alena Kořínková. Kdo se těší, že potká na pracovišti Nicole Kidmanovou nebo Brada Pitta, má smůlu. Noví zaměstnanci musí působit hlavně nenápadně.\nJsou uvedeni do práce na fiktivní pracovní pozice a jejich pracovní povinností je pouze jedno: dívat se, co dělají v práci kolegové, a referovat o tom jejich nadřízeným. Podobné snahy firem mít zaměstnance takřka stále na očích samozřejmě vzbuzují otázku, zda se tím neporušuje některé z osobních práv monitorovaných pracovníků. Všechny tyto aktivity jsou totiž z hlediska práva na soukromí značně diskutabilní.\nTémata: Pracovní poradna, Fyzické osoby, Hledání práce, Mzda, Nemovitosti, Osoby, škoda (škodní událost), Zákoník práce


Statistika odpadů na Slovensku | Odpady\nStatistika odpadů na Slovensku\nNa jednoho obyvatele Slovenska připadá podle statistik 317,3 kg odpadů. Téměř celý objem komunálního odpadu se zneškodňuje skládkováním (99,9 %). Jiným způsobem se podle statistického úřadu zpracovalo pouze 0,1 % (295,7 tun) odpadu. Z tohoto množství se necelých 65 % využilo materiálově a třetina...\nNa jednoho obyvatele Slovenska připadá podle statistik 317,3 kg odpadů. Téměř celý objem komunálního odpadu se zneškodňuje skládkováním (99,9 %). Jiným způsobem se podle statistického úřadu zpracovalo pouze 0,1 % (295,7 tun) odpadu. Z tohoto množství se necelých 65 % využilo materiálově a třetina kompostováním. Energeticky se využila asi desetina procenta komunálního odpadu. Z územního hlediska se nejvíc komunálního a drobného stavebního odpadu vyprodukovalo v okrese Žilina – celkem 47 300 tun.\nZASTOUPENÍ JEDNOTLIVÝCH DRUHŮ ODPADŮ\nSměsný komunální odpad 161 000 t (72,7 %)\nVelkoobjemový odpad 18 000 t\nDrobný stavební odpad z obcí 11 800 t\nSklo 7200 t\nBiologicky rozložitelný odpad 6500 t\nOdpad z čistění ulic 5000 t\nPapír a lepenka 4000 t\nPlasty 2600 t\nZeminy a kamenivo 2400 t\nKovy 1100 t


Recenze: Nymfomanka, část I.\nDánský provokatér Lars von Trier se po satanistickém tanci dvou ztracených duší (Antikrist) a konci světa (Melancholie) vydává prozkoumat zákoutí ženské sexuality. Vyslechněte zpověď věčné nymfomanky.\nO Nymfomance se toho napovídalo hodně. Již samotné porno coby ústřední téma a ochota zobrazit sexuální scény v plné nahotě zajistili novince Larse von Triera dostatek pozornosti. Poté se přidaly plakáty, na nichž jsou všichni hlavní aktéři zobrazeni při orgasmu a poslední kapkou je nálepka před filmem "jde o cenzurovanou a krácenou verzi, která vznikla s vědomím Larse von Triera, nikoli však s jeho podílem." Jde o chytré přikrášlování skutečností. Pokud jde o porno, diváci toužící po vzrušení budou zklamání - první část Nymfomanky má všehovšudy dohromady jednu minutu sexuálních scén. Plakáty byly nápadité lákadlo, většina zobrazených herců ale ve filmu žádné odhalené scény nemá. A těžko si lze představit, co bylo cenzurováno/zkráceno. Film rozhodně není krotký ani se nijak neomezuje. Rozdíl je v tom, jak se tváří a o co mu ve výsledku opravdu jde.\nZapomeňte na erotickou revoluci. Trier nedělá nic, co by již neudělal někdo před ním a vlastně se i dost krotí (ale to se těžko hodnotí, když známe jen půl produktu - což je problém, provázející celý film). V centru příběhu jsou dva lidé - slušný postarší muž, jenž je ochotný omluvit cokoli a nymfomanka, odsuzující vše, co kdy provedla. On sedí a poslouchá, ona vypráví. A vždy, ve správný čas, se změní úhel pohledu, aby mohly jednotlivé epizody dojít nějakého myšlenkového vrcholu.\nJe to příběh v základu prostý. Dva lidé v jedné místnosti a dlouhý dialog. Klíčové je - a tady už se blížíme slibům reklamy - že jde o vyprávění pikantní. Smyslem však není obnažení co největšího počtu celebrit (i ty nahé jsou ostatně naklíčované na pornoherce). Jde tu o samotnou podstatu sexu. Co v nás vyvolává? Jaké máme představy o erotice a co je přípustné/nepřípustné pro společnost? Hlavní postava volnomyšlenkářské ženy rebeluje proti konvencím. Formou jakéhosi sexuálního klubu rváčů prochází světem i jednotlivými etapami svého života, pokouší sama sebe i své okolí. A v tom všem Trier nachází trefné životní pravdy, někdy pobaveně parodující zaběhnutá klišé (muž musí být predátor), jindy i celkový žánr intelektuálního filmu, který v rádobymaličkostech odhaluje velké myšlenky (první sex jako odrazový můstek k dialogu o Fibonacciho číslu). Což nám připomíná...\n... jak moc je Trier silný ve slovech. O těch je totiž Nymfomanka především. O síle manipulace a metaforách (excelentní nápad s naslouchajícím rybářem, který podobně jako hlavní hrdinka láká svou kořist na nejrůznější pozlátka). Nymfomanka je tudíž v prvé řadě hlavně dobře napsanou rozhlasovou hrou, kterou režisér čas od času pročísne nějakým svěžím vizuálním nápadem.\nA znovu - to vše platí pouze pro tento film. Je dost možné, že dvojka bude mít úplně jiný tón.\nSoučasně je (navzdory všem očekáváním) Nymfomanka tím nejzábavnějším, co Trier v posledních letech natočil. Většinu času (vyjma epizody s umírajícím otcem) má divák před očima fungující frašku s nádechem erotiky. Jednoznačně nejvtipnější je pasáž s Umou Thurman, kterou opustí kvůli hlavní hrdince manžel a ona jako dobrá matka vezme jejich děti do hnízdečka neřesti, aby se potomci setkali s mužovou novou dívkou a současně poznali místo, kde "ji otec klátí".\nNymfomanka je velmi chytrý film, postavený na neméně promyšlené propagaci. Ta do kin nažene ohromné množství diváků bažících po erotice, kteří budou následně šokováni tím, že vlastně moc šokujícího ve filmu není. Namísto "intelektuálních 50 odstínů šedi" Trier předvádí pečlivě vystavenou mozaiku o sexu, lásce, smrti a to vše balí do komediálně/dramatického hávu.\nNejvětší chybou Nymfomanky je tedy rozdělení na dvě části. Částečně proto, že struktura tomuto rozdělení příliš nepřeje (film nemá žádný výraznější twist ani finále) a za druhé je obtížné soudit, jaký bude celek a zda budou nastavená pravidla platit i pro druhé dějství. Dvojka možná bude opravdu hardcore, pro první film to neplatí ani omylem. Část I. nabízí silné myšlenkové podněty, dostatek zábavy v pravém slova smyslu a minimum toho, co slibovala reklama - porna. O to tu zkrátka nejde.\nVystavil Tom Hardy v 3:53 Žádné komentáře:\nŠtítky: Humor, Recenze, Trier\nRecenze: Hobit: Šmakova dračí poušť\nLeží ukrytý ve zlatě tak dlouho, že už si o něm lidé vypráví historky. Stal se součástí temných legend. Pro trpaslíky je Šmakovo řádění stále živé. Chtějí si vzít domov zpět. Hobit Bilbo a jeho třináct společníků se vrací do kin, aby pokračovali v osudové výpravě.\nBilbo Pytlík (Martin Freeman) postupuje dál se skupinkou chrabrých trpaslíků, kteří se rozhodli vyrovnat s minulostí a změnit budoucnost svého rodu. Cílem jejich cesty je ztracené trpasličí království v Osamělé hoře, v níž dřímá obávaný drak Šmak. Podaří se jim nebezpečného netvora porazit a získat zpět svůj domov? Než vůbec ke střetu dojde, čeká hrdiny řada překážek, včetně jedné velké noční můry všech arachnofobiků.\nKdysi jsem Hobita četl, ale je to tak dávno, že si nevybavím, co vše ve filmu má/nemá být a kolik si toho tvůrci pro své potřeby upravili. Pokud ale budu hodnotit ryze samotný film, dostanu se na pomezí toho, co jsem si myslel o prvním Hobitovi a co současně vyvolávaly Dvě věže – což znamená řemeslo na úrovni, které nevykazuje žádných větších přešlapů, velmi hladké pospojování jednotlivých dějových nitek a handicap v podobě údělu vypravěče prostředního dějství, který nikdo nezačíná ani nekončí. Tvůrci se sice tuto slabinu snaží maskovat úvodem, v němž na chvilku odskočí před události prvního dílu, otevřené finále, působící svou dramatickou tečkou téměř až seriálově, však již zvrátit nemohou. Člověk zaplatil plné vstupné a za to dostal pouhý dílek skládačky.