Osm minut - dybbuk\nZobrazit košík “Hotel Europa” byl přidán do košíku.\nDomů / Knihy / světová literatura / Osm minut\nOsm minut množství\nKatalogové číslo: dybbuk-061 Kategorie: světová literatura\nNovela Osm minut líčí scény ze života starého manželského páru, bezejmenné dvojice označované pouze jako stařec a stařena, kteří u konce svých sil očekávají příchod smrti. Parametry tohoto vztahu určují pouze hranice jejich bytu a osoba toho druhého. Podstatnou roli zde nehraje vyprávění, ale především všemožné způsoby budování atmosféry zabarvené společným stárnutím.\nU tohoto výrazově mimořádně čistého a pregnantního textu, který zároveň disponuje i velkou dávkou nedořečenosti, závisí jedině na nás, jestli jej budeme číst jako zprávu o posledních věcech člověka opouštějícího svůj dosavadní časoprostor, nebo zda přistoupíme na způsob komunikace hlavních hrdinů a ocitneme se na chvíli ve skulině času ohraničené např. nekonečným sněžením. Anebo pro nás Osm minut může být příběh o lásce.\nHost, 10. 10. 2008\nKrátká próza maďarského spisovatele Pétera Farkase (nar. 1970) Osm minut je sledem scén ze života stárnoucích lidí, nazvaných zde prostě „stařec“ a „stařena“. Odehrává se v prostoru bytu, ze kterého tito životní souputníci jednoho dne přestali vycházet a v němž se stále více ohrazují proti životu venku, stejně jako se stále hlouběji uzavírají ve svém světě, jenž má se světem ostatních lidí stále méně společných bodů.\nTím je vlastně řečeno podstatné. Péter Farkas dává především nahlédnout do psychických i fyzických procesů, které provázejí stáří: člověk propouští ze svého života ostatní lidi, své dřívější záliby a práci, jeho zase opouští paměť, smysl pro řád panující v okolním světě, postupně vypovídají službu základní funkce těla. To vše je zde zprostředkováno jazykem hned poeticky obrazným, metaforickým, hned explicitním a syrovým. Společným jmenovatelem tohoto jazyka je detail: Osm minut se vyznačuje propracovanou stavbou minuciózních a ornamentálních motivů, čímž připomíná drobné prózy české secese; stejně jako u próz konce devatenáctého století tu však jsou slyšet také dekadentní spodní děsivé tóny, a to velmi hlasitě. Líčení fyzických stránek konce lidského života do nejmenších podrobností je ke čtenáři vysloveně bezohledné.\nŘekli jsme, že ve světě starce a stařeny přestávají platit zákonitosti vnějšího světa. Jednou stránkou tohoto úniku je již zmíněné „očesávání“ života o kdysi nejbližší lidi a nejoblíbenější činnosti — prostě proto, že už nejsou potřeba. Do kontrastu se tak dostávají společenské návštěvy příbuzných a jejich snahy přimět starce k nějakému intelektuálnímu výkonu, aby se takzvaně „udržoval v kondici“, a jeho zdánlivě nesmyslné počínání, které má však v rámci jeho světa svou logiku. Díky optice starcova hlediska má čtenář na rozdíl od příbuzných tu výhodu, že vidí skutečnost či „normálnost“ obou světů. Ne každé počínání musí být nutně nesmyslné; jistě, je tu dětské žvatlání, usínání uprostřed rozhovoru, zdánlivě bezcílné kreslení nejrůznějších obrazců na papír ořezanými tužkami, kterými stařec kdysi sepisoval své vědecké práce; naprostá intelektuální neschopnost jakkoli jinak než pudově zareagovat na ty části vnějšího světa, jež nejsou bezprostředně potřebné k životu, kontrastuje vzápětí s přesným a racionálním metodickým postupem vaření švestkových povidel; snad proto, že jeho žena je má ráda.\nVnitřní charakteristikou světa starce a stařeny je na prvním místě rozpadající se čas. Podle jejich prožívání jimi čas „protékal jako řeka a v tom toku se jako rozmanité proudy neoddělitelně vlnily vjemy fikcí v tradičním smyslu nazývané minulost, přítomnost a budoucnost“. Čas se projevuje vyprávěním, příběhem: „pro stařenu ustal život, protože už […] neměla příběh, který by bylo možné souvisle promyslet a vypovědět“. Člověk, jehož příběh končí, se ocitá v bezčasí, kde je vyprávění směřující od minulosti k budoucnosti nahrazeno řadou přítomných okamžiků. Člověk se v nich rozpíjí se svou radostí či bolestí, nic jiného v tu chvíli neexistuje. A nemusí to být nutně charakteristika negativní: což neznamená bezčasí zároveň věčnost? Neprožívají Farkasovy postavy na konci života už dotek čehosi božského?