Lednové poetické okénko\nJsem politikou omlácen\nJak ořech u silnice\nOd doby kdy mé příjmení\nZapsali na matrice\nPořád mne někdo nabádal\nA vedl jako vola\nJá nepochopil zcela nic\nA život jenom zpola\nAť modří nebo červení\nNa fanglích názvy strany\nJdu při zdi jako hovádko\nA mozek - frustrovaný\nSvoboda ve mně usychla\nZlato mi z duše vzali\nMluv pravdu! Pracuj! Poslouchej!\nA sami klidně lhali\n"Nechápu, jak je možné, že ačkoli u nás ubývá humoru, přibývá šašků."\nProsincové poetické okénko\nPÍSEŇ PRO TÁTU /1978/\nPoslyš táto a poraď mi\nco se děje vlastně\njak žít v tomhle zvláštním světě\naspoň trochu šťastně\nŽijeme tu jako v vězni\nve své vlastní kleci\nláska něha spravedlnost\nto jsou pouhé kecy\nKdo žije fér nemá šanci\na každej s ním vláčí\npro lidi je jenom blázen\na navíc je k pláči\nZávidí mu že je jinej\nnež ostatní lidi\npod nohy mu hážou klacky\ndo srdce mu vidí\nDo kostela chodí klekat\njen když venku prší\nsotva vyjdou zapomenou\nna svou černou duši\nNezavírej oči táto\nrozhlídni se střídmě\nkdo je čestnej nezáludnej\nžije tady bídně\nKde je táto humanita\notevři už oči\nbratr bratru pro peníze\nklidně na krk skočí\nLumpům grázlům podvodníkům\ntěm tenhle svět patří\npochybuju jestli Peklo\nněkterý z nich spatří\nJestli v Nebe svatý Petr\nbez úplatků vpouští\nkdo má zlato v ráji žije\nchudý bloudí pouští\nVálky fauly utrpení\nnenávist a pýcha\nkde jsou táto spravedliví\nproč jsou pořád zticha\nBoží mlýny vyprávěls mi\nneřekl jsi ale táto\ntuhle pravdu celou\nŽe je pravda jen v pohádkách\nkteré se čtou dětem\nve lži všechny promění se\nkdyž jdou samy světem\nCo dál se ptáte\nzda vůbec rady\n"Hospoda je velkou školou života, ale nesmíš v ní studovat dlouho."\nListopadové poetické okénko\nFOUSKŮV VESELÝ EPITAF /1995/\nAž padnu v hajzlu do žlábku\njak hnáta sklouzlá po jabku\naž srdce zmlkne rupne leb\nmrtvolně bledý v líci škleb\nPřikryje pytlem mojí tvář\nomšelý černý popelář\nMým bytem bude márnice\nkde v noci studí zadnice\nMyšlenky žádné v pochmurnu\njen popel čeká na urnu\nNa věnci šerpa s blábolem\na šedá vrána nad polem\nSpálený zpívá Anděle\nmám husí kůži na těle\nPár přátel v nebi potajmu\nmou duši vítá v podnájmu\n-To zemřel Fousek, znáte jej?\nByl blázen a furt opilej\nOd mala kouřil to víte\nTak proč se tomu divíte\nJakejpak smutek, jakej bol\nV kapli mu hrajou rokenrol\nVrchnosti spílal jako běs\na vdovu? Nechal bez peněz\nSmrt si ho vzala fešáka\nDáme si za něj panáka\nNa funus přišel velkej dav\nTak sbohem pane buďte zdráv\n- Tak tohle je můj epitaf...\nSOCIALISTICKÁ GENERACE /1969/\nNarodil se a mlčel\nžil a nevydal hlásku\nnikdy neozval se\nchodil jak žil\njak psíček na provázku\n"Láska je pilířem diktatur. Ze strachu o ty, které milujeme, v nás umírají hrdinové."\nŘíjnové poetické okénko\nZAČAL JSEM DĚLAT DOBRÉ SKUTKY\naby mi Pán Bůh šanci dal\nbejt tady dole ještě chvíli\naby můj život neodvál\nMám spousty hříchů ne zas tolik\nabych měl tolik trápení\ntak prosím pošli pro anděla\nať moji svíci vymění\nJá za to zkusím zapomenout\nna závist která ve mně je\nna beznaděj co se mnou chodí\nkdyž slunce chvíli nehřeje\nTaky tě prosím Pane Bože\nkdyby ten anděl svíci splet\noklikou vem mě potom k sobě\nať vidím ještě dlouho\ntenhle krásnej svět\nJá nechci Pane fůry peněz\njen trochu času pro své sny\núsměvy které potkám cestou\njsou pro mě krásný kapesný\nAž pomalu se budu vznášet\nnad řekou co jsem měl tak rád\nNesmíš má lásko pro mě plakat\naž budou moji píseň hrát\nUrčitě jednou setkáme se\nv mém lese plném borovic\na já ti řeknu všechna slova\nco zapomněl jsem tenkrát říct\n/v nemocnici u MUDr. Paukové - Kladno 18. 9. 1991/\nBEZNADĚJNÝ BOJ /1967/\nže je blbcem skutečně\npravdu o tom že je blbcem\nblbci říkáš zbytečně\n"S příchodem impotence se mnozí zoufalci dávají na politiku v domnění,\nže tam dosáhnou postavení!"\nZářijové poetické okénko\nNa lodi kormidlo marodí\nloď bloudí velbloudí sem a tam\nje písku v notýsku\nmoře mne pohltí\nnač skrývat pohnutí\nU boku hejno je žraloků\nmají hlad bez nálad mlaskají\nzlé oči se točí\nřek' jsem si: Viníku\nteď není úniku\nuž ti hrají\nTeď z moře vykouklo mé hoře\nstín panny z mé vany\nnaděje všude je\nbouře se ztrácí tmou\nzažil jsem chvíli zlou\nčichám k růži\nTeď z moře vykouklo mé hoře...\n(zhudebnil Ivan Kotrč)\nV ulicích člověk nevyzná se\nGottwalda třídu smetl čas\nTeď je to třída Masaryka\nA Baťa tam kde býval Jas\nA mladé dávno nezajímá\nTy utopie planých slov\nCo spravedlnost naslibují\nA zavedou nás na hřbitov\n"Blázince jsou plné velkých dětí, které rodiče učili spravedlnosti."\nSrpnové poetické okénko\nPÍSEŇ STÁRNOUCÍHO MUŽE\nAž budu dědek nervózní\na bude se mnou kříž\naž poznám že jsem zbytečnej\na dětem na obtíž\nna shovívavý úsměvy\nsi asi nezvyknu\nsvůj starej kabát tuláckej\ntajně si oblíknu\nRozhejbám klouby znavený\na dám si velkej lok\nna cestu k hvězdám vykročím\na zkusím delší krok\nsilnicí půjdu za sluncem\njen srdce určí kam\nkdyž chlap se loučí navždycky\nje lepší když je sám\nU řeky kterou míval jsem\njak svoji ženu rád\nposlední oheň rozdělám\na začnu kosti hřát\ndo lesních stínů vykročím\nulehnu do trávy\na budu stromy poslouchat\njak pro mě vypráví\nPod hlavu kámen podložím\na až ubyde sil\nna přátel pár si vzpomenu\njak krásně jsem si žil\nTak sbohem lidi odcházím\njen Pán Bůh určí kam\n/Vláďovi Skleničkovi,trampům a kamarádům z hospod a od táboráků - 1993/\nDOPIS K. H. BOROVSKÉMU\nMilý Karle, buď rád, že ti padla.\nTady by tvá inspirace hodně rychle zvadla.\nAž bys poznal politiku, plnou faulů, plnou kliček,\nbylo by ti houby platné, že jsi slavný pan Havlíček.\nPak bys neměl žádnou sílu, satirické verše psát,\nuž tě vidím jak bys prchal do Brixenu zpátky rád.\n"Závist odsuzují nejvíce ti, kteří litují, že jim není co závidět."\nČervencové poetické okénko\nToulám se městem a sháním práci\nozvěna tichá kroky mi vrací\nZa oknem stíny zvedají lžíce\nvečeře voní co si přát více\nZ okapu Pán Bůh drinky mi točí\nodešly hvězdy z nebe i z očí\nZ podloubí civím na krásnou dámu\na prahnu po salámu\nMěstem kráčím krokem račím\nprachy nemám nevystačím\nmísto deště do čepice\nchytám něžné jitrnice\nv kontejneru pytlačím\nČeká mě hotel s půlnoční trávou\nv livreji měsíc přichází s kávou\nToulavá kočka tiché blues zpívá\nv recepci stromů smutný pes zívá\nNeboj se pojď sem je divná doba\nLehni si ke mně hřejem se oba\nNech zimu zimou slunce nás vzbudí\nJsme chlapče oba chudí\n/svému tchánovi, trampovi Boganovi Příhodovi a panímámě Martě - Křivoklát 1989/\nChléb všude o dvou kůrkách bývá\nJací jsme my je i náš kraj\nZaplať Bůh že se ztrácí blázni\nCo slibovali věčný ráj\n"Titanik se potopil, ale moře zůstalo!"\nČervnové poetické okénko\nPŘIŠEL KE MNĚ NA NÁVŠTĚVU...\nPřišel ke mně na návštěvu Pán Bůh\nptal se proč se lidi nemodlí\nje prý z toho v nebi trochu smutný\nže se na něj všichni vybodli\nTaky prý že lidi jsou jak vlci\nperou se a žvanec závidí\nsvědomí je pro smích malým dětem\na hříchu se nikdo nestydí\nZ přírody že máme skládku rumů\nMléčnou dráhou smog se prochází\nandělé maj' z toho černé křídla\ni hvězdy maj' plno nesnází\nA že prý jsme všichni strašně zpychli\na nikomu práce nevoní\nLhostejní jsme k utrpení druhých\no pomoc že nikdo nezvoní\n"Místo chleba vyrábíte zbraně\nmísto vody lesklé auťáky\njá vám řeknu nevím si s tím rady\nuž nemůžu dělat zázraky\nPokorní jste když vám teče do bot\nmajetek je pro vás oltářem\nnikdo se vám ničím nezavděčí\nnechtěl bych být vaším mocnářem"\nPane Bože nech mě mluvit taky\nProč jsi tedy stvořil tenhle svět\nNehledej tu na nás jenom chyby\na snaž se nám trochu rozumět\nAť chceš nebo nechceš jsme tvé děti\njak to říká starodávná báj\nPekla dost a občas trochu Nebe\nTohle je náš obyčejný ráj\n/Decentní večer M. Šimka - v Semaforu roku 1985 zpíval J. F./\nŘevnivost k smíchu - říkám si\nA smysly svými všemi\nKdyž potkám Slušnost v ulici\nSvůj klobouk smekám k zemi\n"V dílnách, kde se vyrábí humor, jsou smutné tapety."\nKvětnové poetické okénko\nKDYŽ JSEM CHTĚL...\nKdyž jsem chtěl býti poctivý\ntak na hubu jsem padl\nzatím co já měl čistý štít\ntak druhý lhal a kradl\nVniveč pak přišly iluze\nže slušně se dá žíti\njen ve filmech a v románech\npro slušné slunce svítí\nKdyž jsem chtěl býti významným\njá v bezvýznamné tísni\npochopil že svým významem\njsem občan pouze místní\nPochlebno v ústech neměl jsem\njímž naklonit lze mocné\njá loajální sice byl\njen málo jaksi moc ne\nKdyž jsem chtěl býti milován\na stejnou mincí splácet\nna lodi snů a zázraků\nse začly stěžně kácet\nJá poznal pravdu neměnnou\nže otrokem se stáváš\nčím více lidi miluješ\na čím více jim dáváš\nKdyž jsem chtěl býti svobodným\na nepodléhat davu\njá stal se náhle bezbranným\na nikdy nebyl v právu\nNeb koupit si lze cokoli\nčest úřady i svědomí\npeníze zlomí i ten strom\nco žádná bouře nezlomí\nKdyž jsem chtěl býti andělem\njá hrůzou jsem se třásl\njá v nebi potkal také ty\nco kvůli nim jsem zhasl\nA tak jsem křídla odevzdal\na slétal k zemi z výše\nv tu chvíli spatřil syčáka\nJak na můj pomník píše:\n"Ten blbec chtěl žít poctivě\na tak na hubu padl\nurčitě žil by mnohem líp\njen kdyby lhal a kradl!"\nJá chtěl jsem žíti poctivě...\n/Thassos - Rhodos 1999/\nTy co mají velkou moc\nTak jako zmizí každá noc\nJediné co chtěl bych\nBože od tebe\nNedávej mě s nimi\nJednou do nebe\n"Optimistické filozofie jsou pohádky se špatným koncem."\nDubnové poetické okénko\nSEN OBYČEJNÉHO OBČANA\nJá chtěl bych uvěřit\nŽe Svět se v lepší změní\nŽe uklidní se krev\nCo v žilách zlobou pění...\nŽe moudrost bude vládnout nám\nA ze srdcí se ztratí klam\nŽe pravdu bude člověk ctít\nA za pokory lidé žít\nŽe chamtivost se změní v prach\nŽe zmizí z duší vleklý strach\nŽe slušnost bude běžný jev\nŽe místo křiku zazní zpěv\nŽe laskavost se stane zas\nTou nejkrásnější z lidských krás\nŽe v Boha lidé uvěří\nŽe zmizí zámky u dveří\nŽe domov bude děti hřát\nŽe budou šťastně usínat\nŽe klidnou cestu ke stáří\nBezcitné činy nezmaří\nŽe vina metrem zákona\nVšem bez rozdílu měřena\nŽe korupce a protekce\nSe zničí jako infekce\nŽe policie ochrání\nTy kteří chodí bezbranní\nŽe politik ať ten či ten\nNárodu bude podřízen\nŽe zmizí závist - podlý gen\nŽe dokážem´ říct: "Dobrý den!"\nŽe bude přáním lidí všech\nNebát se říci: "Já jsem Čech!"\nEpigram je průpovídka\nv Brixenu byl pan Havlíček\nza něj zavřen na klíček\n"Nevěřící jsou v případě nesnází bezradní. Věřící vědí, ke komu mají jít s reklamací."\nNOVOROČNÍ POHÁDKA 2014\nNový rok! Co říci? Vše již bylo řečeno, ale člověku to nedá a dál si každým rokem zbožně přeje, aby ten další byl lepší než ten uplynulý. Začínám svou oblíbenou větou: "Buďme na sebe vlídní!" Čas nám krátí naši přítomnost na tomto světě. A naše životy jsou jedinečné. Nemohou se opakovat. Táhneme životní káru s radostí, láskou, trápením, úspěchy, nezdary, s nadějí i zklamáním. Málokdy, když ublížíme druhým, dokážeme říci: "Omlouvám se!" Často jsme pyšní, domýšliví a povyšujeme se nad ty, kteří mají méně štěstí než my. Denně slyšíme o násilí, o bezzubých zákonech, o liknavosti politiků. A zatím každou minutu někoho blízko nás trápí samota. Na světě je tolik slz, že by z nich mohl vzniknout nový oceán.\nRozdělují nás na levé, na pravé, na střední, na horní... Máme jakousi "polototalitní" demokracii, denně slyšíme prázdná slova, chrlí se sliby a lež s pravdou jsou často od sebe k nerozeznání. Tím více si přeji, abychom měli v úctě ty, kteří nemají za cíl svého konání plný žlab, kariéru a trafiky za své servilní konání. A dál zní romantické věty: Aby slušné, obyčejné slovo bylo více než politikaření a hloupé cinty exhibicionistů a samožerů. Neklaňme se a neponižujme! Jsme všichni lidé a nikdo není více a nikdo méně! Važme si moudrých, ale nepoklonkujme! Za vším zlem se krčí závist! Nejošklivější nemoc, která ničí lidské vztahy. Denně, ať oprávněně nebo mylně, ukazujeme prstem na nepravosti, a zapomínáme, že mezi námi jsou zasety pomluvy, zloba a nenávist.