\nAle s tím se musí počítat. Není to ani tak výtka, jako spíše potvrzení toho, že status trvá a že filmaři s ničím radikálním nepřišli (ale víceméně se to od nich ani neočekávalo). Jinak vše funguje, jak má. Napětí střídají vážnější chvíle v pravidelných intervalech, vše je prokládáno humorem a Peter Jackson znovu potvrzuje, že nejvíce si užívá akční scény, v nichž může vedle precizní choreografie využívat i nejklukovštější (a současně nejvděčnější) nápady - vrcholem je pasáž se sudy.\nA znovu nechybí potřebné kouzlo. Jackson je zkrátka mistr svého řemesla. Nebo lépe - Jackson je člověk, který filmařsky uchopil Středozemi tím nejlepším možným způsobem. Šmakova dračí poušť má tu správnou atmosféru, přičemž pro tentokrát ubyla i infantilita, což je oproti minule pokrok. Znát je to hlavně v očekávané epizodě s pavouky, která je bez debat z obou Hobitů nejmrazivější.\nV rámci triků mi naopak přišlo, že tentokrát nebyla úplně všem scénám věnovaná stejná péče. Jistý podíl na rozpačitém výsledku může mít to, že jsem film viděl ve 2D a tudíž mohou jisté scény ve 3D/HFR vypadat jinak/lépe. Chvílemi je každopádně digitálnost až nepříjemně patrná a to hlavně v akčnějších pohybech postav. Na druhou stranu to nikdy nebylo tak špatné/dlouhé, abych byl z nějaké scény vyloženě "vyhozen". Mluvím tu o pouhých pár vteřinách v celém filmu. A pokud jde o draka Šmaka, ten je zpracován bezchybně a hlas Benedicta Cumberbatcha plní funkci na 100%.\nKdybych chtěl zjednodušovat, řekl bych, že se má druhý díl k tomu prvnímu podobně jako dvojka Hunger Games ke svému předchůdci. Tvůrci se vzdali naivních hrátek a jdou přímo za cílem, přičemž všechno je takové špinavější. Faktem zůstává, že největší slabinou druhého Hobita je to, že "jen pokračuje a zároveň nekončí". Ale kdo počítal s něčím jiným, ten nemá v kině co dělat.\nP.S. Úroveň českých titulků je často velmi špatná a překladatel s oblibou mění význam řečeného.\nP.P.S. Evangelina Lilly je jednoznačně nejkrásnější elfkou, jaká kdy obývala Středozemi. A Legolas nikdy nebyl větší "badass"!\nVystavil Tom Hardy v 13:26 1 komentář:\nŠtítky: Akční, Fantasy, Recenze, Sequel\nRecenze: Hunger Games: Vražedná pomst\nKatniss chtěla jen přežít. A to za každou cenu. Nechtěně svým nasazením zažehla plamen odporu, který den ode dne sílí. Prezident Snow potřebuje nastolit klid v jednotlivých sektorech, kde obyvatelé začínají postupně rebelovat proti hlídkám. Využije proto výročních Hladových her.\nKatniss (Jennifer Lawrence) a Peeta (Josh Hutcherson) se stali miláčkem lidí Kapitolu i utlačovaných obyvatel jednotlivých krajů. Z toho důvodu musí, navzdory faktu, že se ihned po skončení her odcizili, nadále předstírat zamilovanost. Aby byl vliv jejich „pozitivní lásky v těžkých časech“ co nejplošnější, jsou jako pár vyslání na propagandistickou šňůru napříč celou zemí. Snow (Donald Sutherland) si od akce slibuje ústupek odporu, když ale lidé vidí Katniss na vlastní oči, mají o to větší touhu bojovat. Dojde proto na nečekaný plán – pro 75. Hladové hry budou z každého kraje vybrání dva výherci minulých her. Katniss se tak vrací do arény.\nPrvní díl Hunger Games měl potenciál. K tomu, aby ho plně využil, mu však chyběl jak lepší scénář, tak větší prokreslení postav i samotného světa. Jakoby to na režijní sesli střídající Francis Lawrence sám vycítil a pro dvojku si ukrojil ohromných 146 minut. Podobná délka se jeví vražedná, dvakrát tolik s vědomím, že je film vyklešťěná předloha. Většinou to v praxi znamená, že se tvůrci snaží do filmové adaptace narvat co nejvíce kultovních scén z knihy, aniž by nutně dávaly smysl. Není to případ Vražedné pomsty. Dějová linie je konzistentní, s minimem nepochopitelných odboček a odkazů. Pokud něco stále působí jako úlitba předloze, je to vztah Katniss s Galem. Postava boyfrienda z kraje se jeví nadbytečná i nezajímavá, leč do budoucna bude zřejmě významná.\nNaštěstí se Gale na plátně ohřeje možná pět minut. Klíčová je Katniss a její tým, potažmo několik nových protihráčů, jimž snímek věnuje větší dávku pozornosti. Obsazení je mimořádně dobré, díky čemuž i chatrně načrtnuté postavy s minimem prostoru dokáží diváky bez problémů oslovit (namátkou nový vůdce hry v podání Phillipa Seymoura Hoffmana nebo sadistický mírotvorce Patricka St. Esprita, který zřejmě sloužil někde s Langovým zeleným mozkem z Avatara).\nSkutečnými hrdiny druhých her jsou každopádně Jennifer Lawrence, jež konečně působí jako vůdce a ne pouhá oběť a především režisér Lawrence (shoda příjemní čistě náhodná), který po peckách Já,legenda a Constantine potvrzuje jedinečný cit pro pečlivě vystavěnou scénu a vypiplaný vizuál. Vedle zmíněných filmů působí Hunger Games sice trochu nezajímavě, ale ono se vylidněnému New Yorku a nahláškované komiksové postavě těžko konkuruje. Hunger Games pod Lawrenceovým vedením každopádně působí 2x tolik epičtěji, než jednička a v kombinaci se správnou hudbou (i James Newton Howard si od minule polepšil) dokáží některé obrazy navodit až mrazení v zádech.\nVražedná pomsta není typický blockbuster, ale to ostatně platilo i pro jedničku. Podobně jako v případě Enderovy hry jde o ušlechtilý pokus přinést do kin závažná téma prostřednictvím mladších vypravěčů. V případě Hunger Games je přidaná hodnota v podobě totalitního režimu, což je systém (na rozdíl od mimozemské invaze) světu dobře známý a (bohužel) nadčasový. Jednička problém naťukla. Druhý díl už ukazuje zrůdnost systému v celé jeho zvrácené kráse a to natolik intenzivním způsobem, až je lehké zápalu podlehnout a chtít také bojovat za správnou věc.\nA to nejlepší nakonec - film má dvě a půl hodiny a přesto nenudí. Po jeho finální scéně jsem chtěl vědět a vidět víc. Takže resumé: Vražedná pomsta je ve všech směrech vyzrálejší variací na svého předchůdce. Pokud se v nastoleném tempu pojede dál, s chutí se na ostatní díly vydám do kina.\nVystavil Tom Hardy v 4:36 1 komentář:\nAsgardský bůh a jeho zrádný bratr se vrací ve velkolepém pokračování, aby společně čelili nepříteli z dávných časů. Překoná Temný svět dobře nastavenou jedničku, nebo se stane (podobně jako Iron Man 2) zbytečnou nastavovanou kaší, jejíž potenciál se utopí v nedostatku tvůrčí odvahy?\nJedno se Marvelu musí nechat. Nemá sestupnou tendenci. Adaptacím klasických komiksových děl je věnována maximální péče i finanční podpora a film od filmu je vidět štědřejší přístup. A naštěstí i ochota posouvat hranice. Avengers přinesli velkolepou bitvu v New Yorku, pořád ale převládala spíše pozitivní nálada, v níž víme, že se nikomu a ničemu nic nestane. Iron Man 3 sice potvrdil neochotu studia obětovat aspoň některou z vedlejších postav, nabídl ale (pro novou vlnu marvelovek zatím nepříliš typickou) temnější atmosféru, kdy cítíme závažnost celé situace.\nThor: Temný svět jde ještě o kousek dál. Sympatického (a nyní již i pokorného) hrdinu zastihneme v době vrcholících válek o nastavení rovnováhy ve vesmíru. Finální bitva dopadne pro Thora (Chris Hemsworth) dobře a vše se zdá být zdánlivě v pořádku. Jeho pozemská láska Jane (Natalie Portman) se však nechtěně stane nositel zlé energie, která probudí k činu pradávné nepřátele všeho dobrého. Bitva o osud celého vesmíru začíná a nikdo si nemůže být jistý tím, že z boje vyjde se zdravou kůží.\nCož je jedno z největších vítězství nejen druhého Thora, ale Marvelu vůbec. Konečně přišel čas začít se skutečně bát o postavy. To přirozeně neznamená, že by měl divák očekávat masakr, v němž padne polovina postav. Úplně poprvé je ale patrné, že nesmrtelnost není synonymem hrdinů Avengers (a jejich okolí). Druhý Thor má též nespornou výhodu v tom, že se již od počátku hrdina chová sympaticky a ne jako buranské hovado. A pak je tu Loki, černý kůň, eso v rukávu, jehož pojetí „sympatického záporáka“ těžko hledá konkurenci. Tom Hiddleston je požitkář a roli ublíženého syna, toužícího po trůnu, si vychutnává každým nadechnutím. Podobně silných antihrdinů se moc nevidí.