\nZ tohoto rozplývání hranic mezi jednotlivými časovými fázemi, zde již sníženými na pouhé fikce, vyvěrá nezřetelnost i jiných kontur, které starce dříve obklopovaly. Tuto nezřetelnost autor zprostředkovává různorodostí stylů i témat, kterými zabarvuje jednotlivé epizody. Popisy vnitřních i vnějších stavů střídají jiné žánry: dopis s neznámým odesílatelem i adresátem, o němž pouze tušíme, že nějak souvisí se starcovou minulostí, sazebník zdravotní pojišťovny s odměnami za úkony péče o lidi, kteří se o sebe nedokážou postarat sami. Oblíbené jsou záznamy snů, zprvu ohraničené začátkem a koncem kapitoly, později plynule přecházející do takzvané reality.\nAno, Osm minut je kniha o rozplývání hranic. Hranic mezi světy, které, jak Péter Farkas ukazuje, jsou plynulé a nepostřehnutelné; v jistém okamžiku začne splývat bdění a spánek, skutečnost a sen, minulost a přítomnost, a ani tento okamžik člověk nezachytí, i tato hranice je plynulá.\nV jedné z posledních krátkých kapitol drží stařec ze všech zbývajících sil spící stařenu, aby nespadla ze židle, protože „kdyby ji nepřetržitě nevolal, věděl, že by sklouzla na druhou stranu, byla by tam přetažena“. Na tomto motivu je zřejmé, která hranice odolává všem ničivým účinkům času a rozkladu: významnější než předěl mezi životem a smrtí je hranice mezi životem — a věčnou samotou.\nA2, 24. 9. 2008\nMísto slov zvukové vibrace\nCo se děje v knize Osm minut\nNovela Osm minut maďarského spisovatele Pétera Farkase (1955) nás zavádí do panelákového bytu, v němž dožívají svůj život dva staří manželé. V kulisách všedního dne se tu odehrává proces fyzického rozkladu, ale i téměř mystický přerod z jedné dimenze bytí do druhé.\nStaří manželé již téměř neopouštějí byt. Jen občas si vyjdou na balkon a zachumláni do teplé deky přihlížejí dění za zdmi svého obydlí. V bytě mají vše důležité po ruce. Oba již docela ztratili potřebu vycházet ven do světa a nevyhledávají ani žádné kontakty s dalšími lidmi. Stařec vnímá návštěvu vlastních dcer jako rušivý vpád cizích vetřelců, během něhož předstírá, že spí, aby mu „nehrozilo nebezpečí, že bude osloven“. Styky s vnější realitou ho ruší v pozvolném procesu jakéhosi zvnitřňování, v němž se potřeba očekávání a uznávání od publika redukuje na absolutní nulu, a v procesu pomalého otupování schopnosti vnímat dění kolem sebe. „Stařec den ode dne vnímal ze svého prostředí stále méně, a čím méně toho vnímal, tím více měl pocit, že se blíží bytí.“ Každodenní život starců se skládá z drobných úkonů, které sice nutně potřebujeme k životu, ale v běžném shonu jim věnujeme jen minimální pozornost. V novele tvoří popis takové dílčí situace někdy i celou kapitolu. Z plnění nezbytných potřeb se zde stává téměř posvátný ri tuál, který hrdiny v daný moment zcela pohltí a jen díky němu plně prožívají přítomnost a vplouvají do okamžiku.\nMaximální koncentrace na jediný fyzický úkon paradoxně umocňuje proces, ve kterém se staří manželé postupně více zbavují tělesných pout a noří se do svého duševního světa. Čím více tělesně strádají, ubývají a zapáchají, tím více se osvěžuje jejich duch a více se koncentrují na mikrosvět jednotlivých dějů. Farkas zde detailně popisuje jak postup tělesného trouchnivění, tak také psychické procesy, které ho doprovázejí. Básnickým stylem jsou zde zachycovány konkrétní jevy, fyzické úkony, myšlenky či emoce. Ať už se jedná o chvíli, kdy stařec pohrouženě pozoruje přes sklo balkonových dveří holé větvoví stromů nebo jak po skleněné tabuli leze černý brouček, či okamžiky, kdy se stařena „s chutí natáhne na vlnách, které proudí dovnitř nepatrnými, neviditelnými vrátky, a celý její organismus se oddá jemnému chvění“. Farkas zde plasticky popisuje postupný ponor do světa tohoto „chvění“, v němž se pozvolna boří hranice ega, verbalita postupně mizí a je nahrazována zvukovými vibracemi. Epičnost života se ztrácí a uvolňuje prostor mystériu okamžiku.