\nVím, že je marné dožadovat se od politiků, aby překousli svou ješitnost a podali si vzájemně ruce. S příchodem moci vždy zapomenou na ty, kteří je svými hlasy vynesli na posty nejvyšší. Zapomínají, že pýcha předchází pád. Na každý pomník sebevětšího mocnáře dopadne jednou trus nebeských ptáků. Každá medaile skončí v bazaru a žádný úplatek život neprodlouží.\nPřeji nám všem slušný nový rok 2014. A mé největší přání? Abych mohl napsat na konci příštího roku ve svém "provolání" tuto větu: "V naší vlasti je pohoda, klid, spravedlnost, lidé se mají rádi a všichni veřejní činitelé si zasluhují naší úcty."\nNA SHLEDANOU (projev téměř státnický)\nNa shledanou, starý roku! Je to zvláštní slovo - NA SHLEDANOU - není smutné, i když mu předchází loučení. Nikoli navždy, nýbrž loučení s vírou, že se opět setkáme. Není nic krásnějšího, snad vyjma lásky, než odcházet z vlídných míst s dobrým pocitem a přesvědčením, že se jednou vrátíme a opět si stiskneme ruku s těmi, s kterými jsme se potkávali v uplynulém roce, v dobrých i v hořkých okamžicích života. Netušíme, co na nás čeká, a přesto věříme svým snům, že budou vlídné na člověka a na křehký lidský dům. Jsme na stejné cestě, jen o rok starší, s přáteli, se sousedy, s rodinou... Připili jsme na přátelství, úctu, toleranci, zdraví, laskavost a na lásku. Pozvedli jsme číše na ty symboly, které jsou těmi nejvzácnějšími klenoty spojujícími národy, lidi, ať mají domov kdekoli na naší Modré planetě. Vzájemné porozumění je pro nás pilířem, který podpírá mosty lidských vztahů. Ohleduplně nahlížejme do zvyků, tradic a činů života jiných národů, ať v Evropě či jinde v našem světě. V náruči Evropy chraňme své národní dědictví s poselstvím našich otců: "Milujte svoji Vlast a otvírejte dveře dokořán těm, kdo s dobrým úmyslem přicházejí." Ztrácí se doba uzavřených hranic, doba sobectví a přízemní závisti. Ať stane se cokoli kdekoli v dálavách, dotýká se to každého z nás. Nepovyšujme se, ale buďme obezřetní před zlými. Nevnucujme své přesvědčení druhým a nenechme si vnucovat přesvědčení jiných. Odpouštějme jen těm, kteří si odpuštění zaslouží. Nesnažte se předělávat své děti k obrazu svému. Kdo stále radí, moudrost nenahradí.\nBUĎME K SOBĚ VLÍDNÍ! Žijme v pokoře a spolupracujme na vznešené stavbě chrámu lidské sounáležitosti. Važme si moudrých, kteří již pochopili, že Svět je jen jeden. Je domovem nás všech, kteří máme tu jedinečnou a neopakovatelnou příležitost právě v této době žít. Chraňme ten Svět nejen pro sebe, ale i pro naše děti a vnuky.\nSedím u počítače a vzpomínám. Čas, ten potvora, nás rozděluje a pachtění se za blahobytem nás odlučuje. Ale, nejsou to jen hmotné statky, nýbrž /a to hlavně/ stáří, které se ke mně stěhuje bez povolení. Kdybych měl vyjmenovat všechny své potíže, byl by to dlouhý a nezajímavý dopis.\nRodina je pohromadě a s Jarmilou, mou ženou, budeme 11. listopadu 2011 již padesát let. "Měla by dostat svatozář!" slýchávám kolikrát. Ale, co já? Byl jsem hodným a milujícím manželem, který se nevyhýbal domácím pracím, netoulal jsem se po putykách jako mnozí jiní, opovrhoval jsem alkoholem a snad proto jsem udržel naše manželství jako vzor pro ostatní, kteří se chovají nezodpovědně.\nPokaždé, když ráno vstanu, ustelu si postel, umyji se, vyčistím si chrup, lehce se nasnídám a políbím ženu na čelo. Zatímco žena dospává, vyluxuji koberce, uvařím kávu a připravím jí tousty /mou sebechválu chápejte v tomto dopise jako "sajensfikšn"/. Potom sedám na rotoped a celé tři minuty šlapu bez záteže. Spolykám pilule a přichází chvíle, kdy usedám k počítači a píši další kapitoly svých knih.\nObčas dostávám dopisy z celé vlasti, a tak se domnívám, že mé spisovatelské zpovědi někoho zajímají. Samozřejmě se dívám na "telku", kde jsou zajímavé pořady, romantické i poučné. Ty zušlechťují moji duši, která vyrostla a byla vychována v náruči kladenské periférie, kde jsem se narodil jako proletářský chlapec /tatínek truhlář, maminka služebná/.\nObdivuji naše politiky a jsem rád, že se v naší zemi nekrade a vše se dělá pro to, aby lid žil spokojeně, platil daně, a chválil vrchnost. Jsem přesvědčením loajální a nepřítelem revolucí i reforem.\nRád bych jezdil naší zemí Českou vlakem, ale nemám mnoho času. Jezdím autem a tím jsem ochuzen o spousty dobrodružných tunelů, které spolu s estetickými solárními panely zdobí naši krajinu mlíčí a strdí.\nPřichází den, kdy se připravuji na vystoupení v nějakém městě. Kytara je v obalu, již necvičím, připravím si texty, černé šaty, vyleštím si boty a nalepím si na záda náplast, aby měly ploténky teplo. Jarmila jezdí se mnou, abych nepodlehl samotě. Je lépe společně se radovat z úspěchu, potkávat se s lidmi, kteří čtou mé knihy a zůstali věrni mé kladenské poezii.\nProtože přísně dodržuji dietní režim, dávám si u benzinových stanic kávu, sladký tvarohový koláč, a když se vracím do Kladna, zastavuji se o půlnoci u čerpací stanice a hltavě a s láskou konzumuji dršťkovou polévku. Můj mobil Nokia z roku 1996 stále funguje a spojuje mě se světem.\nPrávě v této chvíli se rozhoduje, jestli mi bude pan doktor Tomáš V. operovat utržený meniskus. V mém věku 71 let bylo asi odvážné vstoupit na prkno s kolečky. Telefonní budka zastavila mou jízdu.\nMusím na sebe dávat větší pozor, aby náš národ nepřišel o osobnost věrného služebníka, samouka, který nectil jakékoli školy, vyjma Vysoké školy života. Nemám rád ješitnost, ale musím se pochlubit, že můj genius je na vysoké úrovni. Zásluhou televizních pořadů jako jsou VIPzprávy, Události, Seriály, Superstáry, Talentmánie, Interpelace a Brýfingy jsem se stal téměř čtvrtečním intelektuálem.\nKdyž vidím a slyším, co se děje ve světě, jsem rád, že žiji v této zemi, kde poctiví a slušní lidé jsou vyslyšeni. Věřím, že nedají výpověď hrobníci, pohřební kapely, kominíci, policajti a estrádní umělci. Přiznávám, že rozumím tomuto světu stále méně, ale baví mě život, zvláště, když vypiji půllitr červeného vína.\nVeškeré starosti o úřední lejstra jsem nechal v péči svých dětí. Toužil jsem být vzorem pro své děti a vnuky, ale jaksi jsem odezvu nenašel. Navzdory tomu jsem rád, že se navzájem rádi vidíme a pomáháme si.\nNikdy jsem nebyl členem žádné politické strany, protože jsem nedosáhl takové uvědomělosti, která je pro straníky příslovečná.\nDvanáctého března poděkuji Pánu Bohu za životních sedmdesát dva let ve Zvonici na Soláni a uprostřed svých fotografií rozdám kousek svého bajpasového srdce, které mi opravil můj přítel prof. Ivan Vaněk. Určitě vypiji dvě nebo tři skleničky slivovice a neodolám moravským frgálům. Svou cestu protáhnu až k Bílým Karpatům do hotelu Fontána v Luhačovicích. V tomto milém místě poděkuji ženě za její trpělivost. Nejsem lakomý a zakoupím jí malé pivo a její oblíbenou Valašskou kyselicu.\nDenně dostávám do schránky /poštovní/ spousty informací, letáků. V současné době se těším na statistickou kampaň. Je nutné, abychom se dozvěděli, kdo má jaké vyznání, kolik má škol, kolik v bance a jakou má stolici.\nZkoušel jsem tančit ZUMBU, ale vykloubil jsem si kyčel. Je pozoruhodné, jak náš národ je vnímavý. Jak se někde něco objeví ve Velkém světě, druhý den je to u nás. Začínám zaostávat. "Percing" nemám v pupíku, ani v uchu, nemám vytetovaného štíra na hýždi, neznám vizážisty, mám normální orientaci, takže nepotřebuji kompas a střelka je v klidu, do zadnice si nepíchám silikon, vlasy nechávám šedivé, a ješte musím přiznat, že nejsem odbarvený...\nNechodím na žrauty, na párty, netykám si s politiky, nemám "panelák na ležato" , nemám bodygárda, nemám rotvajléra ani píčbula a to nejhorší - nemám na Fábii čtyři jedničky. A přesto fandím těm naším dobrodincům, ruským gubernátorům, Ferdům Mravencům, Brčálům, Prostředníčkům, Marťanům, Gottwaldíčkům, a jejich následovníkům.\nNabídnul jsem Ministerstvu zdravotnictví, že zaskočím za Odcházející lékaře, ale nenašli pro mě kvalifikaci. Marně jsem dokazoval, že mám zkušenosti s klystýrem. Právě jsem byl na klozetu a zdárně jsem učinil vyprázdnění pokladny.\nPoslouchám překrásné texty moderních písní a přemýšlím, jestli si mám šetrit na stáří /které již dorazilo i ke mně/ do státní Banky nebo do Soukromé banky. Zatím mám doma čtyři bažanty, dubovou kůru, koňskou mast a zažívací sodu. Nabízeli mi v lékárně viagru, ale neměli k ní návod. Těším se na Kolektivní dům seniorů. Zavřu oči a zřím, jak ke mně přistupuje domácí ošetřovatelka a vlídně říká: "Á dědeček Fousek se nám pokakal. Dostane naplácáno!"\nAle přesto mám v duši naději, že ještě pár roků budu oblažovat svým pokleslým humorem své bližní, že mě na dálnici nesrazí pospíchající důležitý holohlavý pán, že mi nikdo neukradne staré rádio, na kterém jsem poslouchal: Volá Londýn a Svobodnou Evropu, že mě nezmlátí exekutor, že jsem nezaplatil včas předplatné na časopis CVIČÍME VE STÁŘÍ. Denně se modlím, abych byl schopen dojít k urně a přispět svým hlasem straně, která mi připraví štastnou budoucnost.\nDopsal jsem po pěti létech velký román a možná, že v príštím roce vyjde v některém nakladatelství. Chtěl bych, aby byl přeložen do cizích jazyků, na příklad do Grónštiny, protože mám rád tučňáky, soboly a tuleně. Ve svém věku jsem poznal, že nejvetší blázni jsou ti, kteří tvrdí, že nás čeká radostná budoucnost. Píši šestsetdvojkou a doufám, že lidé nezapomenou číst knihy.\nKdyž jsem plul s kamarády na Motorové nákladní lodi 11 610 do Hamburku a díval se do černých vod Labe říkal jsem si: "Loď je jako člověk. Dokavad klepe motor, je živá. Dojde nafta, přestane vát vítr a je konec." Můj kamarád kapitán Jiří se usmál: "Proč myslet na to, co bude? Teď svítí slunce, z vody se dívají ryby, na břehu se opalují krásné ženy a my nemáme hlad." Proto svůj dopis nebudu ladit do budoucna. Právě v této chvíli žiji, na stanici Český rozhlas hrají Kávu si osladím a já s tím souhlasím. Je lépe osladit svoji kávu, než to osladit Evropě. Tolik cukru nemáme.\nDěti Tomáš a Ivanka nám nedělají starost, jsou samostatné a naší péčí, zvláště mojí, se naučily jíst příborem a to se jim teď v jejich věku 45 a 48 let hodí. Máme tři vnoučky, Pepíčka, Kristýnku a Matěje /24,21,9/.\nJarmila užívá Gingo a dobře si, na rozdíl ode mne, pamatuje, kde jsme zaparkovali auto. Též je mou navigací, když jedu za obživou na pódia v Jičíně, v Praze, v Hradci Králové, v Turnově, v Liberci, v Mostě, v Chebu a jinde. Kdyby nebylo mé ženy, dávno by mne hledal Interpol.\nCestou přemýšlím o křivoklátských lesích, o oceánech, o tom, že mi roste břicho, že musím hlídat cholesterol a tlak... Chodím občas do kavárny NAGANO na kávu a mezi má milá místa patří Restaurace Nad hradem, Hotel Sýkora, restaurant Dvůr Míče a hotel U Vrátných.\nKulturní činnost mé skupiny, v níž jsem sám, je nepatrná. Na akce vernisáží nechodím, nevystupuji v kolektivních pořadech, neboť mi ubývá sil. Také mi dělá potíže naslouchat překrásným větám při zahájení nejrůznějších akcí. Jsem pokaždé dojat a svými slzami bych mohl narušit oslavnou atmosféru. Ale abych mluvil pravdu, v minulosti i nyní jsem rád, když jsem přítomen aktu zrození knihy či čehokoli kumštýřského. Zvláště, když jsem tvůrcem sám.\nNevím-li si rady, zavolám televizní Věštkyni a ta mi sdělí, že se Země točí kolem Slunce a že náš Svět má pět světadílů. Nejlepší jídlo je pro mě to, které chutná. Topinky, utopenci, červené víno za 39, tvarohový koláč, jablečný mošt, z kterého mám větry a jiné potíže.\nV noci se mi zdá o kamarádech z lodi na Hamburk, o Řecku, o Švýcarsku, o Německu, o Kanadě, o Spojených státech, o Austrálii, o Švédsku, o Rakousku, a dalších státech, kde jsem sbíral inspiraci a kde jsem vypil nejednu whisku.\nPánu Bohu děkuji, že mě nenechal na pospas živelným pohromám, jakými jsou nemoci aj. Andělé mě chránili. Občas jsem přebral, abych mohl studijně poznat, co lidi táhne do náruče alkoholu. Po několika kocovinách jsem si uvědomil, že nejlepším nápojem je kyselé mléko.