\nRežisér Alan Taylor, který nastoupil do rozjetého vlaku, svou roli vypravěče zvládl naprosto se ctí a i když jde o jeho první velký film, dokonale zužitkoval svou práci na seriálu Hra o trůny. On ostatně Asgard není zas tak Západozemí vzdálený (někomu nicméně nemusí vyhovovat, že pastelové barvy ustoupily klasičtějšímu fantasy pojetí). A potěšující je, že Taylor bez problémů zvládá i velkolepé akční trikové pasáže, které v sobě kombinují krásu Pána prstenů a vesmírný drajrv Star Wars.\nTím nejpřekvapivějším aspektem Temného světa je každopádně humor. A teď nemyslím sypání hlášek ve stylu Tonyho Starka. Druhý Thor je v mnoha pasážích velmi komediální (ano, a současně temný). Nejenže je samo o sobě hodné obdivu, že humor nikdy neruší a netupí dramatické hrany, ale hlavně je často vrstvený, skoro jakoby vypadl z nějaké výborné komedie Blakea Edwardse. Patrné je to hlavně v závěrečné londýnské bitvě při „propadání“ prostorem, kdy se s kulometnou kadencí vrší jeden vtip za druhým (pokud pojedete domů metrem, 100% se neubráníte úsměvu). Komediální vsuvky jsou přímo úžasné a dokazují, že nejen Iron Manem je humor Avengers živ.\nPokud něco skřípe, je to opětovné nevyužití členů Thorovy bojovné skupiny (i o spolupracovnících Jane víme více). A osobně mi - stejně jako u jedničky - vadil 3D formát, který ve výsledku nijak 3D není, ale film je díky němu hrozně tmavý (ale to bude spíš zásluha promítajícího CineStaru).\nThor: Temný svět sliboval svým fanouškům hodně. Podle nepsaných pravidel pokračování měl mít všeho více. A ono to jde! Pokud byla jednička solidně odvedeným komiksovým odpichem k velkolepé týmovce, dvojka už je suverénním sólistou, který neslouží jen celku, ale současně mu dokáže být inspirací. Teď jen doufat, že si druhý Captain America povede stejně dobře.\nP.S. Uprostřed filmu je jedno moc pěkné cameo a během titulků si počkejte rovnou na dvě scény.\nVystavil Tom Hardy v 14:09 4 komentáře:\nŠtítky: 3D, Akční, Marvel, Recenze, Sequel\nRecenze: Beyond: Two Souls\nDavid Cage, autor interaktivní detektivky Heavy Rain, znovu zatíná drápy do herního průmyslu. A tentokrát už žádné kompromisy. V hlavních rolích jeho nové hry září Ellen Page a Williem Dafoe, příběh je jeden velký filmový scénář a stejně tak pojetí i hudba. Stačí to na dobrou hru?\nJodie (Ellen Page) od svého narození disponuje zvláštním společníkem - neviditelnou entitou Aidenem, který dokáže pohybovat předměty, ničit je, ovládat lidi, případě i zabíjet. Když jste malá vystrašená holka zamknutá v komoře pod schody, může to být velmi užitečné (Harry musel k otevření použít hůlku, Aiden to udělá za vás). Pokud vás ale někdo ohrožuje, stanete se nechtěně svědkem vraždy. Aiden má totiž vlastní hlavu. Jodie neignoruje, může si nicméně dělat, co chce. Jodie se díky němu od dětství vyčleňuje a poměrně brzo si ji všimnou příslušné úřady. Jako malá holčička se stane součástí výzkumu, který vede starostlivý Nathan (Williem Dafoe). Později ji přivítá FBI. Netrvá dlouho a Jodie jde do akce. Záhy si však uvědomí, že nejen ona, ale i vláda může Aidena využít ke zlým účelům. Vydá se proto na útěk.\nNa první pohled se jeví Beyond: Two Souls hodně lineární zábava na nějakých osm hodin, což není příliš mnoho. Hra sice nabízí řadu voleb, žádný velký dopad na děj ale nemají. Respektive nemají způsobem, jaký by zkušený hrát od hry, kde "se hodně mluví a lze volit různé odpovědi" čekal. David Cage totiž chtěl v prvé řadě vytvořit emocionální filmovo-herní dílo, které bude moci divák ovládat. Tady tudíž nejde (a zřejmě nikdy ani nemělo jít) o nějaké větvení hratelnosti (i když i to tu v jisté míře je, protože především s Aidenem lze některé úkoly provést různými způsoby). Jde tu hlavně o postavy a emoce. Uděláte z Jodie namyšleného spratka, impulzivní puberťačku, nebo přemýšlivou dívku? Upřednostníte vášnivost nebo praktickou chladnost? Kdo kdy toužil u nějakého filmu mít možnost rozhodnout, s kým se hlavní postava vyspí, zda bude silná či zranitelná, superman nebo chybující člověk, to vše Beyond: Two Souls umožňuje. Hraní téhle hry je tak trochu jako vytváření vlastní režisérské verze. Vy určíte tón jednotlivých scén a vztahy mezi postavami.\nAč tedy ve stejných kulisách, opakováním se mění dynamika i styl. Hru jsem dohrál 3x a pokaždé jsem přišel na něco nového, případně jsem stočil vývoj trošičku jiným směrem. Škoda, že jednotlivé volby mají pramalý vliv na samotné finále, které se nijak neodvíjí od odehraného, ale víceméně jen od toho, jaký konec si sami zvolíte. Osobně jsem přišel na šest různých zakončení (přičemž na jedno naprostou náhodou), tudíž i v tom tvůrci dávají k opakovanému hraní dostatek motivace.\nVzhledem k tomu, že se hra omezuje na pohyb páčkou a přesně stanovené koridory, nepřináší žádnou herní výzvu. Ovládání je nastavené podle mustru "objeví se bílá tečka a jejím směrem posunete páčku". Podobně jednoduše jsou vyřešeny i souboje, kdy se Jodie pohne určitým směrem a vy páčkou pohyb dokončíte. Ti, kdo milují komplexní herní mechanizmy a volný prostor, budou u Beyondu trpět. Kritici klasických příběhových her, kde se postavy tváří v propojujících filmečcích nejistě, aby následně bez mrknutí oka pobily stovky nepřátel (viz nejnovější Tomb Raider), budou mít naopak radost z toho, že herní části nikdy nepopírají charakter hlavní hrdinky. A díky intuitivnímu a snadnému ovládání může hru hrát opravdu každý, nezávisle na herních zkušenostech.\nO kvalitě scénáře se můžeme dohadovat už proto, že (a to vám zaručuji) každý kritik hrál de facto jinou hru a pokud si nedal tu práci s jejím opakovaným hraním, těžko může výsledek hodnotit. Faktem je, že zpřeházení kapitol působí občas zmatečně (Jodie, která příběh vypráví, má problémy s pamětí, takže náhodně skáče od dětství k současnosti), některé pasáže jsou ze slabšího ranku, celek si ale pro svou komplexnost, promyšlenost a nejrůznější odbočky zaslouží jednoznačné uznání. Samotná zápletka je spíše tradiční, ale vše okolo krásně funguje a zapadá do sebe.\nPokud něco skřípe (herně o příběhově), je to vysvětlení Aidenových schopností. Někdy se může od Jodie vzdálit půl míle, jindy jen desítky metrů. Něco je a něco není neprostupnou překážkou. A hledat hlubší klíč v tom, koho Aiden může ovládat, je taktéž zbytečné. Může ovládat ty postavy, u kterých se to tvůrcům hodí. Tak prosté a laciné to je. Navzdory logickým výtkám je naštěstí pocitově pochopení Aidenovy podstaty lehké a snadno se ovládá. Míst k nadávání je proto minimum.\nBeyond: Two Souls je interaktivní film v tom nejčistším slova smyslu. Devadesát procent času má před sebou hráč pečlivě naskriptované a velmi promyšleně naaranžované scenérie, do kterých může tu volně, tu více zasahovat. Je to natolik „oku lahodící“ a šité podle současného hollywoodského mustru, že se můžete v zásadě jen dívat na někoho jiného, jak hraje a pořád se budete dobře bavit.\nNejsem si jistý, jestli jde o budoucnost herního průmyslu. V jistém směru bych ale podobný styl viděl jako prodlouženou ruku kinematografie, protože tady už herci nejen stáli modelem, tady skutečně hrají. S touhle formou bychom se klidně i za nějakých dvacet let mohli dočkat nové Smrtonosné pasti v herní podobě s mladým Brucem Willisem. Uvidíme, zda bude Beyond: Two Souls začátkem nové éry, nebo zůstane (podobně jako Heavy Rain) pouhým odvážným rozčeřením stojatých vod.\nP.S. Hru lze hrát i ve dvou, což opět o něco prohlubuje variabilitu herního zážitku. Při hře jednoho hráče ovládáte obě postavy, tudíž nesete odpovědnost za všechny činy. Pokud ale dva lidé ovládají dvě různé entity, jejich činy mají následky, může to příběh opět posunout trochu jinam.\nVystavil Tom Hardy v 10:15 Žádné komentáře:\nŠtítky: Akční, Playstation 3, Recenze\nŽila, byla jedna plachá dívenka jménem Carrie. Měla šílenou maminku, ve škole ji šikanovali, už to skoro vypadalo na další případ tragické mladé sebevraždy. Jenže Carrie má i tajemství. A všichni brzy pocítí jeho hrozivou sílu!