\nPobývání mezi bytím a nebytím\nStarci se pokorně odevzdávají tichému, hřejivému proudu, skrytému kdesi na dně našeho nevědomí. Příběhem prolíná potřeba přiblížit se tomuto niternému prostoru, potřeba spočinutí, touha po teple a světle. „Nakolik to jen šlo, natáhl se na skleněnou tabuli a snažil se zaujmout takovou polohu, aby teplé světlo dopadalo na co možná největší plochu jeho těla.“\nStařena je každodennímu světu o poznání vzdálenější. Její vědomí již neodděluje jeden den od druhého, „čas jí protéká jako řeka“. Stařec se do jejího prostoru mezi bytím a nebytím musí každým dnem vypravovat a učit se novému, neverbálnímu jazykovému systému, aby mohl se stařenou udržovat komunikaci a zároveň aby ji posledními nitkami udržoval ve spojení s tímto světem. Každou vteřinu ji má na očích a pozorně sleduje všechny její projevy. Scéna, v níž stařena málem opustí tento svět, ale muž ji volá zpátky tak dlouho, dokud se nevrátí, patří k nejsilnějším momentům četby: „Stařec ji neochvějně oslovoval dál, opakoval její jméno, vždyť udrží stařenu jenom tak a tak dlouho, dokud ji může volat, pojmenovávat. Kdyby ji nepřetržitě nevolal, věděl, že by sklouzla na druhou stranu, byla by tam přetažena, a tam se nejdříve rozkládá jméno, dříve než krev, dech nebo buňky.“\nKniha Osm minut (Nyolc perc 2007) vyniká působivými popisy fyzických a duševních procesů, které se s námi a v nás dějí v poslední fázi života. Anatomické a místy naturalistické detaily fyzického rozpadu splývají do kompaktního celku s metaforickými refl exemi vnitřních procesů, jež zrcadlí tajemný přechod do jiného světa.\nKniha Osm minut maďarského autora Pétera Farkase (* 1955) vypráví o zvláštním stavu nesmrtelnosti těsně před smrtí. O fyzicky zchátralé dvojici, která se na sklonku života propadla do jiného času a vnímání reality. O doprovázení blízkých bytostí až k ústí černého tunelu.\nStařena vzala do štipce palce a ukazováčku kousek másla, pozdvihla jej k očím a s údivem si ho prohlížela. Stařec se jemně dotkl jejího zápěstí. Zachvěla se a stočila pohled k němu. Stařec jí ukazoval, že máslo má umístit na rozkrojenou housku. Položila kousek másla na dolní polovinu housky a stařec jej nožem rozetřel. Zdvihla housku k ústům a okusovala namazanou část. Zatímco ji žmoulala, vděčně a spokojeně na starce pomrkávala.\nTouto situací od snídaně nás autor vpouští do knihy. Hlavní postavy: stařec a stařena. Místo děje: jejich byt.\nOna – stařena – se už životním obloukem dostala zpátky do dětství. Vymizela jí paměť, mozek jako by předal vládu nad tělem, prožíváním i vzpomínkami instinktům. Ze tří časů jí zůstal jen přítomný. Život z okamžiku do okamžiku. Pokud ji nic netrápí, je bezstarostná a lhostejná.\nOn – stařec – se snaží být jí celodenně nablízku. Pomáhat jí nejen při fyzických obtížích, ale také ji uklidnit, když se jí zmocní zmatky a panika. Ví, že to je teď jeho životní úkol. Zcela přirozeně se ho ujal. Rozhodně tato služba dává jeho životu smysl.\nProč je to vlastně tak hloupě zařízené, že blízcí lidé neumírají společně? Pročpak asi ti, co jsou jedno tělo a jedna duše, chřadnou před očima, když jeden z nich zemře? Z textu není jasné, jak dlouho spolu stařec se stařenou žijí, ale ten vztah vypadá důvěrně, prožitě a nerozlučitelně. Okolí je vnímá jako idioty, neschopné souvisle komunikovat. Možná je dokonce o strach s takovou dvojicí bydlet v patrovém domě. Žijí tam s vámi lidé, kteří mluví z cesty, nic si nepamatují, nepřítomně se usmívají, a přitom víte, že nad nebo pod vámi napouštějí vodu do vany, vaří na plynu. Nebo je z jejich bytu občas ve dne i v noci slyšet neartikulovaný výkřik či usedavý pláč. Jak se píše v knize: totální rozdíl frekvencí komunikace.