\nMá studia Vysoké školy života pokračovala toulkami s kamarády po Křivoklátsku a vždy jsem na hrudi hřál fotografii své ženy Jarmily, která mi na cestu udělala křížek na čelo a zabalila do kádrového posudku točený salám s cibulí. Stále cítím v ústech pach popílku z oceláren Kladno s příchutí rumu.\nNepostavil jsem dům, nezasadil jsem strom, máme dvě děti a s ženou Jarmilou se znám 53 let. Jarmila je velmi trpělivá a její život se mnou byl a je jakousi pohádkou. Byl jsem churavý princ a ona ošetřující princezna. Kdybych byl ženou, přál bych si najít muže takového, jakým jsem já. Pokaždé, když jsem rozdělával oheň někde u řeky a s kamarádem Bobem Skleničkou, synem Tomášem, a synem Boba Vláďou jsme si nalévali laciné víno, vždy jsme si s úctou připili na zdraví našich milovaných žen, které nám velkoryse daly svobodu.\nPracoval jsem jako dělník ve Spojených ocelárnách, jako montér plynu v kladenských plynárnách, jako zemědělec na Šumavě, boxoval jsem za Kladno a zásluhou obdržených úderů jsem v sobě probudil jakéhosi básníka a poetu.\nPolitické strany jsou pro mě něco jako krásné muchomůrky citrónové. Nemám rád lakomce, pitomce, samozvance, brance, kance, a dnes i tance, protože klouby postihla artróza. Denně se modlím, neuměle, ale s vírou, že se nestanu zbabělým, až si pro mě přijde ta Mrcha s kosou.\nPoslední má kniha nese název MYŠLENKY NAHLAS. Do května 2011 bude vydána další kniha /asi pětadvacátá/ s názvem DENÍK STARÉHO MUŽE. Pokaždé při odevzdání rukopisu do nakladatelství jsem na omdlení. Ztrácím v sebe důvěru a stále mi v uších zní věta mého kamaráda výtvarníka Josefa Jermana: "Pepíku, ty určitě dosáhneš úspěchů, ale musíš věřit, že se jich dočkáš ješte za života."\nPozdravuji vás, přátelé v Čechách, na Moravě, ve Slezsku, ve Světě, a přeji Vám, abyste nepodlehli klamnému zdání, že všechno u nás stojí za "tentónonc". Nikoli! Začněme s nadávkami u sebe. Právě teď si říkám: "Je směšné nadávat, když se smí!" Přežili jsme Adolfismus, Komoušismus, tak nás nezničí ani Mafiánismus.\nJestli se sejdeme za života, rád vám podám ruku, i když budete mít prasečí chřipku. Jsem vůči infekci obrněný, neboť prasata mám rád. Mají milé čumáčky, chrochtají a mrzí mě, že jsou polotovarem pro jelita. Ale to neznamená, že je jim u koryt dobře. I u koryt muže být smutno.\nA na závěr chci říci, že je dobře, že se u nás hodně krade a podvádí. Kdyby se krást přestalo, naše země by byla nesmírně bohatá a mohla by být napadena a okupována zeměmi, které by nám záviděly. Jsem přesvědčený, že se dálnice u nás nikdy nezbaví rigolů, neboť vše jde u nás ve vyjetých kolejích. Jsem si jist, že korupce nezanikne - jsem si vědom toho, že se u nás ukradne všechno, co není přivázané, že se bude pančovat alkohol, falšovat cigarety, textil, boty, že se budou dávat doktoráty bez studia – hlavně, aby nezvítězila strana, která by mi slibovala ráj na věčné časy. Mrzelo by mě, že se té slávy nedočkám, protože žádný člověk, tedy ani já, se těch věčných časů nedožije. A přesto volám nadšeně: "Nikdo na světě nevyrobí takovou hořčici, jako umíme my, nikdo nedokáže uvařit pivo, jaké máme my, a žádná země nemá takový román, jakým je DOBRÝ VOJÁK ŠVEJK.\nZávěrem jsem zapomněl říci: "Nikdo na světě neumí tak rychle zapomínat jako to umíme my - zejména na to, na co by se zapomínat nemělo. Třeba na Ty, kteří v boji za demokracii ztratili životy." Že je můj dopis nesouvislý, rozverný, nesmyslný, bláznivý? Kolikráte jediná možnost, abych se opravdu nezbláznil, je - blázna předstírat.\nZapomněl mnohé tenhle lid\na otvírá zpět vrátka\nK moudrosti cesta dlouhá je\nA paměť? Ta je krátká\nAhoj lidi, těším se, že se někdy setkáme. Nemusí to být z očí do očí, postačí v myšlenkách.\nJosef Fousek z Kladna\nProč roky počítat\nznát je to na ksichtu\ndlouho jsem důchodcem\nnechodím na šichtu\nKostra mi rachotí\njak starej žebřiňák\nuž ženský neříkaj\njakej jsem kabrňák\nBejval jsem sokolem\nmetal jsem kozelce\nteď chroupu brambůrky\na prdím při telce\nV pyžamu naruby\noknem zřím do kraje\na je mi šumafuk\nkdo volby vyhraje\nDo hrnku ukládám\nsvý zuby umělý\nnebudu dál si lhát\nmládí je v nenávratnu.\nPřišel včas, oblečen poněkud archaicky, ale nikdo na něm nepoznal, že je stár přes dva tisíce let. V baru Escaddo si ho nikdo nepovšiml. Jen jedna studentka říkala své kamarádce: "Hele, ten děda vypadá jako hippie." Objednal jsem láhev frankovky a praotec Čech se rozpovídal:\n"Původně jsem s tlupou svých Slovanů mířil na Východ, ale udělal jsem si výron v levém kotníku. A tak jsme zůstali na kopci Říp." "To je dobře," řekl jsem si potichu. "A jak se vám prapraprapředkům vedlo?" "Ušlo to," vysvětloval, "poslouchali, ale občas se vzbouřili, reptali, ale když jsem jim zacpal huby vepřovou kýtou, zase sloužili. Nejhorší bylo, že nikdo nechtěl dělat a každý chtěl vládnout. Čas od času se nás zmocnila horda barbarů, zplundrovali krajinu a pak odtáhli.\nKdyž byl náš kmen v průšvihu, držela tlupa pohromadě. Jakmile pookřálo, začaly pletky a různice. Rozpůlili holubičku, kterou jsme měli ve znaku a jedna část tlupy měla levé křídlo a druhá pravé křídlo. Zvolili si levokřídlového vůdce a pravokřídlového vůdce. Já, jako šéf, jsem byl pro smích. V podhradí to pořád vřelo. Pěstovali jsme domácí prasata a každé chrochtalo, aby se mohlo dostat k lepšímu korytu." Nalil jsem praotci ještě pohár. Bylo trochu znát, že ač zvyklý na medovinu, víno mu stoupalo do hlavy.\n"Vládl jste sám?" zeptal jsem se. "Kdepak! Začaly se tvořit rady, ty měly spodní rady a vrchní rady, komise, podkomise, každej předák tlupy měl společnici. Ta mu vařila a radila. Vojsko mělo nemoderní kyje, zastaralé luky a uschovávači mincí zadlužili stát na půlstoletí dopředu. Když hrozil nájezd tlupy z daleké Tatárie, mnozí si nechávali od šamana udělat šikmé oči.\nAle srandy bylo tenkrát víc. Šaškové, pomocí tamtamových kapel, vyprávěli lidu báchorky a všude zněly laciné popěvky. Blížily se volby a voněly guláše. Čtyřtlupa se spojila proti Dvoutlupě, která vládla a já jen na svém hrádku bezmocně zíral obklopen smečkou psů. Skalní Jednotlupa čekala v povzdálí a učila svá dítka zacházet se srpem a kladivem. Dvoutlupu vedli dva popudliví dědci pozdně středního věku. Rada mudrců se toulala po světě a sháněla půjčky.\nNakonec jsem se naštval!" "Jak, pane Čechu?" "Koupil jsem si u moře od spřáteleného krále za stádo volů domeček a se svou krásnou ženou jsem se tam odstěhoval navždy z luhů a hájí. Svému národu jsem zanechal na žulovém kvádru vytesané poselství." "Jaké," zdvořile jsem se zeptal. "KOMU NENÍ RADY TOMU NENÍ POMOCI !" "Víte, že se nenašly při vykopávkách po vás žádné předměty?" řekl jsem při placení. Usmál se. "Vy se tomu divíte?"\nMiluji Vánoce a přiznám se, že je mně lhostejné, zda té době předvánočních nervozit říkají kýč, chaos, hektická doba nebo nervák... S každým rokem se má radost vrací a není založena na množství a láci dárku. Pokaždé říkáme: „Tyhle Vánoce nebudeme utrácet!“ A znovu utratíme všechno.\nObraz Vánoc - sedím v koutě v panelákovém bytě, a pociťuji klidné blaho. Děti a vnoučci rozbalují dárky, voní vánočka, čaj s punčem a umělý stromeček září světélky z vietnamského tržiště. Stárnu, zuby odcházejí. „Můstky mám v ústech umělé, stromeček máme umělý, ale ta radost, ta je pravá! Ježíšek přichází!“ volám z kuchyně a cinkám lžící o sklenici.\nA za okny sněží. Padá z nebe ten Boží zázrak, jako by chtěl zakrýt všechnu lidskou bolest, trápení a samotu. Zjizvené ulice, silnice, města, všechno je v bílých šatech z Půjčovny svatého Petra. Pod okny capou dědečkové, babičky, nesou v kastrolech černou omáčku, kapra se salátem, balíčky s plyšovou kočičkou, a za nimi se ihned zakrývají stopy, jako by chtěly tu vánoční chvíli uchovat na věky.\n„Dědečku, proč je sníh bílý?“ ptá se mě vnouček. Snažím se vysvětlovat: „To je déšť a je zmrzlý!“ A vnouček mne opravuje: „To by byly kroupy, dědečku, chápeš to?“ A já vysvětluji dál: „Sníh je jemný déšť, a tam nahoře každou kapku malují andělé bílou barvou a tu barvu jim dává Pán Bůh ze skladu.“ Vnouček přikývl: „Sníh je bílý jako peřiny, ale nesmí se v něm spát, protože bys, dědečku, nastydnul.“\nVnouček Matěj se věnoval svému skládacímu autíčku a ke mně se vrátila vzpomínka. S kamarádem Vláďou jsme usnuli na jedné toulce v lese u obce Doksy. Víno zavinilo, že jsme se nebáli hustého sněžení. Na štěstí jsme spadli z lavičky. „Pepiku, já myslel, že jsme v Nebi!“ Napili jsme se vína na počest života. Tuhle cestu jsme spolu udělali na oslavu přežití mého infarktu v roce 1987. Bylo hodně po půlnoci a já jsem cítil ohromně krásný pocit štěstí. „Už je půl hodiny Štědrý den.“ Přikývl jsem. Byla to noc, která se nikdy nevrací.\nVnouček vyprávěl mé ženě Jarmile: „Babičko, andělé barví kapky deště na bílo a tu barvu kupuje Pán Bůh v Baumaxu v Kročehlavech u rybníka.“\nPoutník Ježíš Kristus\nJe asi těžké učit lidi lásce\nA Boží pravdu hledat\nDo bláta stokrát zašlapán\nDál k slunci hlavu zvedat\nS poutnickou holí světem šel\nRozdával vlídná slova\nOdháněn od vrat odpouštěl\nA vracel se k nim znova\nSvé srdce nosil na dlani\nVyléčil smutným vrásky\nTrpící duše konejšil\nPomáhal bez otázky\nPastevcům a rybářům\nDětem a samotářům\nTěm co dál jít nemohou\nA chřadnou bez oltářů\nPo hladinách vod přicházel\nK těm co lásku nemají\nO chléb se dělil s každým z nich\nA věděl že ho prodají\nJe asi těžké učit lidi lásce...\nNovoroční věty občana Fouska\nnapsal jsem pro vás novoroční věty občana Fouska. Moje mluvčí Jarmila, toho času čtyřicet sedm let má žena, projev odsouhlasila. Opomenu velká patetická slova a raději nazvu svá slova zbožným přáním.\nVím, že je někdy těžké býti k sobě vlídnými, a přesto začínám větou "Buďme k sobě vlídní!" Táhněme společně svou životní káru s nákladem nejrůznějších pocitů, vznětů a nálad, s radostí, s trápením, s úspěchy, s nezdary.\nNení nutno jmenovat všechny naše ctnosti a nectnosti, které sami dobře známe a zbavit se jich neumíme. Je k tomu třeba moudrost a trochu sebezapření ríci: „Omlouvám se!“ Jsme zbytečně pyšní, domýšliví, povyšujeme se nad ty, kteří mají méně než my - majetku, štěstí nebo lásky.\nRadujeme se, křepčíme, hledáme adrenalin, zábavu, povyražení a v každou minutu našeho užívání se někde ve světě děje bezpráví, prší neštěstí a rodí se nové tragédie.\nJsme syti, oblečeni, máme jakousi svobodu, koketujeme s demokracií, všude zní velká slova o přátelství, pomoci, lidskosti, humanitě, a my se dělíme na levé, pravé, střední, na výše postavené, na horní vrstvu, na dolní vrstvu, na celebrity, na V.I.P., pereme se na fotbalových stadionech, polepujeme lampy zbytečnými plakáty a ukazujeme své špinavé prádlo v bulvárech a v médiích.\nA okolo nás procházejí staří lidé, za ruku vedou své jediné kamarády, vnoučky, vyprávějí si se svými různobarevnými psisky, přibývá holí, nemocných a opuštěných. Nikoli, já nenaříkám, já chci jen říci, že si málo uvědomujeme, jaká je nás všech budoucnost.\nZatímco my se domníváme, že tu budeme věčně, že náš žlab bude stále plný. Každá doba je nejistá, nejen tato, kterou právě prožíváme. Naši otcové a dědové zažili horší doby. Mějme se v jakési úctě, nebo si alespoň nepřekážejme.\nDávno jsem přesvědčen, že my lidé jsme nejhoršími dravci. Nepřipouštíme si, že jsme občas hloupí, naivní a zlí. Je mým zbožným přáním, abychom ctili každou chvilku života, svého i ostatních. Aby bylo vlídné slovo více než nepřízeň času. Abychom se radovali ze svých dětí a vnoučat a vedli je k jiným hodnotám, než jsou dnes vzývány.\nŽijeme v době, kdy se za peníze prodává všechno, co nikdy nemělo být na prodej. Pohrdejme těmi, kteří se povyšují, kteří ve své aroganci, v honbě za kariérami, za zviditelněním, pohrdají těmi, kteří žijí obyčejným životem a v pokoře.\nChovejme se k sobě slušně za života. Važme svou pomíjivou moc. Neubližujme si kvůli prkotinám. Každý dům jakékoli hodnoty má stejný základ a tím jsou ti, kteří v něm spolu žijí. Za žádné zlato nekoupíte ani zdraví, ani ztracený čas, ani lásku.