\nRemaky se dají rozdělit do několika kategorií. Některé jsou na první pohled zhola zbytečné (třeba otrocky převyprávěné Psycho Guse Van Santa), jiné mohou téma přiblížit širšímu publiku (výborný americký Kruh, který je přeci jen "čitelnější" pro mimoasijský trh). A jiné si o svou existenci přímo říkají. Třeba remake Carrie z roku 1976. Hororový snímek Briana De Palmy má sice status klasiky, jde ale o podívanou, na které se nemálo podepsal zub času. Ostatně, již v době vzniku byl De Palma kritizován, že se soustředil hlavně na psycho-část a postavy přehlížel (přičemž tehdy šokující jatka dnes působí spíše jako roztomilé retro). V praxi tudíž bylo v nové verzi co zlepšovat.\nBohužel zvolila režisérka Kimberly Peirce společně se scenáristy cestu nejmenšího odporu. Místo aktualizace příběhu a snahy o vlastní úhel pohledu servírují snímek, který svého předchůdce kopíruje téměř záběr po záběru. Vyjma drobných změn (třeba to, že existují mobily a tudíž lze šikanu natočit a vyvěsit na internet) je vše při starém: Carrie (Chloe Moretz) je dívka, jenž nikam nezapadá a díky své pološílené matce (Julianne Moore) o životě skoro nic neví. Když ji po tělocviku ve sprchách přepadne první menstruace, je z toho školní hit. Ne každý má však z Carrie legraci, díky čemuž se jindy přehlížené děvče dočká pozvání na maturitní ples. Současně Carrie objeví úžasnou věc - vládne telekinetickými schopnostmi. Zatímco se blíží ples, učí se je ovládat.\nJe zajímavé sledovat, jak se díky změně doby jeví odlišně vyznění samotné látky. V původním filmu působily telekinetické schopnosti nepochopitelně, vyvolávaly otázky, znepokojení a dlouhou dobu divák netušil, že za vše může Carrie. Nová verze vypadá jako "další varianta na moderní vlnu superhrdinů" (což je částečně vina střihu/kamery, díky nimž je od začátku jasné, že to dělá Carrie). Nádech komiksových dobrodružství přirozeně vezme za své s krvavým finále, které je vrcholem původního filmu. Zatímco však tam se Carrie se změnila v hotové monstrum a tvůrci si nebrali servítky, zde je jen jakýmsi andělem pomsty (což znamená, že se mstí pouze svým utlačovatelům). A podle moderních trendů je masakr méně krvavý a drsný, kratší a více o tricích, než o bolesti. Což je zřejmě nejvýraznější rozdíl. Na vývoji příběhu to každopádně nic nemění. Pořád je to cesta do pekla.\nTo nejlepší, co snímek nabízí, jsou střety ustrašené dívky s nábožensky založenou matkou. Zatímco ve škole je obtížné uvěřit tomu, že by Moretz byla opravdu outsider (na to zkrátka není dostatečně ošklivá), v klaustrofobických stěnách starého domu, kde vládne matka biblí a jednosměrným myšlením o zkaženém lidstvu, je její zranitelnost hmatatelná. A stejně tak touha něco změnit, i třeba silou. V těch několika málo chvílích Carrie skutečně ožívá. Po zbytek filmu už to tak slavné není.\nNemá smysl z rozpačitého výsledku vinit herce, kteří buď hrdě bojují se samotnými postavami (Moretz, Moore), případně nemají co hrát, ale hrají to opravdu sympaticky (Judy Greer v roli učitelky držící nad Carrie ochrannou ruku). Dokonce i ta omladina okolo docela funguje. Základní problém nového filmu je čistě v tom, že mu scenáristé nedali nic vlastního a stejně "znuděně" k látce přistoupila režisérka. Pod jejím vedením vznikl ničím zajímavý klon De Palmova originálu. Kdo ho neviděl, u toho má snímek šanci získat nějaké ty kladné body. Pokud ale znáte verzi z roku 1976, není prakticky jediný důvod, proč Carrie z roku 2013 věnovat pozornost. Je jejím pouhým odrazem.\nNa konci je třeba ke cti tvůrců dodat, že film aspoň nenudí. A to kopírování je v mnoha chvílích natolik důsledné, až je paradoxně dost možné, že za pár let tuhle verzi od té De Palmovy málokdo rozezná... upřímně, ono si na ni dost diváků (díky zastaralému vizuálu) nevzpomene ani dnes.\nVystavil Tom Hardy v 10:53 1 komentář:\nŠtítky: Recenze, Remake\nRecenze: Plán útěku\nOba se potřebují dostat ven. Jeden má zkušenosti, druhý kontakty. Bude to ale na nejzabezpečenější vězení na světě stačit? Arnold Schwarzenegger a Sylvester Stallone plní na stará kolena sen svých fanoušků a konečně nastupují ve společném projektu jako hlavní hvězdy.\nRay Breslin (Sylvester Stallone) se živí jako profesionální „útěkář“ z vězení. Cílem jeho snažení je najít skulinu v systému, využít nepozorné stráže či odfláknutou práci konstruktérů a úspěšně zdrhnout. Ray je skutečná špička v oboru a není se proto čemu divit, že je povolán k otestování nejlepšího vězení světa. Není na mapě, nemá ho pod sebou žádná vláda. Jde o zařízení pro ty nejhorší z nejhorších. Ray nabídku přijme a nastoupí do nové cely. Záhy si však uvědomí, že na něj někdo nenahrál levou a on musí opravdu bojovat o život. Naštěstí je ve vězení i překupník Emil Rottmayer (Arnold Schwarzenegger), který Rayovi za vidinu vlastní svobody ochotně podá pomocnou ruku.\nTak jsme se dočkali. V rámci Expendables se sice oblíbení borci z osmdesátek sešli již dvakrát, tentokrát ale konečně hrají hlavní housle. A na rozdíl od poměrně jednoduchého škatulkování postradatelných (Sly šéf, Arnold borec) zde mají docela slušné charakterové zázemí. Ray je tichý puntičkář. Pozorovatel čekající ve stínu, hledající okno příležitosti. Emil je naopak boss s jasným cílem, nadhledem a kontakty, které se nebojí použít. Společně tvoří překvapivě hladký tým, jenž do jisté míry přirozeně čerpá z kultovního statutu obou herců, chemie by jim ale šlapala i bez toho.\nPlán útěku nemá, navzdory svému námětu, nijak zvlášť rafinovaný scénář. Nelze mu upřít jisté dobré nápady, samotné vězení ale důmyslnost vyplňují oslí můstky, které jsou tu více tu méně důsledně promyšlené a vždy jsou přizpůsobené tomu, zda 1) mají hrdinům pomoci, nebo 2) ztížit existenci. Je to tak trochu jako hrát počítačovou hru, využívající neviditelné bariéry tam, kde se jí to hodí.\nPro akční potřeby ale zápletka funguje tak akorát. Nabízí dostatek střetů a hlášek, aby měla nuda minimální šanci na to se vetřít do vězeňských cel a akčním scénám nelze upřít řemeslnou zručnost. V případě předchozího projektu Mikaela Håfströma Pokoj 1408 byla sice znatelná větší hravost s prostředím, to bylo ale do velké míry dáno samotnou knižní předlohou Stevena Kinga. Scénář Plánu útěku je sám za sebe a jako takový pracuje s poměrně jednoduchými mechanismy, které se stěží mohou rovnat i Útěku z vězení (mnohem blíže mají třeba k béčkové Věznici Forstress).\nJenže on tenhle film nakonec vlastně moc o útěku není. Je to klasická osmdesátková buddy-movie se silnými záporáky (brutální síla v podání Vinnieho Jonese, úlisně minimalistický James Caviezel), potřebnou porcí sebeironických scén a odpovídající porcí akce. Pokud nutně toužíte po příměru, je to taková o něco pomalejší (pánové už nejsou přeci jen nejmladší) vězeňské epizoda z Tango a Cash.\nA ano, nostalgie je tou nejsilnější zbraní, jakou mají tvůrci k dispozici. Pokud jste na Rockym a Terminátorovi vyrostli, chytne vás snímek hned první scénou, kdy na sebe pánové narazí. O tomhle společném obrázku jsme přeci jen snili již před dvaceti lety. Na jednu stranu je škoda, že nepřišel v době největší slávy. Na tu druhou měl aspoň Sly šanci dozrát do pozice skromného služebníka žánru a Arnie do pozice akčního požitkáře. Vidět, jak je jejich práce skutečně baví, to je pro každého fanouška tou největší odměnou. A s takovou je lehké bavit se s nimi.\nP.S. Jakkoli potěší božsky přepálené pozvednutí těžkého kanónu, naprosto odzbrojující je hlavně Arnoldovo odvedení pozornosti rodnou němčinou. To je prostě BOŽÍ scéna!\nVystavil Tom Hardy v 11:56 1 komentář:\nNekonečná prázdnota. Žádný záchytný bod ani šance na záchranu. Vesmír není tím nejlepším místem k procházce. Toužíte letět ke hvězdám? Novinka mexického mága Alfonsa Cuaróna vás z toho vyléčí.\nVystavil Tom Hardy v 10:01 6 komentářů:\nŠtítky: 3D, Akční, Recenze, Sci-fi\nRecenze: Millerovi na tripu\nJennifer Aniston je čím dál víc sexy. Nebo jinak. Existují herečky, jež zrají jako víno. Ona je jedna z nich. Z kdysi oblíbené členky Přátel se stala právoplatná filmová hvězda, která na rozdíl od svých kolegů každoročně zaútočí na kinosály nějakým tím plánovaným hitem (a většinou uspěje). Tentokrát hraje striptérku.\nCož je vlastně laciný a v trailerech řádně provařený tah. Jenže je těžké se na studio zlobit, když to funguje. Aniston si podobně lascivní roli užila už v předloňském hitu Šéfové na zabití, kde sexuálně šikanovala svého podřízeného. A naštěstí u ní platí, že vyjma poctivě vypracovaného těla disponuje i komediálním talentem. Proto se netřeba bát, že by „striptérka-Aniston“ byla tím největším lákadlem do kina, jehož byste záhy po vstupu do kinosálu začali litovali. Tady je naštěstí mnohem víc dobrého.\nSnímek je příběhem čtyřech loserů – zastydlého chlápka, který se na škole rozhodl prodávat marihuanu a od té doby ho nic lepšího nenapadlo (Jason Sudeikis), striptérky bez životního cíle, kterou začínají pomalu svírat dluhy (Jennifer Aniston), mladého debila, jehož nemá nikdo rád (Will Poulter) a teenage skoro-homelesačku (Emma Roberts). Protože všem chybí peníze, uvolí se myšlence předstírání rodiny Millerových, která jede v obřím karavanu do Mexika. Jejich cílem je za hranicemi nabrat do svého „vanu“ kupu trávy a bezpečně se vrátit do Států.\nTakže vlastně klasický road trip, akorát v tomhle případě střižený „falešnými Griswoldovými“. Není to vůbec špatná výchozí myšlenka. Právě naopak. Na podobnou nit se dá nanést hodně korálků, dvakrát tolik, když jsou postavy jasně načrtnuté, sympatické a mají mezi sebou skvělou chemii. Což pro Millerovi na tripu stoprocentně platí a není těžké z filmu získat dojem, že se všichni během natáčení výborně bavili a na place se divoce improvizovalo. Takový výstup Luise Guzmána jako mexického poldy není ani tak vtipný proto, jak je napsaný, ale díky tomu, jak si herci scénu dávají. Nejvíce mě v rámci obsazení překvapilo to, že Sudeikis umí být opravdu cool, protože do Millerových na mě vždy dělal dojem nezajímavého komika, jehož „z nějakého důvodu obsazují“.\nVelký podíl na dobrém výsledku, v němž i ty slabší fóry přejdete bez většího bolehlavu (vyjma předlouhého ždímání fóru s nateklým varletem), má režisér Rawson Marshall Thurber. Ten před 9 lety zazářil bláznivou Vybíjenou a přestože nic podobně šíleného od té doby nezkoušel natočit, je vidět, že mu žánr stále není cizí. Millerovi na tripu mají hodně scén na hraně, jimž mohl záhy po rozehrání dojít dech. Thurber si ale vše hlídá a komediální scény dotahuje přesně tak, jak je třeba.\nŠkoda, že to neplatí i u rodinných scén. Sice se hrdinové „jen“ tváří jako jedna famílie, to ale pořád znamená nějaké to prozření a sdílení emocí. A tady film nejvíce naráží. Přechody do citlivějších rovin tu zkrátka nefungují a působí, jakoby je do filmu někdo na poslední chvíli násilně vlepil.\nMillerovi na tripu nejsou v žádném případě podobně geniální, jako byla třeba první Pařba ve Vegas. Ta se v prvé řadě šikovně vyhýbala zbytečnému sentimentu a za druhé neměla originální jen základ, ale celou dobu překvapovala. Millerovi umí přijít s fórem, který nečekáte, samotný vývoj děje je ale trestuhodně rutinní. Kadence vtipů je naštěstí tak vysoká, že pořád patří k Millerovi k tomu nejlepšímu, na co jsme letos (v rámci žánru) v kině narazili. Smíchu nahlas zaručen.\nA ano, 5% navíc dávám za ten propálený striptýz Aniston. Kino nedýchalo.\nVystavil Tom Hardy v 3:24 1 komentář:\nRecenze: Red 2\nBruce Willis a jeho partička akčních důchodců je zpátky. Tentokrát budou čelit té nejotřepanější špionážní zápletce – tikající bombě. Naštěstí se u toho pořád ohromě dobře baví.\nPrvní Red příjemně překvapilo. Přestože šlo o komiksovou adaptaci, vsadil snímek na civilní humor „starých pardálů, užívajících znovunasazení do akce“ a nenucenou romanci osamělého Franka Mosese, který sice umí zabít člověka jedním úderem, ale navázat vztah se sympatickou telefonní operátorkou, to je úplně jiné kafe. Lahodnou třešničkou na dortu byla akce ve stylu Dannyho parťáků, díky níž dostal první zatraceně příjemný chuťový ocas. A byl z toho hit.\nPro Willise to byl příjemný návrat k jeho komediálním kořenům, kterými se kdysi prosadil (Emmy a Zlatý glóbu za Měsíční svit) a postupem let čas od času svou odlehčenější stránku s chutí připomněl (seriály Jsem do tebe blázen a Přátelé, kde byl za své hostování taktéž oceněn Emmy). Velikým komediálním hitem v rámci celovečerních filmů byl žánrově spřízněný zabiják Jimmy „Tulipán“ Tudeski z komedie Můj soused zabiják. Druhý díl, v němž se sebevědomý chlapík přetavil v domácí puťku v zástěře, bohužel patřil k tomu nejslabšímu, co kdy komediální Willis natočil. Začátek Red 2 proto znalé vystraší, neboť i Frank zpohodlněl a zatímco v jedničce tápal, co si s obyčejným životem počít, ve dvojce by se nejraději odstěhoval na farmu a dojil dobytek. Naštěstí nic dalšího druhého Zabijáka nepřipomíná.\nJe to podívaná podle osvědčeného receptu „co fungovalo minule, nemá smysl měnit“. Znovu jsou hrdinové určeni k likvidaci, opět ve velké míře cestují a pořád mají potřebný nadhled, který je polidšťuje a umožňuje hercům, aby si vychutnali každou narážku a humornou repliku. Nic nového pod sluncem. Druhá porce téhož pro ty, jimž se jednička líbila.\nBohužel se opakuje i rutinní režie, která sice slouží veškerému humoru, ale nedokáže zakrýt slabší části scénáře (znovu absentuje pořádný záporák), ani ohromit akcí. Klíčové nicméně je, že si extrémně nebezpeční důchodci udrželi nadhled a dobrý timing, díky němuž se i natolik otřepaný moment, jako stříhání drátů na výbušnině, může vyprofilovat ve velmi zábavnou scénu.\nRozhodně vás Red 2 nijak neohromí (nejvíce asi zamrzí malé využití Anthony Hopkinse), ale coby oddechovka s partou starých známých funguje takřka dokonale. Na hollywoodské poměry jde navíc o nadstandardní komediální záležitost, která (ač jen chvílemi) dává vzpomenout na zlatý věk americké komedie (Malkovichův vstup na konzulát se zapíše do žánrových dějin) a i když se budete málokdy popadat za břicho, celou dobu ve vás bude rezonovat malý, spokojený úsměv. Sledovat tuhle partu v akci je prostě zábava. Herecké obsazení, to je největší výhra celé Red série. Žádný jiný akční herec neumí být tak věrohodně subtilní, jak Willis tápající mezi dvěma ženami. Nikdo se nemůže vyrovnat půvabům zabijácké Helen Mirren, která pro případ nouze schovává mrtvá těla v mrazáku. A John Malkovich je ta nejlepší oživlá mrtvola, na jaké kdy CIA dělala pokusy. Radost pohledět.\nProzatímní slabší tržby bohužel pohřbívají plány producentů na plánovanou trojku, což nás může trápit v tom smyslu, že tahle parta by další díl bez problémů utáhla. Ale zase si svým druhým vystoupením neuřízla z ostudy kabát. O kolika pokračování úspěšných komedií to lze říci?\nVystavil Tom Hardy v 4:38 1 komentář:\nŠtítky: Akční, Komedie, Recenze, Sequel\nRecenze - R.I.P.D.- URNA: Útvar Rozhodně Neživých Agentů\nMuži v černém mají nový džob – vydávají se ve stopách krotitelů duchů. Režisér komediální hitu RED povolal kovboje Jeffa Bridgese a idealistu Ryana Reynoldse, aby společně nastolili pořádek na zemi.\nDetektiv Nick Walker (Ryan Reynolds) si plánoval růžovou budoucnost se svou milovanou manželkou, ale vinou nevydařené akce skončí na jako mrtvola na místě činu. Místo putování na onen svět je Walker povolán do mimořádného policejního útvary URNA, který se stará o nemrtvé, jež nechtějí opustit svět. Jako parťáka dostává svérázného šerifa Roye Pulsiphera (Jeff Bridges), který ze zásady pracuje sólo.\nNebudu to zbytečně zdržovat: R.I.P.D.- URNA: Útvar Rozhodně Neživých Agentů je tupě vytvořený produkt. A to tou nejhorší možnou cestou. Představte si skupinku znuděných producentů, jak společně sedí ve velké šedé místnosti a přemýšlejí, čím vydělat na další Ferrari. Vzpomenou si na nedávný úspěch Mužů v černém 3, neschopnost studia natočit třetí Krotitele duchů a cestou nejmenšího odporu projekty spojí v jeden. Stačí vzít scénář prvních MIB, v počítačovém programu automaticky vyměnit mimozemšťany za duchy a z nevrlého starého mrzouta udělat kovboje. A hit je na světě.