\nPřehlížejme exhibicionistické populisty, kteří slibují to, co nikdy nesplní. Na každý pomník jednou dopadne trus nebeských ptáků, každá medaile skončí v bazaru a žádná vkladní knížka nevymaže vrásky.\nPotlačme v sobě tu pradávnou lidskou ošklivou vlastnost - poroučet, panovat, vnucovat svou vůli druhým. Svoboda je téměř neuskutečnitelná, ale alespoň kousek z ní ochutnejme. Mluvme pravdu, nepomlouvejme a každý zákmit závisti okamžitě smažme. Závist je nejošklivější zbraň, která ničí křehké lidské vztahy. „Přej a bude ti přáno!“ říká se odpradávna.\nNenechme si napovídat! Mysleme vlastní hlavou a naučme se říkat Ne! Moudrým vzdejme úctu a hloupým se vyhněme! Nadáváním se nic nikdy nezměnilo a nezmění. Jsme každý pouhým zrnkem písku v poušti lidské pomíjivosti. Pokora není zbabělostí, ba právě naopak. Moje maminka říkávala: „K životu stačí nemít hlad, nemít žízeň, mít rád svou rodinu, neubližovat a zastat se těch, kterým se ubližuje.“\nVím, že mnohé věty z této mé řeci se nedají splnit. Ze strachu - o své nejbližší, o sebe - činíme a činili jsme věci, za které se do smrti stydíme, ale alespoň něco si říkejme: „Nelhat sami sobě.“\nKdyž se něco nevydaří, nenadávejme na smůlu. Ta smůla kolikráte spraví trhlinu v naší životní bárce. Nejsme o nic horší, či lepší než ostatní národy v Evropě. Učme se tomu dobrému jeden od druhého.\nA politiky prosím: „Překousněte v sobě svou ješitnost, udělejte dobré gesto a podejte si vzájemně ruce v zájmu nás, kterým říkáte - lidi. S příchodem moci se právě na ty lidi, ač právě oni vás vynesli na výšiny kariér, zapomíná a pýcha předchází pád.“\nPřeji hezký, obyčejný nový rok 2009.\n,,Pepíku,jdi se podívat do koupelny! Máš tam kamaráda!" usmíval se táta. Ve vaně se šplouchal menší kapřík, připomínal rybku z umělé hmoty, kterou mi dávala maminka do vany při koupaní. Kapřík byl kulatý a pomalu plul v emajlovém rybníku. Otvíral pusu a když mne spatřil, měl jsem pocit, že na mne zamrkal.\n,,Proč mlčíš?" zeptal se táta. ,,Snad ti ho není líto?"\n,,Je," zašeptal jsem po pravdě, ,,podívej se, jak se na nás dívá. Je to ještě dítě. Pak ho chytí a ty ho bouchneš paličkou..."\n,,Já ne,to máma," bránil se uraženě otec.\n,,A nakonec z něj uděláme řízky," dodal jsem smutně a zdálo se mi, že kapr přikývl.\n,,Já řízky nemusím! Mně stačí trochu bramborového salátu a pivo," bránil se táta a naklonil se nad vanu. ,,Vypadá jako Bachráček," usmival se a dělal mu rukou vlny.\n,,Aby měl kyslík," vysvětloval tatínek.\n,,Takového kapra jsem ješťě neviděl! Je jako z pohádky," řikal jsem spíše pro sebe.\n,,Je to Bachráček," po chvíli jsem nazval kapříka novým jménem.\n,,Proč to říkáš tak smutně?"\n,,Ty jsi taky smutnej," řekl jsem tátovi.\n,,Já? Já, že jsem smutnej? Co bych byl smutnej?"\n,,Jsi! Já tě znám od malička."\n,,A já tě asi neznám od malička," divil se táta.\n,,Znáš, ale málo," vzdoroval jsem.\n,,Znám tě dobře, jsi můj kluk, ne?"\n,,Tak mi řekni na co myslím?" Táta se mi zadíval do očí:\n,,Chceš pustit Bachráčka na svobodu!"\n,,Jak jsi to poznal, tati?"\n,,Jak, jak... Protože na to myslím taky." Chvíli přemýšlel a najednou rozhodl:\n,,Ale musíme si pospíšit, než přijde maminka." Za pár minut jsme opouštěli sídliště plné předvánočního shonu.\nLes byl plný ticha a pohody. Sníh se pomalu měnil v bílý a za námi se ztrácel hluk města. Nesl jsem igelitovou tašku. Bachráček ležel ve vodě a ani nedutal.\n,,Určitě si myslí,že je na dobré cestě" Táta jako by četl mé myšlenky.\n,,Kapři nemyslí," řekl s úsměvem.\n,,To je jedno! Hlavně, že myslíme my," vytahoval jsem se. Les vypadal jako namalovaný od pana Josefa Lady. Rybníček v Bažantnici se podobal zapomenutému mráčku na obloze.Táta prorazil na několika místech ledovou slupku a kapřík začal jevit nepokoj.\n,,Pusť ho ty! Je to tvůj nápad," vyzval mne táta.\n,,Tvůj taky, tati. Já ho tedy pustím!" Vyndal jsem Bachráčka a opatrně, nábožně jej položil do vody. Kupodivu se nehýbal. Pomalu otvíral pusu, jako když zkouší vodu, nebo jestli nezapomněl plavat, naposledy se na nás otočil - a mně se zase zdálo, že se na nás usmívá. Potom v mžiku zmizel pod vodou. Zůstaly po něm dva kroužky na hladině. Podali jsme si s tátou ruce a bez domluvy jsme zvolali:\n,,Ahoj, Bachráčku, ahoj Bachráčku!"\nChtěl jsem říci tátovi, že je prima, ale nakonec jsem to neřekl. Ale to táta asi poznal. Vždyť mne zná od malička.\nMaminka byla už doma.\n,,Kde máte kapra?" ptala se z koupelny.\n,,Jó, kapři! Nebyli. Přišli jsme s Pepíkem pozdě.Vyprodali je," lhal táta.\n,,Nějak se jich prý letos málo narodilo," pomáhal jsem lhát tátovi.\n,,Zítra budete na Štědrý den bez řízků," řekla maminka.\n,,To je jedno, aspoň nám nezaskočí kost," poučil jsem maminku.\nDruhý den po obědě, jsme se šli podívat s tátou do Bažantnice. Stáli jsme u rybníčku. Bachráček se neobjevil. Ale přesto jsme ho s tátou pozdravili a nasypali mu drobky z vánočky. Smrčky a borovičky kolem lesního rybníčku se podobaly bílým princeznám.\n,,Tady je mu dobře. Bude mít hezké Vánoce!" Neodpověděl jsem, ale měl jsem zvláštní pocit, jako když nejsme sami.\nDomov nás přivítal vůní pečiva, cukroví, na stole zařila svíce. Maminka měla jako každé Vánoce bílou zástěru, plnou větviček modřínů, usmívala se... zkrátka už jsem se těšil na zazvonění zvonku, kterým tatínek vítal Ježíška. Zvoneček cinkl, prskavky se roztančily po stěnách, zavoněla purpura, maminka pustila na gramu koledy, a já byl jako v ráji. Rozbalování dárků, výkřiky radosti a překvapení.\nPod stromkem zůstala poslední krabice.Vypadala ohromně. Převázaná zelenou stuhou, papír blankytně modrý, na přivěšeném lístku bylo napsáno neumělým rukopisem prvňáčků:\n,,TÁTA A PEPÍK"\n,,Rozvážeme ji společně, tu krabici s dárkem."\nV první krabici byla další,v další opět jiná a nakonec, v té nejmenší se objevila na bílém papírku kapří šupina. Dívali jsme se s tátou na sebe s údivem.\n,,Tady je ještě nějaký dopis," ukázal jsem na obálku.Táta jej otevřel a četl:\n,,Milí kamarádi! Děkuju Vám za život a přeju hezké a šťastné Vánoce. Váš mokrý kamarád, BACHRÁČEK."\n,,Kdo sem ten dárek dal?" ptal jsem se maminky. Pokrčila rameny a neřekla nic. Marně jsme ji s tátou zpovídali. A tak dodnes nevíme, jak se ten dáreček dostal pod náš vánoční stromek. Jedině o sobě mohu říci,že jsem jej tam nedal.\nAsi po roce jsem potkal vášnivého rybáře Cyrila Krejčího.\n,,V rybníku Bažantnice je jeden takovej vykutálenej kulaťoučkej kapřík a ten je tak vychytralej, že ho ne a ne chytit," posteskl si Cyril Krejčí a téměř se vztekal.\n,,Kapr, kterej umí psát... takovej se chytit nedá," řekl jsem vážně panu Krejčímu. Zůstal stát, jako když na něj zatroubilo auto, a dlouho za mnou hleděl. Na schůzi Přátel školy tvrdil, že naše škola v Kročehlavech děti přetěžuje a dělá z žáků cvoky. Jako příklad uvedl mne.\nV Pozitivních novinách si můžete přečíst reportáže o krátkém turné ve Švédsku:\nDěti a strašidla\nČasto říkám, že nemám rád větu: „To je ošklivý člověk!“ Ošklivá je povaha, ošklivé jsou činy, ale fyzická krása, ta o charakteru člověka nerozhoduje. Znám mnoho krasavců a krasavic a jsem rád, že nepatří mezi moje přátele. A znám lidi, kteří výstavní krásou neoplývají a jsou to vzácní a hodní lidé.\nPro dítě je každá máma krásná. Je to jeho maminka, která mu dala život, která ho krmí, která ho hladí, která ho učí jak žít. Pro děti jsou máma, táta, dědeček, babička, ti nejvzácnější tvorové. Dětské váhy jsou ješte se spravedlivým závažím.\nNemám rád lovce, kteří se schovávají pod vlajkou: „Všechno je dovoleno!“ Fotografují človeka jako atrakci, zachycují jeho intimní projevy, přehrabují se v jeho soukromí, čekají na chybu, na senzaci. Vyhýbám se těmto dravcům.\nNelíbí se mi, když stárnoucí hvězdě vypočítávají, kolik budou stát operace jejího vzhledu. Jakoby závisel zpěv na vráskách, které jí dal život, který je dává nám všem bez rozdílu. Copak je morální vysmívat se těm, kterým se v době slávy ti, kteří je nyní pomlouvají, klaněli a žebrali o fotografii?\nSvět zachvátila infekce, všechno o všem vykřičet. Za honoráře, za peníze. Nemám rád výsměch! Mám rád úsměv. Zranit člověka je snadné. Pomáhat je težší. Tenhle způsob arogantního šou se dostal již do všech médií.\nJe to jakoby si lidstvo lilo na vlastní hlavu kýbl špíny. Za vyšší sledovanost, za vyšší poslechovost, za vyšší náklad - dovoleno je vše. A ti, co padnou pod tíží ostouzení, pomluv a lží? Holt mají smůlu.\nTam kde jde o ústa, tam kritika mlčí. Opatrně, abychom nešlápli do vosího hnízda! Snadněji se útočí na ty, co se neumí bránit. Jedovatá slina zamaže kabát navždycky. Je smutné žít, když se nosí v doživotním baťohu jen nadávky a nenávist.\nDobře si pamatuji na dobu, kdy se všechno chválilo, vše bylo na sto dvacet procent. Je těžké najít rozumný střed. Stále nás provázejí strašidla.\nAž budu po smrti\nAž budu po smrti chtěl bych být strašidlem\nChtěl bych mít perutě na těle vystydlém\nLétal bych nad městy nad Prahou nad Louny\nCvakal bych čelistí a strašil blbouny\nStrašil bych ouřady co mávaj štemplama\nCo život kratičký mění nám na drama\nStrašil bych neřády nemocné závistí\nCo lidi pomlouvaj z neštěstí kořistí\nStrašil bych korupci lháře a fušery\nServilní kýválky poslušné posery\nStrašil bych podrazy vandaly křiváky\nPráskače chamtivce zloděje hlupáky\nPak až by zmizeli a nikde nebyli\nA lidé by se jen poctivě živili\nV Půjčovně nebeské vrátil bych perutě\nPak by mě mrzelo že nejsem na světě\nJiž jsem několikrát říkal, že jsem si vysnil svůj vlastní svět. Ale určitě nejsem sám. Vlastní svět je obranou proti tomu skutečnému, není-li vlídný. To neznamená, že bych vědome lhal - možná trochu, v zájmu svého srdce, s přáním, aby nám úsměv a něha rozzářily oči. Proto píši tento hodný fejeton. Již tato věta je asi romantická s přemírou optimismu. Ale nepravosti našeho bytí nebudu zakrývat.\nDívám se na okolní svět a často mne zamrazí „Ďáblovo poselství“. Nejsem teologicky vzdělaný odborník, nejsem náboženský ani politický fanatik. Jsem jeden z těch, který se narodil na této planetě a v této zemi. A jak říká lékař Josef Koutecký, každý jsme jedinečný. Je mnoho toho, co mi vadí, ale vím, že s tím nemohu nic udělat. Jen u sebe mohu hledat nápravu a slepovat potrhané iluze.\nTakže, sny o naději, o kráse obyčejného života, jsou nevinné pohádky pro nás, kteří již víme, že vlak začíná zpomalovat před stanicí, kde prý jsou výpravčími andělé. Rozhlížím se a vstřebávám do mysli tu nádhernou a posvátnou hodnotu života. Chodím, jím, piju, hladím, dívám se, mluvím... V té chvíli zapomínám na trápení, které visí na každém stěžni mého antikvárního korábu, kde jsem plavčíkem, již ne kormidelníkem a zdaleka nikoli kapitánem.\nMnohdy se utápíme ve své sebelítosti, prohrabáváme své hořké osudy a ztrácíme čas v boji o kousek bolavého štestí. Hezky se to říká, snadno se to píše, ale do výkřiku radosti a zvuku písní proniká skutečnost lidské bolesti. Všechny rady jsou zbytečné. Jsme sami malými meteory bez lidí, točíme se na velké planetě, tušíme, potkáváme, víme, že nejsme sami, a přesto z té své planety nevykročíme. Jsme sami v šatu samoty od neznámého krejčího.\nVěřím ve vzájemný soucit, přes zdi osobní planety, přes zdi odcizení. Stárnu a marně se snažím pohledět do tváře pravdy. Jak mohu do ni pohledět, když nevím, jak vypadá? Možná jsem ji potkal a minul jsem ji. Někdo mi šeptá: „Proč vlastně pravdu hledat. Možná, že kdybychom ji nalezli, byli bychom zklamáni.“\nNa zdi kladenské nemocnice čtu obrovský nápis křídou: „Kačenka je nejhezčí holka, i když kulhá!“ Pocítil jsem lítost, že odešlo mé dětství, doba, kdy jsem viděl hodnotu života v psaníčku z lásky.