\nHáček je v tom, že Ryan Reynolds nemá komediální přirozenost Willa Smithe. Přehrávané tlačení na pilu Jeffa Bridgese se na rozdíl od minimalismu Tommy Lee Jonese míjí účinkem. Příběh vaří z vody a navzdory zajímavému základu nepřináší vůbec nic zajímavého. Jen recykluje, přetváří, využívá zaběhnutých principů i ohraných žánrových kliček a přitom nic z toho nedokáže podat se správnou lehkostí. Je až s podivem, jak uvolněně a přirozeně vyzněla řada humorných scén v předchozím počinu Roberta Schwentkea RED. RIPD se takřka ve všech ohledech míjí účinkem. Dobrých vtipů minimum, timing herců je doslova příšerný a scénář se ani nesnaží skrývat, že jen vykrádá. Studio zřejmě pracuje s tím, že „jde o letní trikovou zábavu a divákům to bude šumák“. Nesázel bych na to.\nV prvé řadě proto, že ani ty triky nejsou nijak ohromující a za druhé čistě kvůli faktu, že ve filmu (navzdory žánru) moc humorných scén není. Většinu času jsem si připadal, že koukám na nějakou lacinou televizní produkci Disney Channel, která má dát vzniknout u teenagerů populárnímu seriálu.\nJediné dobré si Schwentke přinesl z minulého filmu – Mary-Louise Parker. Milá Franka Mosese je tím nejsvětlejším bodem celého RIPD, neboť jako jediná projevuje jistý komediální talent.\nVzhledem ke krátké stopáži nelze mluvit o utrpení. Spíše čistokrevné ztrátě času. Tak zbytečný drahý film tu ještě letos nebyl. Ano, Osamělý lovec je o hodinu delší, než by bylo třeba, ale geniální finále mu upřít nelze. Pacific Rim se veze na vlně Transformers, ale dělá to v technicky precizním balení (jen mu chybí srdce). RIPD nemá nic, díky čemuž by ho vzal divák na milost.\nP.S. Film jsem viděl ve 2D a s cz titulky. Ve 3D a s dabingem to musí být hotové peklo.\nVystavil Tom Hardy v 10:31 6 komentářů:\nŠtítky: Akční, Recenze, Sci-fi\nRecenze: White House Down\nLetos jsme se již jednou do teroristy obsazeného Bílého domu podívali s Gerardem Butlerem. Režisér Antoine Fuqua vsadil na krvavost a drsnou akci. Nyní přichází megaloman Roland Emmerich se svou verzí. Nemá sice krev, ale má všechno ostatní.\nNa začátku je třeba podotknout, že se mi Pád Bílého domu vesměs líbil (viz moje recenze). Hlavní hrdina byl kožený a pronášel strojeně hlášky. Digitální efekty strojů byly odpudivé a scénář minutu od minut hloupější. Ale jak došlo na kontaktní akci, předváděl hrdina nekompromisní hody, které žádného fanouška Jacka Bauera nemohly nechat chladným. White House Down má sice podobnou zápletku (=teroristy v Bílém domě), výsledek je přesto zcela odlišný.\nPokud měl být Pád v Bílém době moderním drsným thrillerem, White House Down je přiznaný oldschool. Kdyby někdo přišel a tvrdil vám, že je to nějaká akční klasika z osmdesátých let, neuvěřili byste mu to jen díky tváři Channingu Tatuma na plakátě. Jinak je tu všechno, co jsme kdysi v žánru milovali - záporák s morálním kodexem a se zajímavými poskoky, vtipné - ale ne komediální přehrávající - vedlejší postavy (například průvodce Bílým domem, který ničení veškerých artefaktů těžce nese), sympatický hlavní hrdina trpící samomluvou, jmenující se John a pobíhající v nátělníku (může být odkaz na Johna McClane větší?) a k tomu tuna poctivé akce a nadhledu.\nWhite House Down je těžké nějak objektivně hodnotit. Měřítko pocitu uspokojení se totiž ve velkém odvíjí od toho, zda 1) jste divácky vyrůstali na osmdesátých akčňácích a jestli 2) vás to stále nepustilo. Pokud vnímáté Reaganovu filmovou éru za přežitek a Den nezávislosti je pro vás nesnesitelné retro, pak budete trpět od začátku do konce. V opačném případě si užijete filmařsky neuvěřitelně důslednou poctu, která je sice zjemněná přístupností PG13, ale to je jediná vada na žánrové kráse.\nPřekvapením je i to, že jindy formálně nenažraný Roland Emmerich zvolnil a 99% času sází na souboje muže proti muži. Vše "velkolepé" je vidět v trailerech a film toho o moc víc nenabízí. Kdo chce digitální orgie, ten musí zvolit něco jiného z filmografie německého režiséra. Touhu po destrukcích tentokrát vystřídala ochota sloužit příběhu.\nJe ohromná škoda, že White House Down nevznikl před 15 lety, kdy by šlo o zaručený hit, případně že tvůrci nevyužili zápletku pro pátou Smrtonosnou past, v níž by Tatum hrál McClaneova syna. Hodil by se na to dokonale.\nDle mého hodnocení lehce odhadnete, že mi Emmerichova nostalgická hra kápla do noty a jako celek mi sedla o poznání více, než Fuquův útok na oválnou pracovnu. Nemalý podíl má na tom i to, že zdejší scénář má méně fousatý vývoj a prezident v podání Jamieho Foxxe je ochotný nevyjednávat i ve chvíli, kdy má zbraň u hlavy jedenáctiletá holčička. To se počítá!\nV mém osobním žebříčku se White House Down stává dost možná tím nejlepším nástupcem Smrtonosné pasti. Což jsem vážně nečekal.\nVystavil Tom Hardy v 3:09 1 komentář:\nRecenze: Já, padouch 2\nMocný vládce zla Gru se vrací, tentokrát už žátné pletichaření. Ze zloděje měsíce se stal zodpovědný otec, který vyrábí (hnusné) džemy. Někdo ale začíná dělat neplechu. A protože Antipadoušská liga si neví rady, kdo by mohl poskytnout lepší pomoc, než bývalý mistr zločinu?\nAnimovaná komedie Já, padouch patřila k tomu lepšímu z animované produkce posledních let (pokud mluvíme o středním proudu, který nemá větší ambice, než že z diváků vyrazí nějaké ty peníze). Nebudeme si ale nic nalhávat. Důvod, proč se snímek těšil tak dobrým ohlasům, byl prostý - vděčil za to potrhlým žlutým Mimoňům, který podobně jako veverka v Době ledové působí jako osvěžující komediální vsuvky, žíjící tak trochu vlastním životem. Jaká ironie, že jsou vznikly díky nedostatku peněz, neboť studio původně plánovalo pomocníky lidštější, ale nezbyly na pokročilé animace peníze. A tak svět poznal podivné malé chlapíky se zatraceně nakažlivým smíchem.\nDvojka je jednička protažená kopírkou. Znovu se tu řeší banálním způsobem rodinné hodnoty, zápletka je spíše do počtu (v pohodě by vystačila na dvacet minut dlouhý skeč), Gru a jeho holky jsou "jen" odpovídajícími žánrovými stereotypy a ani nová postava agentky Lucy Wildeové s výborným hlasovým podáním Veroniky Žilkové díru do světal neudělá. Ale ti malí nezbedové!\nPořád umí být extrémně zábavní svou cartoonovskou zbrklostí, střelenými kostýmy a podivnou mluvou. Je v zásadě jedno, jakou hovadinu zrovna dělají, VŽDYCKY je zábavné je sledovat. Dokonce i natolik laciný fór, jako jméno šéfa Antipadoušské ligy Velezadka, dokáží svým podáním prodat.\nO Já, padouch 2 tak do jisté míry platí to, co o jedničce: Jde o žánrovou oddechovku bez větších ambicí, která by skončila v propadlišti dějin, nebýt Mimoňů. Je proto jen dobře, že se aktuálně připravuje film, kde budou malí nezbedové v centru dění. Protože co si budeme povídat. Právě žluťáskům vděčí série za úspěch a většina z nás na dvojku vyrazí čistě kvůli nim.\nVystavil Tom Hardy v 14:23 Žádné komentáře:\nŠtítky: Animovaný, Recenze, Sequel\nJohnny Depp a Gore Verbinski se vydávají na další dobrodružství. Po vzkříšení pirátského žánru přesedlali na western, aby společně vyprávěli příběh indiána Tonta a muže zákona Johna Reida.\nZkraje se sluší podotknout, že snímek Osamělý jezdec volně navazuje na slavný seriál z padesátých let, který má v Americe status obrovského kultu a je velmi pravděpodobné, že nejnovější celovečerní adaptace nejednou odkazuje k něčemu, co většina evropských diváků nebude znát. Vyjma škorpióny požírajících králíků (?!) se nicméně daří vyprávět na originálu nezávislý příběh, respektive nemá divák pocit, že je něco v záběru zřejmě jen proto, že to bylo v původní show.