\nSvět je kačulída\nSedíme si klidně v divadýlku\nBavíme se a čas utíká\nCo se děje někde jinde venku\nTohle se nás vůbec netýká\nOno je to stejně těžké změnit\nCo pozměnit nikdy nedá se\nSvět si kluše jako důlní koník\nJako řezník čeká na prase\nBlahobyt a bída\nKdyž tě potká štěstí\nPozdě honíš "bycha"\nKroky času vedou\nDo Zahrady ticha\nChodíme si klidně ulicemi\nHlavou se nám toulá škvára zel\nLhostejní a plni sama sebe\nV zajetí svých zranitelných těl\nChvíle lásky do očí se vkrade\nOpustí nás šňůrou povzdechů\nAž poznáme jak je život krásný\nBudeme stát všichni bez dechu\nZamyšlení před koncem roku\nNa konci každého roku si připadám jako listy na starých stromech. Několik jich zdobí opuštěné větve a dole se první sníh choulí k listům, které neměly sílu hřát se ještě chvíli na slunci začínající zimy.\nDojímají mne písně, které vcházejí do dveří Nového roku. Za každý den, za každou podanou ruku, za každý úsměv, vzdávám díky. Vánoční hvězdy zůstávají v očích, nechávám si je pro další chvíle neznámých dní.\nV ten čas věřím, že nezmizí laskavá slova a věty přátelství. Myslím na miliony ubožáků, na bezmocné, na týrané děti, na opuštěná srdce, na vzdechy za okny nemocnic.\nVím, že nemohu změnit Svět k lepšímu. A hlas v koutku duše mi říká: „Všechno zlo pramení ze závisti.“ A až poslední list spadne a pomalu dopluje na zasněženou zem chtěl bych opět slyšet písně, které mne životem provázely, - když listy nepadaly.\nZnovu hladím svou lásku, dívám se na hvězdnatý ráj nad střechami domů, tam kdesi jsou prý andělé. Jako dítě věřím, že tam někde je ten spravedlivý Svět, kde láska pramení z čistých pramenů.\nHlas Života mi šeptá: „Tady je tvůj ráj. Važ si každé minuty, nikdy se žádná nevrátí.“ Neuměle se modlím. Jsem ještě listem na stromu života. Zvony na kročehlavském kostele nepravidelně bimbají.\nVzpomínám na své přátele doma a v celém světě, na den, kdy jsem se vrátil z nemocnice a syn Tomáš mi řekl: "Táto, dnes je 12.března, - máš život, a to je ten největší dar k tvým šedesátým narozeninám.“\nVrátil se ke mně prosincový oheň u Staré řeky, kde jsme zpívali: „ Vichřice se vzteká na Klondyku sněží, pojď holčičko na samotu snít...“ Bylo mi šestnáct let a můj list se tenkrát nechvěl.\nPosílám pozdravy všem těm, kteří mi pomáhali v době nemocí a nesnází, posílám telegram všem lidem, které mám rád:\n„Ještě jsme listy na stromě života - Buďme k sobě hodní...“\nVypřáhnu z kočáru spěchu\nOdhodím kabát s migrénou\nPustím si hudbu pro útěchu\nA vzkřísím lásku znavenou\nPřemýšlím nad zvláštní dobou\nNa krátké pouti po zemi\nNasypu vrabcům ať si zobou\nAž vítr chvíli oněmí\nTo je má pohoda Vánoc\nBez pompy vzletných přání\nAť si ji každý chrání\nAť příští roky\nV dobrém uplynou\nV té pouti času\nAť se lidé neminou\nA tomu kdo na dně bývá\nZavolám Chlapče nebuď sám\nNech řečí už se stmívá\nMáme ťe rádi tak pojď k nám\nU stolu beze slov jíme\nOtevřu láhev Tramínu\nŽe je nám dobře všichni víme\nJe dobré mít svou rodinu\nPozvu si náladu snění\nNa starý rok si vzpomenu\nŘeknu mu Díky ač mne plení\nA mám z něj duši zjizvenu\nNevím dál co na nás čeká\nAle já věřím všem svým snům\nŽe budou vlídné na člověka\nA na křehký lidský dům\nTo je má pohoda Vánoc...\nVzpomínku na New York budu nosit v duši do konce života. 11. září 2001 – To je datum, kdy hrůza zničila tisíce životů.\nVidím děti v Queensu. Stály u velikého papírového srdce a mlčely. Na fotografii s černou šerpou byl jejich táta - newyorský hasič. Večer se rozkmitaly plamínky svící. Hvězdy se modlily za tisíce nevinných. Dívaly se na své družky na vlajce Spojených států amerických. Manhattan se nořil do dýmu. Zástupy lidských duší. World Trade Center se proměnilo v sutiny.\nTeror! Do špitálu, naproti našemu newyorskému bydlišti, přiváželi zraněné. Na klopách, autech, a v rukou dětí i dospělých se objevily praporky Států a rozžaté svíce. Nad městem měst nelétala letadla. Uprostřed slunečných zářijových dnů válka!\n17. září jsme s přáteli přistáli v Praze. Bylo to první letadlo, které přiletělo po tom Zlém dnu do Evropy. Po prvních setkáních s lidmi jsem přestal vyprávět. Své dojmy jsem si schoval hluboko do srdce.\n„Dobře, že jim to tam spadlo, na ty jejich paneláky! Já na letenku do New Yorku nemám! Ať Američani poznají, co je válka“, zvedl radostně prst solidní pán. „To je jejich válka! Ne naše! Oni si ti „amíci“ moc vo sobě myslej!“ A začaly se vyprávět anekdoty o téhle „legrační“ události.\nKecalové dostali repertoár do vyhaslých inspirací. V televizi i v rádiu občas zaznívaly znevažující věty. Názory, které ospravedlňovaly činy teroru a stály na straně těch, kteří podřezávali letušky, piloty, cestující, kteří místo Života velebili Smrt. Pochopil jsem, jak hluboce se zahryzla stará čtyřicetiletá doba do myšlení mnohých.\nSlyším-li letadlo, mám stále podivný pocit tísně. Ale opravdový strach mám, abych nepotkal „filozofy“, kteří si nevidí ani na špičku nosu. Naštěstí je jich méně než těch, kteří o špičce vědí.\nvyšlo také v novinách\nDovolte, abych připomněl stopadesát let staré myšlenky z knihy Památník Karla Havlíčka Borovského, kterou uspořádal Bohumil Vavroušek Slavětínský. Kniha byla vydána k stoletému výročí narozenin K.H. Borovského v roce 1921 v Nakladatelství Kratochvíl a spol. v Praze.\nÚvodem však o jiném "díle". V roce 1994 při mé návštěvě Kanady a USA jsem dostal od svého přítele exulanta Ladislava Křivánka v Montreálu útlou knížečku Zneužití parlamentu k zničení demokracie. Tuto úvahu napsal Jan Kozák, člen sekretariátu Komunistické strany československé, oddělení Agitprop (Member of the Secretariat of the Communist Party of Czechoslovakia). České vydání v říjnu 1961 spoluvydala a vytiskla tiskárna Universum Press Co. v New Yorku.\nJe dobře, že soudruh Jan Kozák tuto úvahu zplodil, neboť vlastně odkryl karty své partaje a doložil, co může občan kterékoli země na světě od této strany očekávat. Je to varování. Škoda, že tato úvaha není více rozšířena, zvláště nyní, kdy ji mnozí používají jako příručku pro své cíle. A to nejen v České republice.\nTato příručka vysvětluje, jak uskutečnit převrat, zničit demokracii a nastolit "diktaturu proletariátu." Je důkazem, že je možné použít normální parlamentní demokratický systém k revolučnímu převratu normálního státního aparátu a to i když existuje nekomunistická většina. V předmluvě Morrisona Lambertha se mimo jiné říká:\n"Komunistická strana je sveřepý, zapřisáhlý nepřítel socialistických a demokratických stran. Jakmile se s nimi spolčuje, je to počátek jejich zničení. Účelem tohoto překladu je, aby byl výstrahou a naznačil, co se dá očekávat od těch, kteří pracují ve vlastních zemích ve prospěch mezinárodního komunistického spiknutí proti parlamentní demokracii. Ukáže se, že komunistický totalismus a imperialismus se velmi podobají fašismu. I "diktatura proletariátu" je podvod, neboť je diktaturou komunistického sekretariátu."\nDočetl jsem kapitoly soudruha Kozáka a vyhrabal jsem z kupy zaprášených písemností úryvky o komunismu, které napsal v červnu 1850 Karel Havlíček Borovský. Jsou stále pravdivé a je jen škoda, že tato úvaha (nazvána je jednoduše - Komunismus) nebyla v minulosti více připomínána. Možná, že by vše bylo jiné. Ale teď se asi mýlím. Lidé jsou nepoučitelní a dělají stále stejné chyby. Sotva odvane několik let, už se začínají nostalgicky dívat nazpět a odpouštějí sebevětší zločiny. Takže plačme za svou slabost, za svou hloupost, která ponoří příští generace do bažiny, kterou jsme nedostatečně vysušili.\nNásledující úryvky (kapitola Komunismus - K.H.Borovský str.575-583) jsem si vybral v roce 1969 a nyní v březnu 2000 je dávám tímto na vědomost.\nK.H.B.: "Komunismus znamená v pravém a úplném smyslu bludné učení, že nikdo nemá míti žádné jmění, nýbrž aby všechno bylo společné, a každý dostával jenom část zaslouženou a potřebnou k jeho výživě. Bez všelikých důkazů a výkladů vidí tedy hned na první pohled každý, že takové učení jest nanejvýš bláznovské, a že se mohlo jen vyrojiti z hlav několika pomatených lidí, kteří by vždy z člověka chtěli učiniti něco buď lepšího nebo horšího, ale vždy něco jiného než je člověk."\nV následujících větách se K.H.Havlíček velmi mýlil, ale promiňte mu to, vždyť byl rok 1850. V té době nemohl tušit, že deset let po skončení komunistické totality v České republice, bude více než dvacet procent populace znovu otevřeně koketovat s komunistickou stranou, jejíž představitelé se veřejně netají se svým programem, který je stejný jako u svého zrodu. Ale nechme slovo K.H.Borovskému:\n"Každý ale také vidí hned na první pohled, že takové učení není pranic nebezpečné, protože nenajde nikdy dostatečný počet následovníků, aby do života uvedeno býti mohlo."\nSto let po napsání této úvahy přišla padesátá léta - procesy, politické zločiny té strany, která měla ve znaku učení, "které nebylo pranic nebezpečné," a již třicet let před tím naplno sloužily hrůzné tábory na Sibiři, milióny nepohodlných byly zlikvidovány, rodiny rozvráceny - éra třídního boje, nenávisti, udavačství a strachu. Jsme nepoučitelní?\nAle věnujme se dále moudrým myšlenkám pana Havlíčka, který ač se dožil pouhých třiceti pěti let, je nepřekonaným novinářem a apoštolem pravdy dodnes.\nK.H.Borovský se narodil roku 1821. Nemohl vědět, že za sto let po jeho narození bude založena Komunistická strana Československa. Jó, časy se mění. Ale mění se vskutku? Musím přiznat, že trochu ano. Ke zkratce KSČ přibylo "M". Nuže pokračujme opět slovem pana Havlíčka:\n"Každého člověka jmění se musí hájiti, a kdo se cizího jmění dotýká, kdo do cizího jmění sahá, jest KOMUNISTA ! Jen majitel sám má právo se svým jměním dle své vůle nakládati a každé míchání se do toho odjinud jest komunismus!\nKdyž ale se budeme této zásady držeti, shledáme brzy, že komunisté největší jsou zrovna na té straně, odkud právě v tuto dobu nejvíce proti komunismu kázati a brojiti slyšíme a zpozorujeme také, že zrovna ti, kteří jiné viní z toho, že mají úmysl komunismus zaváděti, sami nejméně jmění cizé za svaté drží.\nVláda absolutní béře celé statky některým a dává je jiným podle své libosti, uděluje některým miláčkům svým privileje, to jest jiným slovem, obírá ostatní spoluobčany. Není to nejrozsáhlejší a nejškodlivější komunismus?\nJakmile někomu bez jeho dobrovolného svolení aneb proti jeho vůli nějakou část jmění jeho odejmu, dopustil jsem se přestupku proti jmění, jsem komunista. Víme však, jakým způsobem se v absolutních státech zachází s penězi od národu těžce zaplacenými. Polovička rozhází se povalovačům národu nic neplatným a rozdá se pochlebníkům mizerným, vynaloží se na uplacování atd. atd.\nPročež pravím: Nebojte se tak příliš těch komunistů, kteří berou na groše, těm se snadněji ubráníte - ale bojte se více komunistů, kteří berou na miliony! "\nČerven 1850, Karel Havlíček Borovský\nDěkuji Vám, pane Havlíčku a nezlobte se, že jsem si dovolil připomenout vaše moudré myšlenky. Dnes je 1.březen 2000. Nemohu Vám do Nebe vzkázat nic jiného než, že Světové elegie pokračují.\nUlicí kráčím nejistej krok\nUž je zas v háji minulej rok\nČervem jsem pořád tak jako dřív\nMarný je kydat ten starej chlív\nJidáši mají otrlou tvář\nMedajlí skví se největší lhář\nChléb a hry nonstop prastarej trik\nStrach není móda je to jen zvyk\nRovně jít nejde fér nelze žít\nS vlky se musí na měsíc výt\nMozek nám krmí den ze dne víc\nVakuum v mozku v srdci je nic\nKomerční žvásty bulvárů šmak\nZavři svou hubu jseš pouhej brak\nStádo je hnízdo do řady vlez\nNedojdeš k cíli nejde žít bez peněz\nPokora k smíchu čert si ji vzal\nZávist a zloba jdou světem dál\nBezmocně bloudí svědomí tmou\nV zástupu ovce na jatka jdou\nIdejí zápach krvavejch let\nPomníky vůdců zoufalej Svět\nHledání pravdy smlouvy jsou cár\nKarneval slávy Charón je stár\nPramice pluje nad mlhou stín\nPo velké lásce zoufalej splín\nRanní Praha - Kladenská reminiscence\nDům knihy - Kanzelsberger na Václavském náměstí. Už si nepamatuji kolikrát jsem dlel v milé literární kavárně a psal zde své fejetony. Samozřejmě při dobré kávě. Bývala zde tančírna. Carioca se jmenovala. Má kamarádka Teta sem chodívala tančit. Vedu hovory s barmanem a přejeme si dobrý den. Posílám pokaždé pozdrav barmanově mamince, která čte mé knihy.