\nPřestože snímek po vzoru původního seriálu odkazuje svým jménem k muži zákona, v roli Tonta je Johnny Depp a tudíž mají obě postavy ve filmu stejně prostoru. Vše začíná převozem nebezpečného desperáta Butchem Cavendishem (William Fitchner), vedle něhož sedí spoutaný Tonto, zatímco John Reid (Armie Hammer) se veze v kupé s obyčejnými cestujícími. Když vlak přepadnou bandité, je Butch osvobozen a Reid se společně se svým bratrem vydá po jeho stopě. Nakonec skončí po boku Tonta, který je trochu výstřední a v mnohém svým chováním připomíná Jacka Sparrowa (což můžete brát jako pozitivum nebo negativum, záleží čistě na nátuře).\nNení to tak dávno, co se kiny prohnal nemastný/neslaný western Kovbojové a vetřelci, který se pokusil zaprášené schéma okořenit sci-fi složkou. Výsledek bohužel postrádal naléhavost žánrových souputníků (přestože se pokoušel působit stejně špinavě) a zoufale mu chybělo odlehčení. S tím druhým Osamělý jezdec celou dobu bojuje s proměnlivou úspěšností. Jeho gagy se dělí na geniálně groteskní (vtip s postaveným žebříkem na vlaku), použitelné (domlácený orchestr), zbytečné (vtip s koňským exkrementem ve vlasech) a zcela nepochopitelné (králíci!). Humor je značně nevyvážený a mohlo by ho být mnohem více, ale díky bohu, že tam alespoň nějaký je! Únavně předvídatelný příběh je alespoň pravidelně oživován a umožňuje vydržet předlouhou stopáž dvě a půl hodiny.\nOsamělý jezdec bojoval od počátku o svou existenci pro přemrštěný rozpočet, díky čemuž museli tvůrci proškrtat scénář, aby se vešli do studiem požadované částky. Neškrtali dost. Řada scén má charakter vaty, rámování příběhem malého chlapce je zbytečné a i na ploše dlouhých 150 minut si tvůrci dovolí hned několik dějových kotrmelců bez řádného vysvětlení (namátkou - proč byl vůbec Tonto v úvodu vezen s Butchem a jak se poté dostal z vězení?). Filmu navíc dělá (podobně jako zmíněným Kovbojům a vetřelcům) medvědí službu PG13. Nemůžete dost dobře natočit western, kde se vyvražďují celé vesnice a záporák jí lidská srdce, a přitom tomu dodat fasádu neškodné zábavy pro celou rodinu. Tenhle kompromis prostě nefunguje.\nDepp herecky nepřekvapí. Navzdory vizuální proměně je Tonto pouhou variací na slavného piráta. Rozdíl je akorát v tom, že opileckou prostořekost vystřídalo metaforické žvatlání . Příjemným překvapením je Armie Hammer v roli Reida, který nepostrádá potřebné charisma a jeho interakce s Deppem není vůbec špatná. Všichni ostatní jsou bohužel nezajímaví. Buď jsou oběťmi vlastní škatulky (záporáci), nebo nemají dostatek prostoru (bordelmamá Helena Bonham Carter).\nGore Verbinski na režijní sesli znovu potvrzuje, že si druhými Piráty sáhl na vrchol, k němuž se již zřejmě nikdy ani nepřiblíží. A bohužel se stále častěji zdá, že jeho hlavní Achillovou patou je příběh samotný. Jakmile dojde na akci či humorné scény (ideálně obojí), dokáže strhnout, sršet nápady a přeřadit do otáček, díky nimž se náhle snímek řítí ke svému finále se zdrcující jistotou. Naštěstí si v rámci Osamělého jezdce nechal to nejlepší na finální třicetiminutovku. Pokud se tedy prokousáte dvěma hodinami „nic moc zajímavého westernu“, dostane se vám aspoň úderné tečky. Byla by dokonalá, kdyby v ní režisér nevykrádal sám sebe (scéna se žebříček zde končí ve variaci na Sparrowův výstup na molo z prvních Pirátů) a kdyby postavy neskákaly jak Supermani.\nOsamělý jezdec je (pocitově a zřejmě i reálně) nejdelším blockbusterem, jaký zatím letos dorazil do kin. Žádná vyložená katastrofa, jen zbytečně natahovaný film, jemuž by prospělo zkrácení. Kdo se s Reidem a Tontem na jejich cestu vydá, přežije nejspíš bez úhony. Počítejte ale s tím, že se během filmu budete dívat na hodinky. A čím náročnější jste, o to pomaleji čas bude ubíhat.\nP.S. Pokud mi někdo vysvětlí ty extrémně agresivní králíky, budu mu neskonale vděčný.\nVystavil Tom Hardy v 11:06 4 komentáře:\nRecenze: The Last of Us\nHerní a filmový průmysl se stále více protínají. Filmaři hledají ve světě jedniček a nul silné látky, jimiž by mohli ohromit diváky v přítmí kinosálů. A herní studia naopak přebírají filmové postupy, aby svým hráčům nabídla co nejintenzivnější a nejepičtější zážitek. Mafie, Uncharted, God of War a jím podobní jsou vyloženou slastí pro své pojetí, kdy prezentace příběhu, hudba, dabing, ingame animace atd. vytváří kompaktní celek, který je zábavné i „jen“ sledovat. Dokonalá souhra formy a obsahu.\nBezpochyby nejdál v daném stylu zašli tvůrci trilogie Uncharted – studio Naughty Dog. Jejich konzolový Indiana Jones se stal zcela po právu jednou z nejvýraznějších tváří konzole Playstation 3. Třetí díl atakovat nejvyšší známky (96% v recenzích!), díky čemuž stálo studio v nevděčné pozici. Stvořilo opěvovanou hru a chtělo přijít s něčím úplně novým, takže došlo na oznámení postapokalyptického The Last of Us. Tak trochu to připomínalo situaci Christophera Nolana, který po fenomenálním Temném rytíři ohlásil Počátek. Ne, že by mu fanoušci nevěřili, ale… bylo opravdu kam stoupat? Jak dokázal ohromný úspěch Počátku, bylo. A stejné je to s The Last of Us. Poznáte ruku vypravěče, protože jisté funkční postupy netřeba obměňovat. Přesto je výsledný zážitek jiný. A v tomto případě i mnohem lepší.\nThe Last of Us je příběhem lidí, kteří musí v nehostinné vizi budoucnosti přežít. Svět skončil díky pandemii v troskách, v nichž procházejí živí mrtví a lidé jsou legendami. Ale tady nejde o hnijící zombie, ani o stvůry schovávající se před světlem. Zdejší mutanti vykazují vražedné touhy a buď ještě připomínají cosi lidského, nebo už se z nich stali absolutní zrůdy. Bohužel ani přeživší není dobré potkávat. Lidé zoufale bojují o zásoby, utvářejí nebezpečné frakce a každého, kdo „není s nimi“, vnímají jako nepřítele. V tomhle světě je zkrátka každý sám sebe. A to včetně hrdiny Joela, který dostane coby pašerák za úkol dopravit nezvyklý balíček – mladou dívku Ellie.\nMálokdy se vidí natolik poučená hra. Jedna věc je výborně napsaný scénář, který se stará a pravidelná překvapení, umožňuje postavám skutečně ožít a celou dobu táhne pozornost svých hráčů. Stále to u velkých titulů není pravidlem, dá se ale říci, že je příběhové lince a vývoji charakterů u velkých her v současné době věnována v herní branži stejná péče, jak u filmu. Poučeností myslím nyní principy a postupy. Způsob dávkování herních možností, gradace obtížnosti, rozložení úkolů a samozřejmě nesmím zapomenout na ovládání, které je alfou i omegou každé hry. To všechno funguje v The Last of Us – bez zbytečného přehánění – dokonale. Není to otázka přehnaného entusiasmu. Pamatujete, jak vybroušeným klenotem byl zmíněný Temný rytíř? Nešlo o hype. Byla to krystalicky přesná práce, fungující ve všech myslitelných ohledech. S touhle hrou je to stejné.\nBude vás těšit každou minutu, ať už samotným vývojem příběhu, chytře navrženými lokacemi, které sice neumožňují absolutní svobodu pohybu (podobně jako v Uncharted vás hra chytře vede za ručičku a dovolí vám vždy vidět jen určitý úsek celku), ale umožňuje variabilní hratelnost. Chcete být divoký jako Rambo, vrhat se do honiček a pokoušet štěstí osudu? Může být. Dostane vás nedostatek nábojů i energie, ale hru nakonec projdete (i v tom „hurá“ stylu lze najít klíč na úspěšnou likvidaci s minimem šrámů). Přesto se vyplatí být taktik. Pokud vidím hlouček nepřátel, kteří nestojí daleko od sebe, je šikovnější je nalákat zvukem na jedno místo a všechny vzít jednou bombou, než začít bezhlavě pálit. A co je nejlepší – hra vás tohle naučí! Přímo motivuje k přemýšlení, jak nejlépe a co nejefektivněji projít lokace (ať už s hlasitějším či plíživějším stylem). Je čistě na každém, jakou taktiku si zvolí. A je mi upřímně líto hry Metro: Last Light, která také vychází nyní, má podobné principy a i když vůbec není špatná, vedle The Last of Us se jeví jako chudý příbuzný (ti, co nemají Playstation, za ni nicméně budou rádi).\nKapitolou samou pro sebe je grafika a velkolepost, s jakou v Naughty Dog pracují. Prozrazovat více by byl hřích, protože tohle je zkrátka nutné zažít „na první dobrou“ s ovladačem v ruce. Párkrát mi během hry každopádně spadla brada a je obdivuhodné, co Naughty Dog z Playstation 3 umí (z technického hlediska) vymáčknout. Samozřejmě, existují hry s věrnější grafikou, ale míra detailů je v The Last of Us ohromující (v případě obličejů lze kupříkladu skutečně mluvit o hereckých výkonech – vidíte každý záchvěv emocí).