\nPod balkonem hlučí a žije turistický Babylon. Jazyky celého světa. Jako kluk jsem navštěvoval Prahu jako pohádkový kraj. Autobus Kladno - Praha. Konečná: Florenc. Navštěvoval jsem i bufet Koruna. Sekaná s hořčicí. V texaskách z Tuzexu za těžce získané bony od veksláků jsem procházel okolo obchodů a snil o tom, že jednou budu... A to jsem netušil, že v knihkupectvích na tomto Václavském náměstí budou prodávat také mé knihy, že budu ve svých čtyřiceti letech začínat jako host v divadle Semafor a později v Divadle Jiřího Grossmanna. Člověk mnohé z toho, co jej čeká netuší.\nPo deváté hodině přijíždím domů do Kladna. Vyndávám ze schránky včerejší dopisy. Nemohu spát. Srdce bije stále rytmem nedávného vysílání. Sedím pod slunečníkem na balkoně hotelu Kladno. „Krušovice, klenot mezi českými pivy z pivovaru císaře Rudolfa II.“ Dívám se na nápis na slunečníku. Vzadu, na stěně, je drozdí hnízdo. čekají čtyři nové následníky. Vrchní Slávek předělil balkon lavicí, aby nikdo nevyrušil budoucí drozdíky.\nMyslel jsem na laskavé srdce číšníka. Pokaždé, když se setkám s dobrým činem mám více chuti žít. Myslím na nedávné chvíle u mikrofonu. Učím se zvažovat slova. Zranit je snadné. Je složitější pomoci a dát víru v nejistou budoucnost. Věřím (a jsem právem nazýván don Quijotem), že se proti špatnosti dá bojovat dobrým slovem.\nOpakujeme stále slovo „obyčejný“. Každý den je neobyčejný. Vždy se ptám, kdo ten hezký den přičaroval. Stárnu a každý den se mi zdá kratší a kratší. Kdo nám dal řeč? Písně? Lásku? Radost? A tak pluji na bárce života a otázky nechám nezodpovězené. Otázek je více než-li kapek v moři.Moře naděje je klidné. Hledím na ženu Jarmilu, na děti, na vnuky a raduji se z pozdního příchodu Jara, které je spíše létem. Sídliště se mi zdá milou zahradou.\nNedaleko, poblíž obchodu s pečivem, volá malý kluk: „Dědóóó, kup mi rohlík. Já mám hlad...“ Sedí hrdě na tříkolce a napodobuje zvuk motoru. Nikde nehouká žádná zlověstná siréna. Připadám si šťastný. Na cestě domů říkám starému kamarádovi: „Buďme k sobě vlídní!“ Kamarádův malý vnuk přestal ukusovat rohlík a udiveně pozvedl oči vzhůru: „Dědečku, co to ten pán říkal?“\nJá všechnu hořkost odkládám\nad acta do regálu\no tom co rád mám zazpívám\ndo setmělého sálu\nSlunce i záře neónů\nulice plné šumu\nhotely s vlídnou recepční\nbufety s vůní rumu\nTržiště s kouzlem Asie\nholky a modré džíny\nzvony co bijí dvanáctou\nv ten polední čas líný\nPodloubí kde tlí Staletí\nsepnuté ruce mnichů\nza sťaté hlavy šlechticů\npro marnou lidskou pýchu\nZ orloje Smrtka vyhlíží\nna mumraj cizích tváří\ndo chrámu vcházím v pokoře\nkde Věčné světlo září\nNáměstí dlouhé jako nit\nbronzový Václav střeží\nVltavou pluje trápení\npod okny sterých věží\nNa Malostranské tramvají\nkodrcá klepe zvoní\nKarlův Most vejci slepený\ndál bryčkou černých koní\nSochy a strohost gotiky\npavlače s vlajkou plenek\nreklamy světí prostředky\na prsy erosenek\nNa Hradě pravda vítězí\nna taxi Jan Hus čeká\nv Ruzyni Papež přistává\na vítá F. L. Věka\nMuzeum s jizvou výstřelů\ntěch neúprosných časů\nna Petřín nasát do očí\ndeštivou jarní krásu\nNa léta tísně vzpomenout\na dál jít za nadějí\nco srdce lidí kolébá\npři pádu do závějí\nKrálovství české procházím\na s Pražským chodcem v bistru\nFlekovské černé popíjím\njak olej z pláten Mistrů\nV pasáži zívám ozvěnou\nz Lucerny jazz se line\npan Clinton usnul v Redutě\njdu - noha nohu mine\nVepřová párek bramborák\no bůra škemrá somrák\ndo Dejvic krtkem odjíždím\nkde na mě čeká soumrak\nAhasvér bloudí půlnocí\ndoktora Fausta míjí\npan Rudolf čeká Golema\nv Átriu melodií\nNa Bílé Hoře svítání\nZámecké schody hřeší\ntulák se choulí v pasáži\ns diplomem bez přístřeší\nLibuše hledá korunu\npro českého lva v Tróji\nJan Ámos hledá apartmá\na marky orla kojí\nJe plno měst a velkoměst\njen Praha je ta dáma\nco s Evropou se objímá\na v nouzi je vždy sama ...\nVažme si každé chvíle\nŽivot je nenahraditelný dar. Stačí si jen uvědomit jeho jedinečnost a říci si tu omšelou, ale nenahraditelnou větu: „Važme si každé chvíle.“\nŘeka života je laskavá a neúprosná. Když už se nedá věřit světské spravedlnosti, věřme té nadpozemské. Ale nepřestávejme ji hledat i zde, dole. Zda ji najdeme potom, až se v prach rozpadneme, nevíme.\nStále opakujeme celý svůj život stejné věty: „Dobrý den, prosím, dobrou noc, děkuji...“ Proč bych neopakoval své věty o laskavosti, lásce, víře, přátelství? Prostupují celou mou tvorbou. Milionkráte opakovány, stále nalézají odezvu. Ujišťuji se tím, že ta slova a věty stále ještě jsou.\nŽe se zdá, jako bych kázal a moralizoval? Ale nikoli! To sám sobě dávám lekce. Nejsem anděl a nikdo z nás není anděl.\nRád se dívám do tmavých očí koní\nA vnímám tu krásu víc než dřív\nDík šeptám těm kamarádům lidí\nDo rozevlátých hřív\nV těch očích vidím biče dostavníků\nA slyším dusot kopyt rozháněných stád\nCtižádost žokejů a obchodníků\nA někdy krutý pád\nA jizvy od střepin šílených válečníků\nJezera potu pod bičem zachvění\nA věrnou práci koní pro lidi pro člověka\nJen ticho odmění\nRád se dívám do plachých očí koní\nVýsměch může být dvojí - jeden se vysmívá lidským nešvarům, a ten druhý zraňuje. Přiznám se, že nemám rád výsměch žádný, Než-li výsměch raději úsměv.\nOn výsměch je pokaždé zlomyslný. Je to útok a často na bezbranné. Jedovaté věty výsměchu zraňují navždycky. Poznamenají dítě i dospělého. Zasáhne-li nás, nosíme jej s sebou jako nevymazatelnou skvrnu. Člověka bolí, když je zesměšňován před ostatními.\nPoznal jsem člověka, který od malička zadrhával v řeči. Jeho táta se mu vysmíval. Ten kluk se nenaučil už mluvit bez zakoktání nikdy. Naopak ve snaze nezesměšnit se, zadrhával ještě více. Je již několik let bezdomovcem, plachý jako srna a bojí se lidí.\n„Fousku,“ svěřil se mi o Velikonocích, „mně se už několikrát zdálo, že mám rodinu. Seděli jsme u stolu, byly Vánoce. Stromeček zářil. Kolem mě byli všichni. Žena a děti. Povstal jsem, cinkl jsem lžičkou o skleničku a řekl: Zavřete oči, za chvíli přijde Ježíšek. Chtěl jsem ještě říct, že jim přeju hodně dárků, ale zakoktal jsem se a žena s dětmi se rozesmáli.“\nProcházel jsem večerní Prahou. Potkával jsem lidi a v duchu se ptal, kolik z nich poznalo hořkost výsměchu. Od hlupáka bolí výsměch méně, ale nejvíce zasáhne, když přijde od těch, kterým jsme věřili. Ti, kteří byli výsměchem zasaženi, chodí celý život ve střehu, jako by se obávali, kdy je někdo zraní. Jsou často nedůvěřiví a smutní.\nSnažím se slovo Výsměch vymazat ze svého slovníku. Ono je v příbuzenském poměru se Zlomyslností a také se Závistí. A to je divné příbuzenstvo.\nPo kolikáté jsem ji prosil\na než-li žehrat na osud\nna nešťastnou planetu\nJdi a per se!\nČtvero párů bílých nohou\ndva páry rukaviček\nNení to obraz je to noc\nbřízy se chvějí\nzvlhlé plato pivních tácků\nDo tišin depresí\nJsou mrtvé a ráno\njako živí odcházejí\nA smějí se...\nŽivot! Kdo tohle jméno vymyslel? Snad sám život. A jak vysvětlit, co život vlastně znamená? Každý si jej asi vysvětlujeme jinak - a hlavně po svém. Jsme lidé. A jedinec je člověkem. Bez vlastní vůle přicházíme na svět. Někdo dostane do vínku milující rodiče a někdo naopak.\nProžíváme dětství, kupují nám dudlíky, později autíčka, koníčky, panenky, obrázkové knihy. Začínáme se učit prvá slova - Řehoř, bouřka, řeřicha, řípa, roura, rak, rorejs, rýč, kočárek... V okamžiku se stáváme dospělými dětmi a poznáváme jak život bolí i těší.\nJsme na světě. Jsme na zemi. Chodíme, myslíme, jíme. S příchodem středního věku si začínáme uvědomovat dálky. Slova a věty: Tenkrát, pamatuješ? Jó to bylo! - se dostávají do našeho slovníku spolu se zkušenostmi. Nechceme si připustit, že jdeme další úsek svého života - pomalu z kopce.\nDálky již nejsou v dálkách, ale dotýkají se nás a připomínají, že se dočkáme i jejich blízkosti. Nikdy tu poslední dálku nespatříme. Život nás obdařuje i bere nám. Všechno na něj svádíme. Chválíme i zatracujeme: „Zatracenej život! Zpaťchanej život! Tenhle život stojí za bačkoru! Nádhernej život! Tomu říkám život! Život máš jen jednou...“\nA tenhle poslední výrok vysvětluje, co život je. A nikdo se tím neřídíme, ačkoli tuto pravdu známe. Jsme stejní a i když máme předsevzetí změnit své konání, je stále stejné, - možná jen opatrnější. Život, dalo by se říci, je uvědomění si, že jej máme. Že víme, že jsme a že nebudeme.\nJe to krásné a tragické zároveň. Každý si své stvoření představujeme jinak. Někdo si řekne: „Zkrátka jsem tady a musím tedy žít.“ Další žije s vírou v Boží prozřetelnost, a jiný se zamýšlí nad smyslem života.\nZrovna tak jako já, v této chvíli. Bojím se chorob, zlých a vypočítavých lidí, totalitních režimů, a také se strachuji, - co bude v Neznámu. Vím o životě stále méně, a stále více jej miluji. Bojím se hrubosti zraňujících slov a bezohledných činů. Všechny své poklesky svádíme na život, na osud, na Pána Boha, ale vzácně na sebe. „Buďme k sobě vlídní.“\nŽivot je vozík\nS veteší i krásou\nMá mladé srdce\nA hlavu bělovlasou\nVe dvou se lépe táhne\nčím víc se mládí ztrácí\ntím víc se po něm prahne\nŽivot je zkrátka takovej\nŽe sem tam něco bolí\nJarem jdeš s hlavou vztyčenou\nA na podzim jdeš s holí\n(Život je vozík - úryvek textu písně)\nSvěřit se někomu s osobním problémem, se svým tajným myšlenkovým zákoutím je blahodárné v případě, že ten, komu se svěřujeme je čestným člověkem. Ale ať se svěřujeme komukoli pokaždé se stáváme zranitelnými. Naším městem chodí ten, kdo zná a ví, že máme slabosti, trápení, přání, cíle, obavy, lásku - a ten, kdo také již ví, může kdykoli promluvit a dát veřejnosti to, co jsme úzkostlivě skrývali.\nPoznat, kdo je ten, komu se svěřujeme, je těžké. My lidí umíme lhát, vzbuzovat dojem, získávat důvěru a k tomu umíme dobře i zrazovat. Často ten o kom říkáme, že bychom za něj dali ruku do ohně, nás zklame. Lidé se mění více než počasí.\n„Než otevřeš dveře a srdce zeptej se hvězd!“ K?ižovatky životních cest jsou spletité a nejsou na ně mapy. V návalu okamžitých emocí, vzteku nebo radosti jsme schopni prozradit, to co jsme měli navždy skrývat.\nSvěřovat se, či nikoli? Podle sebe soudím, že v určité situaci, jsem schopen, v návalu důvěřivosti, sdělit to, co jsem neměl. Pokaždé, když skryté myšlenky vypustíme na světlo denní, opouští nás břímě tajemství. Hledáme spřátelenou duši. Zklamal jsem se kolikrát. Jsem jeden z hlupáků, kteří se nedokáží poučit.\nSvěřit se cizím lidem je někdy méně nebezpečné než největším přátelům. Nikdo si nemůže být jist přátelstvím až do smrti. Potkávám na svých cestách lidi o kterých jsem v té chvíli přesvědčen, že jim mohu svěřit svá trápení, radosti. Vím, že je už nikdy pravděpodobně nespatřím a tak se nemohu dozvědět, jak s mojí důvěrou naložili.\nDostávám milé i smutné dopisy lidí, kteří u mne hledají naději. Svěřují se mi a já se snažím, ač nejsem ani kněz ani psycholog, napsat jim pár vlídných vět. Ve chvíli, kdy píši někomu, kdo se mi svěřil, někdo koho neznám a ani si jej nedovedu představit, mám velký pocit zodpovědnosti. „Máš na to právo?“ ozývá se káravý hlas mého svědomí.\nNejvíce bolí ticho. Svěřoval jsem se v minulosti těm, kteří naslouchali se zdánlivou účastí, mlčeli, a o sobě nikdy neřekli víc než pouhá obecná slova. „Dával jsem bez návratu.“ Tato jednostrannost mne trochu poučila, že když dáváme kousek svého nitra k nahlédnutí, měli bychom dostávat za svou důvěru, také něco od těch, kterým se svěřujeme.\nCtím ty, kteří dokáží své myšlenky schovat v trezoru nitra. A zároveň myslím na jejich samotu celoživotní izolace. „Pepiku, ty rozdáváš duši!“ někdy mne kárá má žena. Odpovídám jí: „Lépe duši rozdat, než ji prodat!“\nJak jsem se svěřoval v týdeníku\nkde se mnou rozmlouval redaktor Zdeněk Lebl,\nVšem přátelům u nás a v celém světě přeji: Jsme ještě listy na stromě, buďme k sobě vlídní.\nDěkuji přátelům v exilu, kteří na mne nezapomněli v nedávných dobách, kdy jsem byl "na dně".\nDěkuji svým kamarádům Muklům, politickým vězňům padesátých let, kteří mne a mého syna zvali mezi sebe na Český Šternberk, kde jsme v kapli slyšeli krásná a posilující slova pana arcibiskupa Karla Otcenáška a kde vždy nalézáme nezlomené a slušné přátele. Posiluje mne to ve chvílích beznaděje, které se mne dotýkají při setkání s lhostejností, arogancí a s těmi, kteří zapomněli.