\nSvou roli hrají i detaily, ať už mluvíme o živém světě plném nejrůznějších odkazů či nenucené interakci postav. Ve hře je člověk málokdy sám. A druhá postava naštěstí není na obtíž. Nejenže se takticky drží ve stínu a nevytváří bariéry, ale dokonce umí v případě potřeby pomoci. Vyloženě mi vyrazilo dech, když jsem byl krůček od smrti a náhle se přihnala Ellie a dobře mířenou ránou cihlou mi zachránila život. Bylo by naivní na to spoléhat (za celou hru mi pomohla možná 3x), ale díky tomu je hra ještě o něco napínavější.\nThe Last of Us není krátká hra. Nabízí 13 hodin herního času (pro méně zvídavé méně, pro důkladné ještě více), přičemž ani jednou hra neupadne do stereotypu. Chytře totiž nevyužívá jen zákeřný virus k rozpracování zápletky, ale i samotné přeživší, kteří jsou stejnou hrozbou. Přiznám se, že mi výsledná herní doba přišla nakonec i krátká. Není. Ale ta hra je tak dobré, že bych v jejím světě rád zůstal ještě pár hodin. Nebo i týdnů. Jeden z mála klenotů, který dohrajete a budete mít touhu ihned začít zase od začátku.\nThe Last of Us je nejen jednoznačně nejlepší hrou současné generace konzolí, ale dost možná i nejlepší vzniklou hrou vůbec. Kdo nehrál, nepochopí. Kdo ano, bude v nejbližší době těžko nadšeně hrát něco jiného.\nVystavil Tom Hardy v 14:37 6 komentářů:\nMilovníci postapokalyptického Fallouta dostali před třemi lety nečekaný dárek – herní adaptaci poutavého bestselleru Dmitryho Glukhovskyho Metro 2033. Příběh lidí, kteří se před radioaktivním prachem museli ukrýt v tunelech metra, je samo o sobě lahůdkovým nápadem. V prvním díle se povedlo atmosféru knihy plně přenést a přestože titul trpěl nejedním neduhem (některé zkratky oproti herní předloze působily zmatečně, většina hry měla koridorový ráz), stal se z něho hit.\nDvojka původně měla vycházet z knižního sequelu Metro 2034, nakonec se ale tvůrci rozhodli pro vlastní příběh. Znovu sledujeme Artyoma, který to již dotáhl na respektovaného člena Řádu. Když je na povrchu nalezen přeživší Temný, jste vysláni k jeho likvidaci. No a situace se samozřejmě zkomplikuje.\nVýhodou dvojky je plnohodnotná možnost volby. Zatímco jednička vás pojetím lokací omezovala, Last Light je koncipováná tak, aby si na své přišli tichošlápci, stínoví vrazi i maniaci toužící po hutných přestřelkách. Záleží jen na nátuře. Jste rádi mimo radar a nechcete si špinit ruce? Žádný problém. Když budete opatrní, můžete za celou hru zabít jen pár lidí. Uspokojuje vás, když někoho překvapíte ze zálohy a tiše ho zlikvidujete? Do toho. A Rambo styl? I ten tu funguje (pokud ho ale budete preferovat, brzy vám dojdou náboje). V rámci stínové hry/silent killu snad chybí jen možnost odtáhnout mrtvého protivníka, aby jeho tělo nezalarmovalo ostatní.\nZatímco AI lidí je celkem použitelná, mutanti na povrchu planety, kde se znovu neobejdete bez masky, jsou ukázkou naprosté demence. Překážky jsou jim stejným nepřítelem, jako vaše puška, neustále pobíhají před hlavní, abyste měli co největší šanci na dobrý výstřel a i když se jich kolem vás sesype deset, ve výsledku jich útočí jen pár. Souboje s mutanty naštěstí nehrají v Last Light prim (jde spíše o jakési zpestření) a soubojů na povrchu není tolik, aby vás tupost protivníků otrávila.\nGraficky vypadá titul solidně - současný nadstandard, který neohromí, ani nedělá ostudu. Potěší některé detaily (třeba možnost jít do divadla), ale vyloženě vytěžené prostředí není. Může se zdát, že Last Light ode mě dostává za uši. Má to svůj důvod. Vychází totiž očekávané TheLast of Us, které jsem hrál na přeskáčku s Metrem. Obě hry spojuje plíživost, hororové prvky, zničený svět a ve všem bohužel Metro ztrácí. Ne, že by vývojáři druhého Metra odvedli špatnou práci. V Naghty Dog jen zkrátka stvořili klenot, s nímž to nikdo z podobného žánrového ranku nebude mít lehké.\nMetro: Last Light je bezesporu atmosférický a zábavný titul, který má tu smůlu, že vyšel v době, kdy se na pulty obchodů dostává bezchybná hra z téhož žánrového ranku. Vedle fenomenálního The Last of Us se Metro: Last Light jeví jako pouhý předkrm. A tak ho musíte brát. Pokud se vám líbila jednička, dvojka vás rozhodně nezklame. Pokud patříte mezi novicky (což je u hráčů Playstation 3 pravděpodobné, protože jednička na ní nevyšla), ulehčí vám vstup do světa kvalitní české titulky. Jestli jste už ale hráli příběh Joela a Ellie, raději setkání s Artyomem odložte na později.\nPokud nicméně nevlastníte Playstation 3, můžete si k mémo hodnocení klidně přičíst 10%.\nZa zapůjčení hry k recenzi děkuji internetové prodejně Gamesarena.cz\nVystavil Tom Hardy v 10:43 Žádné komentáře:\nŠtítky: Playstation 3, Recenze, Sequel\nRecenze - R.I.P.D.- URNA: Útvar Rozhodně Neživých ...


Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm | Pro váš domov - VybavDomácnost.cz\nPopis výrobku: Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm Bellatex\nToto zboží má nyní za výbornou cenu obchod 4home.cz kde můžete Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm koupit online za 329 Kč. Zboží je zařazeno v sekci Chrániče na matrace.\nBellatex Chrániče na matrace\nBellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm je dobře hodnocen\nRecenze Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm\nDobrý výběr, přehlednost. Produkt Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm mi přijde fajn.\nNěkteré e-shopy nabízejí ve velkých městech desítky výdejních míst. Využijte této možnosti a ušetřete čas - vyzvedněte zboží např. cestou z práce. Podívejte se na stránky obchodu 4home.cz, zda tuto možnost nabízí. Koupené zboží Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm by jste si mohli rychle vyzvednout.\n- prověřený výrobce a dodavatel kvalitních produktů Chrániče na matrace Bellatex - výrobní číslo 8592325000770\nDejte sbohem zničeným matracím s praktickým pohodlným chráničem. Nepropustný Wendre chránič matrace má díky polyuretanové membráně s antiba…\nDetaily o produktu Bellatex dětský chránič matrace s PVC zátěrem, 70 x 140 cm, který je v kategorii Chrániče na matrace se mohou měnit. Fotografie mají pro návštěvníky informativní charakter, aby si návštěvník webu lépe představil prodávané zboží . Aktuální cenu a informace o skladovosti naleznete vždy u prodejce 4home.cz při nákupu zboží v košíku nebo na stránkách produktu.


Last minute pro přihlášení - 3 poslední volná místa v kategorii muži | Salming Floorball Games\nAktuálně je přihlášeno 37 mužských a 10 ženských týmů a last minute pozvánka tedy nabízí poslední tři volná místa v mužské a dvě místa v ženské kategorii. Kdo dorazí, určitě neprohloupí, protože 3+1 je plné akce, permanentního ohrožení branky a spousty gólů. Turnajový maratón odstartuje v podvečer v pátek 25. května a skončí v odpoledních nedělních hodinách 27.5.\nVeškeré podrobnosti jsou pro vás připraveny na http://www.floorballgames.cz, nebo na emailu info@floorballgames.cz. Tedy neváhejte a využijte víkendu k rychké správné volbě a přihlaste svůj tým!


SPIRITUÁL KVINTET | FANonline.cz\nKoncert skupiny Spirituál Kvintet se uskuteční ve čtvrtek 28. března od 19:00 v hotelu SVORNOST, Novozámecká 284, Praha 9 - Dolní Počernice.\nSpirituál kvintet je jedna z prvních českých folkových skupin, byla založena v roce 1960. Během své existence skupina vystoupila na pódiu spolu s americkým folkovým zpěvákem a politickým aktivistou Pete Seegerem. Dne 17. listopad 1990 hrála při setkání prezidentů Václava Havla s G. H. W. Bushem na Václavském náměstí. Oba prezidenti vystoupili k nim na pódium a zpívali se skupinou. Hrála také pro prezidenta Billa Clintona a první dámy mnoha států při jejich návštěvách v Česku. (zdroj: wikipedie.cz)