\nDěkuji všem, kteří čtou mé knihy, poslouchají Český rozhlas 2 Praha, pořad Nedělní dobré jitro. Vaše dopisy a zprávy mne nejen teší, ale i mě učí zbavovat se vlastních chyb. Dostal jsem stovky zpráv, dopisů a pohledů. Děkuji a prosím, omluvte, že nemohu odepsat všem. Dostávám se z vleklé chřipky a sbírám síly, abych mohl pokračovat ve své tvorbě. Práce je pro mne stéblem, kterého se chytá tonoucí.\nDěkuji za upřímná přání k mému ocenění Čestný občan města Kladna. Přišlo jich více než anonymů.\nKašlu vám na vaší politiku\nna nekonečné podvody\nod doby té co světem chodím\nmám k tomu vážné důvody\nDo žlábku spláchnout vaše řeči\nco páchnou touhou po moci\nv zrcadle huby pokřivené\na sami sobě proroci\nKde vůbec najít pravdu ve světě\nkde jenom prachy hrají prim\njá zkrátka s vámi nepojedu\na lézt do řití neumím\nJsem starý chlap co zešedivěl\nze slibů vůdců velkých stran\nmůj mozek je už unavený\na beze zbytku rozprodán\nJá kašlu na tu vaší pózu\nfalešných hráčů co chtěj‘ víc\nnež já a všichni obyčejní\nco chodí v smogu do ulic\nKolikrát zklamán byl jsem vámi\nkolikrát měl jsem v srdci sten\na přesto nemám v očích zlobu\nnoc skončí přijde nový den\nvy šašci co vám chybí cit\na bez vás můžu klidně žít\nMonolog sochy svatého Václava\n(1969 - 1989)\nJá jsem svatý Václav já spousty věcí viděl\nJá chvílemi se radoval a chvílemi se styděl\nTenkrát v roce osmnáctém za éry Masaryka\nPode mnou znělo Sláva vlasti Vivat republika\nSvobodou oči zářily jásaly ulice\nA z našich zemí odlétla dvouhlavá orlice\nJá všechno měl jak na dlani to býval biograf\nJen obleky se měnily a stále stejný dav\nJá zíral na kočáry na dámy ve zlatě\nNa chudáky co chodili v jediném kabátě\nJá viděl lidí statisíce jak chtěli bránit zemi\nPak zbraně složit museli a zůstat roky němí\nA slabí ruce zvedali dávali paci pac\nBöhmen und Mähren Prag ist schön a byl tu Wenzelsplatz\nRok to je v čase vteřina a byl tu slavný Máj\nDým z výstřelů se rozplynul častuškou zvonil kraj\nByl konec války ve světě a konec soužení\nVšichni si ruce podali bílí i červení\nPak přišel ten rok s osmičkou a hesel stále víc\nKupředu zpátky ani krok zvučelo z mnohých plic\nA každý rok se u tribun portréty vlnily\nA jak čas běžel Evropou se tváře měnily\nA lidé písně zpívali zadarmo dělali\nJak dlouho jim to vydrží jsem hleděl zpovzdálí\nA brontosaurus v muzeu dál chrastil kostrou svou\nJá pozoroval zvědavě kam ideály jdou\nA přišla další osmička já hleděl zjeveně\nCo všude divných nápisů se skvělo na stěně\nJá kopí držel vzpřímeně a šeptal Koníku\nPraha je plná vojáků a ticho v Blaníku\nNade mnou hlučí dálnice na Můstku zóna pro pěší\nA Metro chrlí zástupy a nic mě tady netěší\nJá nejsem žádný vévoda jsem pouhé dítě osudu\nPan Myslbek mně neřekl že tady klid mít nebudu\nDvě osmičky se přehouply a leden po sněhu\nJá viděl jak se Pražané dávají do běhu\nJá nepochopil zcela nic pod mokrou přilbicí\nA nikdo nešel osušit mé oči slzící\nOdešlo horké léto poslední lístek spad'\nBludičky svící v ulicích a Sedmnáctý listopad\nJá viděl znovu statisíce těch očí co se chvějí\nNa hrudi s něžnou trikolórou na cestě za svobodou\nNa cestě za nadějí\nNárod se ze tmy probudil čas zavál smutné stopy\nDo trysku dej se koníku jedeme do Evropy\nA dál se lidé prochází a vodí milenci\nA vrabci se mnou švitoří jak malí spiklenci\nDo nozder mého přítele se loudí vuřtů pach\nDejte nás jinam - prosím vás - mám tady pořád strach


České nebe v podání Járy Cimrmana | LaCultura.cz\n12. července, 2009 Redakce Nezařazené 0\nČeské nebe, Divadlo Járy Cimrmana, zdroj: http://www.zdjc.cz\nČeské nebe se nese v duchu typických cimrmanovských dramat. Dokonce i v tom, že sehnat lístky na jejich představení není žádná sranda. Takže když jsem se dozvěděla, že jsem jedna ze šťastných majitelů vzácných lístků a budu mít tu čest vidět Cimrmany na živo, skákala jsem metr vysoko. Diváky čekalo klasické rozdělení hry na seminář s výňatky z reálií i mýtů české historie a literatury a poté samotná hra. Po zhlednutí si myslím, že jejich patnáctá hra patří mezi to nejlepší, co Cimrmani na jevišti ukázali, ale nebudeme předbíhat.\nPrvně něco o semináři, který hru „načíná“. Při přednášení jednotlivých referátů se herci Cimrmanovy společnosti střídají a jejich řeč se nese spíše v duchu didaktickém než humoristickém, přesto se vytříbeného humoru diváci dočkají např. při vysvětlování vzniku Českého nebe, kterou napsal Jára Cimrman v kavárně, v níž strávil první světovou válku, nebo při zdůvodnění slávy Slezských písní, které podle všeho český univerzální génius prodal Petru Bezručovi. Pobaví také skvělý fór „živé kopírky“, kterou nevytvořil nikdo jiný než Cimrman a která dokázala zkopírovat až 25 listů najednou. Jedinou nevýhodou bylo to, že Cimrman musel text diktovat a „kopírka“ si stěžovala, že ji bolí ručičky.\nPro svou hru autoři čerpali z myšlenky, kdo se dívá z českého nebe a určuje dění na naší zemi. Sami přiznali, že si nemysleli, že by rozvedení tohoto námětu stačilo na celou hru, ale jak bylo vidět, zvládli to bravurně. Po přestávce se tedy na jevišti objevila scéna s českým nebem a diváci se mohli konečně dozvědět, kdo tedy zasedl v nebeské komisi. Patron České země Svatý Václav, učitel národů Jan Amos Komenský a praotec Čech, kterému je neustále připomínáno jeho pohanské vyznání. Jeho postava dodává českým velikánům selský rozum a napomáhá demýtizaci. Dialogy mezi Komenským a praotcem Čechem, který si neustále plete české literáty, hudebníky i literární postavy, rozhodně stojí za to. Za všechny zmíním interpretaci dramatu Mrštíci, které napsala jakási Maryša. Následující debaty o tom, kdo by měl zasednout v nebeské komisi, jež se má rozšířit na šest členů kvůli válečné situaci na zemi, jsou vrcholem hry, jež spočívá ve vtipném glosování českých historických osobností (např. děvčata Hanka s Lindou a jejich rukopisné podvrhy).\nPostupně se tedy do nebeské komise dostávají mistr Jan Hus, Karel Havlíček Borovský a za ženské pokolení i Babička Boženy Němcové. Každá postava se vyznačuje svými typickými vlastnostmi a kostýmní řešení dokresluje jejich autenticitu. Mravokárce Hus, který odmítá vpustit do nebeské komise Boženu Němcovou či miláčka národa Josefa Kajetána Tyla za to, že zahýbali svým protějškům, se stává častým terčem „ohnivého“ humoru. Např. když si jde Borovský zapálit, před Husem mává ironicky sirkami, o Zikmundovi, kterého v nebi potkává ani nemluvě. Borovský, ten zase dává do placu jeden epigram za druhým, a dokonce vyndá i trnovou korunu s tím, že je mu bohužel malá. Babička bodře naslouchá ostatním členům komise a občas zavzpomíná na léta strávená v Ratibořicích. Diváky také překvapí tím, že se snaží sbalit praotce Čecha. Humor nechybí žádné postavě, snad jen vsuvky cvičícího Miroslava Tyrše a bojový duch maršálka Radeckého působí někdy jako narušení vytvořené nálady v nebeské komisi.\nCelá hra je tvořena rámcově, začíná a končí první světovou válkou. Na nebeskou komisi tedy připadá volba krále České země, jelikož Cimrman ještě žije, což je členům komise velmi líto, protože jinak by o králi bylo rozhodnuto, musí zvolit někoho povolanějšího, Tomáše Haryka Masaříka (jméno českého krále přece musí být počeštěno).\nU Járy Cimrmana se tedy našlo v pozůstalosti další skvělé drama, které si hraje s českými mýty a velké postavy českých dějin neglorifikuje, ale s ironií sobě vlastní reflektuje českou historii a celkově demytizuje velké osobnosti.\nHra byla nominována na cenu Alfréda Radoka 2008.\nStřídavě hrají: Ladislav Smoljak, Zdeněk Svěrák, Jan Hraběta, Jan Kašpar, Petr Brukner, Bořivoj Penc, Genadij Rumlena, Miloň Čepelka a další.\n14. června, 2014 Shakespearovská láska ve světě fantazy Romeo, ach Romeo, proč jen musíš být Romeo! Juliina otázka objevuje se po letech v hlavě mladičké Jacindy, vyvolené dívce z kmene Drakijů, která se zamiluje do syna úhlavního nepřítele. […]


Investice - Hradecký demokratický klub\nChceme kvalitní a moderní stavby, architektonicky hodnotné, přitom účelné, vedle toho šetrné k životnímu prostředí. Stavby musí být kvalitně projektově připraveny. Tam, kde je to vhodné, preferujeme architektonické soutěže o návrh. Výběrová řízení na stavby budou transparentní a v souladu se zájmy kraje.\nNe každá investice je národohospodářky a mikroekonomicky účelná. Každá investice musí přinést novou kvalitu pro uživatele, úsporu v provozu a vedle toho, když vlastní průběh výstavby přivede práci a ekonomickou aktivitu do určitého místa, tak jedině dobře – ale je to jen krátkodobý vedlejší efekt. Nejde jen o to investovat, ale investovat promyšleně.\nStanovujeme priority v jednotlivých oblastech, ty budeme naplňovat. I dotované investice musí „zapadat“ do plánu – pro dotace budeme především připravovat akce, které bychom tak jako tak dělali za vlastní peníze.\nBudeme připravovat projekty pro nynější dotační programy vlády a EU v rámci „protipandemických“ opatření\na následně i pro běžné programovací období 2021–2027. I za snížení podílu investic chceme zůstat mezi nejlepšími kraji v ČR a měřit se i s nadprůměrnými městy v tomto kritériu.\nNáš investiční plán především řeší nemocnice, silnice, ústavy sociální péče a školy. Plán investic bude dlouhodobý a přehledný. Budeme mít dostatečnou stavební připravenost pro získání finančních prostředků mimo kraj.


Tabula Traiana, Srbsko - TIXIK.cz\nTIXIK.cz » Srbsko » Tabula Traiana\nTabula Traiana, Srbsko - cestovní průvodce\nTabula Traiana: Hlídač pokojů\nMapa hotelů Tabula Traiana\nTabula Traiana: Fotografie\nDoporučené hotely Tabula Traiana\nTabula Traiana: Turistický průvodce - tipy na výlety, turistika, nejlepší restaurace\nSatelitní Google mapa, Turistická mapa regionu, Cyklotrasy, Plánovač výletů, Tabula Traiana a doprava\nRajacke pimnice 65km\nKategorie: Památníky, Aktuální čas: 03:22:22\nTabula Traiana je mramorový blok nad řekou Dunaj. Na tomto bloku je nápis se šesti řádky římského textu. Deska označovala poslední, nejvíce komplikovaný úsek silnice vystavěné v letech 100 nl císařem Traianem. Nachází se na pravém břehu řeky Dunaj v Kazaňské soutěsce na území Srbska . Asi 30 km severovýchodně od města Donji Milanovac . Silnice měla být rychlou a bezpečnou cestou k Djerdapu a vojenskou komunikací pro případný válečný konflikt s Dácií. Z původních 6 řádků textu jsou už dnes čitelné pouze tři. Tabula Traiana o délce 3,2 m a výšce 1,8 m zdobí po obou stranách delfíni, v horní části orel s rozepnutými křídly, růže a reliéfy.\nTabula Traiana: Recenze\nTabula Traiana prozatím nikdo nehodnotil. Vlož svoji recenzi jako první, děkujeme!


Výlet na Sváťovu stezku 25. 9. 2021 - TOM zálesáci Svitavy\nVýlet na Sváťovu stezku 25. 9. 2021\nRáno jsme v 9 hodin společně vyrazili od sportovní haly Na Střelnici směr rybník Rosnička. Cílem našeho sobotního výletu bylo projít celou Sváťovu stezku. Sváťa je skřítek a společně s ním jsme měli za úkol vysvobodit zakletou Labutí princeznu. Cesta se skládala celkem z 8 stanovišť a abychom mohli jednotlivé úkoly splnit, museli jsme použít dřevěnou kuličku, která funguje jako hrací žeton. Každý jsme měli mapu s hrací kartou, do které jsme obkreslovali jednotlivé reliéfy z herních prvků. Komu se podařilo získat všech 8 kreseb, může si v informačním centru na náměstí Míru 48 vybrat malý dáreček (Sváťův magnet). Počasí se vydařilo a našlápli jsme si pár kilometrů. Poslední zastávkou bylo samozřejmě (celou cestu slibované) Rákosníčkovo hřiště, kde jsme vybili poslední zbytky energie. Jak jednotlivá stanoviště (Rybkolov, Hopsemínko, Rovnovážka, Žabí cirkus, Okapka, Pylnice, Mravenčení a Hadidráha) vypadala můžete vidět na fotografiích.\nTěšíme se na další zálesáckou akci, a to na POHÁDKOVÝ LES. Ten se uskuteční 2.10.2021 u rybníka Rosnička a doufáme, že se tam s Vámi uvidíme!


Informace a recenze žánrových knih romány pro ženy\nRomány pro ženy\tJedním z nejčtenějších a nejprodávanějších knižních žánrů jsou zajisté romány pro ženy. Ženy si kupují tyto knihy pro chvíle pohody a odpočinku. Většinou jsou to knihy o lásce, o rodinných a partnerských vztazích. V nepřeberném množství této beletrie si každá žena najde právě tu svou knihu, která ji zaujme a toho svého autora, který píše právě pro ni. Příběhy o lásce jsou nevyčerpatelným zdrojem inspirace. Zde najdete recenze románů pro ženy českých i zahraničních autorů.\nPublikováno dne: 19. 4. 2017 | Komentáře:\nKomentáře nejsou povoleny\tRádi Vám nabídneme Vládce Arestonu v knihkupectví MOBI. Areston přivítal nové poutníky a opět se vydává do hlubin vesmíru. Ovšem mnohé se změnilo – Sršeň a jeho spojenci konečně rozluštili tajemný kód a získali přístup do mýty opředeného jádra. Ale i když se jim podaří setkat se s tajemnými bytostmi, které snad jsou staviteli vesmírného vězení, […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Vojna nemá ženskú tvár\nKomentáře nejsou povoleny\tKniha Vojna nemá ženskú tvár najčerstvejšej držiteľky Nobelovej ceny za literatúru Svetlany Alexijevič vychádza v slovenskom preklade už druhý raz. Oproti prvému vydaniu z roku 1990 však ide o rozšírenú verziu, objavujú sa v nej pasáže vyškrtnuté bdelým sovietskym cenzorom i celkom nové výpovede pamätníčok Veľkej vlasteneckej vojny. Svetlana Alexijevič pátra po inej tvári vojny. […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Karty For TEENS – Jak myslíme, tak žijeme\nKomentáře nejsou povoleny\tNové karty vnitřního rozvoje, které tě přivedou k zamyšlení nad životem, tvým směřováním a vnitřním rozvojem. Přivedou tě k pochopení, jak uvažuješ a jak smýšlíš o různorodých tématech, pocitech a emocích. Náš život se odehrává podle toho, jak přemýšlíme a jak myslíme. Je důležité dozvědět se, jak přemýšlíme, a naučit se myslet tak, aby to […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Fotoateliér Seidel\nKomentáře nejsou povoleny\tRádi Vám nabídneme Fotoateliér Seidel v knihkupectví Beletrie. Reprezentativní publikace s úvodním slovem architekta Davida Vávry shrnuje životní příběh i dílo Josefa a Františka Seidelových a obsahuje výběr historických fotografií i dokumentaci obnovy ateliéru. Celou digitalizovanou sbírku otce a syna Seidelových dostupnou na internetu tvoří fotografie od roku 1884 do roku 1997. Místopisně zahrnují mimořádně široké […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Město draků\nKomentáře nejsou povoleny\tRádi Vám nabídneme Město draků v knihkupectví Beletrie. San Francisco v roce 1940: město žije oslavami Svátků jara, čínského nového roku, a třídenní slavností Misky rýže, jež má pomoci vybrat peníze na válečnou pomoc Japonskem napadené Číně. Svérázná soukromá vyšetřovatelka Miranda Corbieová se odmítá smířit s vraždou mladého Japonce Takahašiho, jehož v Chinatownu zastřelili přímo před […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Potíže se ženami\nKomentáře nejsou povoleny\tMohou být ženy geniální, nebo na to mají příliš krátké ruce? Proč jsme se ve škole učili jen o dvou či třech významných ženách? Co dělaly všechny ty ostatní? Projdeme si nedávné dějiny pěkně popořádku, ale zaměříme se tentokrát na zástupkyně něžného pohlaví. Osudy žen totiž do značné míry ovlivňovaly názory mužských géniů, jako byl […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Oddělení 73\nKomentáře nejsou povoleny\tNabízíme Oddělení 73 k zakoupení v internetovém knihkupectví MOBI. Čtvrté pokračování švédské série s kriminální inspektorkou Emou Sköldovou. Kriminální inspektorka Emma Sköldová se v nemocnici probudí po pěti měsících z komatu. Marně se snaží v mysli vrátit k nehodě, o níž je stále více přesvědčená, že šlo o zločin. Pamatuje si jen to, že odjela od […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Daleko od stromu\nKomentáře nejsou povoleny\tKniha Daleko od stromu je k zakoupení v internetovém knihkupectví MOBI. Když vyšla novela Daleko od stromu poprvé v exilovém nakladatelství Index v roce 1986, získala za ni Zuzana Brabcová historicky první Cenu Jiřího Ortena. Když vyšla poprvé oficiálně v Česku v roce 1991, odsunul ji tehdejší zájem o velká jména zakázaných autorů poněkud stranou. Teprve […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Ministerium verbi\nKomentáře nejsou povoleny\tNabízíme Ministerium verbi k zakoupení v internetovém knihkupectví MOBI. Kniha přináší soubor promluv Adolfa Kajpra (1902–1959), jezuitského kněze, proslulého redaktora i publicisty a neméně věhlasného kazatele, jehož „služba slova“ měla velký vliv na katolické věřící i na veřejné mínění své doby. Vynesla mu obdiv a úctu, ale i zášť a pronásledování – byl vězněn v nacistických […]\nZařazeno do kategorie: Knihy Jízdní kolo, vynález, který sblížil sv ět\nKomentáře nejsou povoleny\tObrazová kniha, první svého druhu v českém prostředí, seznamuje na 144 stranách milovníky cyklistiky s důležitými okamžiky vývoje jejich oblíbeného stroje a dopřává náhled do historie tohoto vynálezu. Nabízí nejen historii ve světě ale i vývoj cyklistiky u nás, průvodce výrobců a značek v Čechách, zajímavosti z dobového tisku, atmosféru prvních závodů, lehký humor a […]\nRomány pro ženy:\tVládce Arestonu


Zhruba za sto dní se bude konat 11. ročník multižánrového hudebního festivalu Colours of Ostrava, který letos připadá na 12. až 15. červenec. Program patří k nejnabitějším a také k nejdražším v celé histori festivalu. Hlavní hvězdou bude islandská zpěvačka Björk, která v Ostravě představí svůj poslední multimediální projekt Biophilia. Festival se letos z centra města přesouvá do areálu památky Dolní oblast Vítkovic, kam se vejde až 35 tisíc lidí. Na to, jakou má nový areál atmosféru a zázemí pro návštěvníky, jsem si ptala mluvčího festivalu Jiřího Sedláka.\nStarý areál byl již pro Colours of Ostrava malý, vše tam bylo natěsnané, nebyl tam dostatek místa pro zázemí, hygienu apod. A měl i některé další nevýhody – jako například přechod přes řeku mezi oběma hlavními areály. Kdyby například byla zvýšená hladina vody, pak by nebylo možné nainstalovat druhou lávku a přechod mezi oběma areály by byl každou chvíli ucpaný. Areál také neměl vlastní parkoviště apod.\nV čem je nové místo lepší?\nK hlavním výhodám patří například větší prostor u obou hlavních venkovních scén, stanové městečko opět v zeleni s možností parkování, druhé vlastní parkoviště pro návštěvníky, více prostoru pro zkvalitnění služeb a hygieny, všechny scény se budou nacházet v jednom areálu a odpadne nutnost přecházení mezi oběma hlavními areály. Festival získá na vzdušnosti, lidé se nebudou tlačit. Navíc se nachází tři zastávky tramvají od centra Ostravy, tj. je opět velmi blízko města, nemusí se jezdit někam daleko za město. Opět zde lidé najdou trávu, stromy, zpevněné plochy apod., nemusí mít strach, že budou někde uprostřed továrny či prachu a hlíny.\nMá i nějaké mínus?\nSnad jen to, že ho zatím lidé neznají, že se tam Colours konají poprvé.\nJak byste popsal atmosféru nových prostor?\nV jedné části areál nabídne velké open-air scény, kempink na trávě a v zeleni i další travnaté zóny určené k odpočinku nebo zpevněné plochy ke stání a tanci při koncertech. Druhá – více industriální část – nabídne nejen několik zastřešených scén včetně unikátního plynojemu, ale i procházku skrze unikátní industriální architekturu, která bude zrekonstruována a připravena pro bezpečný pohyb návštěvníků. Vedlejší část bývalého dolu Hlubina nabídne další zastřešené objekty s tradičně bohatým doprovodným programem – diskusemi, kinem, workshopy, noční taneční scénou, restaurací či místem pro interaktivní setkávání.\nJaké zázemí nabídne návštěvníkům?\nNový areál nabídne veškerý obvyklý servis na letních festivalech – tribuny, stanové městečko v zeleni, parkoviště pro návštěvníky, parkoviště pro kemp i karavany, dostatečné množství toalet, koryt s pitnou vodou, sprch, občerstvení všeho druhu, stany partnerů, atd. Ve spolupráci s Dopravním podnikem města Ostravy bude zajištěna posílená MHD i doprava na blízkou zastávku Českých drah. Děti do 140 cm budou mít opět na celý festival vstup zdarma, senioři nad 65 let pak v neděli vstup také zdarma. Nový areál bude připraven tak, aby zde festival mohl v červenci bez problémů proběhnout - vše bude zajištěno po bezpečnostní stránce i z hlediska pohodlí, přátelskosti, rodinného zázemí a diváckého servisu, jak jsou lidé na Colours zvyklí.\nUž se tam něco konalo, je to „vyzkoušené“?\nNe, zatím ne. Ale areál bude uváděn do provozu postupně, protože se tam před Colours budou konat i jiné akce, které s festivalem nemají nic společného – Den otevřených dveří, koncerty Jarka Nohavici nebo koncert festivalu Janáčkův Máj.\nKrom místa – jsou nějaké další organizační novinky pro letošek?\nŽádné zásadní další nejsou – nový areál úplně stačí. Změna místa nebude mít vliv na to, proč lidé na Colours rádi jezdí – pestrost, šíře a kvalita programu, velké množství nejrůznějších scén a zároveň pohoda v areálu – možnost odpočívat na trávě, schovat se pod stromy, tančit i vzít s sebou malé děti.\nJaký je aktuální stav vstupenek?\nJe prodaných v tuto chvíli cca 12 000 vstupenek.\nA z obsahového soudku – koho by si podle vás letos neměli na Colours nechat návštěvníci ujít?\nKaždý si asi najde to svoje. Ale letos je program nejnabitější a nejlepší za celou historii. Já sám bych doporučil francouzskou zpěvačku ZAZ přezdívanou „nová Edith Piaf“. Její koncerty jsou skutečně zážitek. Z dalších koncertů pak samozřejmě Björk, Rufus Wainwright, Antony and the Johnsons s Janáčkovou filharmonií nebo třeba i Parov Stelar... Je toho skutečně hodně, to bych popsal několik stran…\nVíce informací o festivalu Colours of Ostrava najdete zde: www.colours.cz\nvšechno umění kapela další světě přináší letos festival která výstava kuchyně školy rozhovor zábavy knihu povídky atlantidy muzeum projekt online české hudby napínavý český magie knihy člověk první českých město příběh cesta podivuhodné příběhy divadla


RegioJet plánuje velkou investici. Nakoupí lokomotivy i vagony | Týden.cz\nŽelezniční dopravce RegioJet, který patří podnikateli Radimu Jančurovi, uzavřel smlouvu na nákup osmi elektrických vícesystémových lokomotiv Traxx od kanadského koncernu Bombardier Transportation a také smlouvu s rumunským výrobce vagonů Astra Vagoane Călători na 16 nových vozů Astra. Zatímco prvních pět lokomotiv má dostat na přelomu letošního a příštího roku, vagony by měl dostat všechny už letos. Chce je nasadit jak na spoje z Prahy přes Ostravu na Slovensko, tak na jižní větev z Prahy přes Brno do Bratislavy, uvedl dnes v tiskové zprávě mluvčí dopravce Aleš Ondrůj.\nDopravce avizoval, že chce jezdit od letošní změny jízdního řádu v prosinci na trase Praha - Brno každou hodinu. Zatím jezdí se třemi páry vlaků, z nichž dva končí v Bratislavě a jeden ve Starém Městě u Uherského Hradiště. Letos krátce po začátku roku naopak ukončil provoz komerčních vnitrostátních rychlíků mezi Bratislavou a Košicemi.


Podcast Marianne - Carpe Diem — Tracks.cz\nLíbí se vám podcast Marianne - Carpe Diem?\nVšichni se něčeho bojíme. Jenže prožít život opatrně, na jistotu nebo dokonce zbaběle, člověka nic moc zásadního nenaučí. Poslední díl série Carpe Diem, dopisů koučky Magdaleny Vokáčové synovi, se věnuje odvaze. Být odvážný je nepohodlné, ale vyplácí se t...\nDalší ze série Carpe Diem, inspirativních dopisů, které napsala koučka Magdalena Vokáčová svému synovi. Tentokrát se věnuje léčivé síle přátelství, protože právě přátelství je jednou z podob hluboké lásky. Podcast o společném smíchu, bolesti i radosti ze...\nKoučka Magdalena Vokáčová napsala svému synovi Šimonovi pět dopisů jako inspirativního průvodce na cestě životem. První díl je o štěstí a o tom, jak si občas pleteme uspokojení a smysluplnost. Štěstí ale mohou být i kruhy pod očima, deset kilo navíc nebo...


Tajemství Pavlíny Filipovské: Třikrát a dost? | Ahaonline.cz\nAhaonline.cz >Žhavé drby >Tajemství Pavlíny Filipovské: Třikrát a dost?\nPavlína Filipovská (Blesk - Karel Kopáč)\nMoc se to neví, ale je to tak. Dcera Františka Filipovského (†85), který by oslavil 23. září 111. narozeniny, Pavlína (77) dala manželský slib třikrát.\nPavlína (77) dala manželský slib třikrát. Poprvé se vdávala v 21 letech a byla asi moc mladá. Podruhé to pokazil manžel Petr Spálený (74), který zpěvačce a herečce zahýbal s Miluškou Voborníkovou (68). Teprve do třetice to dokonale klaplo. Lubomír Trávníček je její oporou už víc než 30 let.\nsvatba, pavel trávníček, Pavlína Filipovská, retro skandály\nDžínové kraťasy vel. 134 Více info\nKrásná hvězdičková pláštěnka 104/116 Více info\nKHAKI TEPLÁKY Více info\n10. 9. 2018 • 14:50\nJá mám pocit, že ideál neexistuje, a když člověk nemá edxtra smůlu na nějakého exota, tak je to vždy jen a jen o toleranci.Doktora taky dnes musíte kočírovat, jinak s vámi vymete......