\nStaří lidé bývají více či méně mimozemšťany, podivíny, tichými blázny. Je s nimi těžká domluva. Nebo přesněji – v určité fázi nemá smysl chtít se s nimi domluvit. Tak jsou na tom i stařec a stařena. Registrují sice občasné návštěvy dcer nebo sociálních pracovnic u sebe v bytě, ale je zřejmé, že svět jejich stáří a svět tam venku existují mimoběžně. Naši dva z bytu o to, co se děje venku, popravdě řečeno, vůbec nestojí. Vyrušuje je to nesmyslnými požadavky, vnáší to chaos aktivního života do světa, kde mají všechny úkony svůj rytmus. Rytmus stáří nad hrobem.\nNekaz stařeckou love story Farkas postupuje podobně jako Camus v Cizinci nebo Beckett v Godotovi: Připravil si situaci a snaží se skrze ni něco říct. Něco obecného, vlastně filozofického. Třeba toto: Svět starých a nemocných lidí má zcela jinou rychlost a jinou důležitost činností. Není chybou nás mladších a zdravých jim nerozumět, je naší chybou snažit se je mezi nás vrátit s pocitem, že tak to je pro ně nejlepší. Ano, to jejich stáří není pohodlné a praktické. Proto se často dějí se stárnoucími věci, které je dezorientují, drtí a děsí.\nVyčíst lze i další silný apel textu: Blízkost dvou lidí až do konce života má nenahraditelné kouzlo. Leckterý mladý milenecký pár může naší dvojici závidět empatii, něhu a důvěru, jakou si stařec a stařena prokazují. Partnerské stáří se nakonec propracuje k určitému druhu závislosti. Existenční především, ale i citové. Přestávají fungovat kdysi tak ceněné fyzické kategorie. Ti lidé spolu něco prožili, teď se navzájem potřebují. Vzniká silně intimní pouto, které dojímá. Víme, že nemají volbu, že svět existuje jen skrze to, co sdílejí. Že je to stářím vynucená pospolitost. Kolik však asi existuje starých lidí z různých důvodů osamělých, kteří mohou, pokud jim síly dovolí, číst tuto knížku jako stařeckou love story se slzami v očích? A do třetice vyčteno z textu Osmi minut: přes fyzické obtíže, bolesti a trápení mají staří lidé silně autonomní svět vjemů, pocitů, snů a radostí. Přes určité, někdy velmi zjevné mentální potíže, prožívají každou minutu života s osobní intenzitou. Nejsou to odpadky za zdí, dřevěné krejčovské figuríny ve skladu nebo zbytky od oběda v igelitovém pytli. Nikdy nebudeme vědět, na co myslí a jak moc pro ně znamená nějaká titěrnost, které si my ani nevšimneme. Lze s Farkasem říct, že chceme-li jim posloužit, nesmíme jim přitom jejich titěrnosti kazit. Protože je samé smrt jako taková děsí míň než nemožnost dožít ve svém světě.\nTady nikdo takový nebydlí Ve světě Farkasových starých nenajdeme žádnou víru v Boha, žádné krmení se vzpomínkami a zásluhami. Jeho staří nezpytují svědomí ani se nedojímají starými zlatými časy. Ještě jsou naživu, a tak žijí, jak umějí a mohou. Připomínají nejspíš buddhisty. Soucítí a existují od činnosti k činnosti. Každý úkon života má svou vážnost a je správné se na něj zcela soustředit. Je třeba pečlivě a s porozuměním umýt stařenu, když se podělá do plen. Je třeba rozumět tomu, že pleny nechce. Je třeba najít ji v noci v bytě, když odejde ze společné postele, a prochladlou ji k sobě přitisknout. Přitisknout a počkat, až se ohřeje o starcovo tělo. Je třeba pravidelně vyjít za čerstvým vzduchem na balkon. Je třeba zapnout jí televizi, když vysílají přírodopisné dokumenty.\nI stařec potřebuje svoje chvilky. Rád si sedne ke svému psacímu stolu s ořezanými tužkami. Tady kdysi psal své vědecké práce. Dnes po papírech jen tak jezdí tužkou, ale něco to pro něj znamená. Stejně jako spočinutí u knihovny. Číst už nemá sílu, ale listuje aspoň knihami, protože tak s nimi byl v kontaktu celý život. Rád stojí u okna a nechává na sebe dopadat sluneční paprsky. Světlo a teplo dělají starému tělu moc dobře.\nKdyž má stařena narozeniny, přijdou lidé z venkovního světa. Takovou návštěvu je nutné ve vší slušnosti přečkat. A pak, když oslavenkyně usne, uvařit jí z vyžádaných donesených švestek povidla. Protože povidla má moc ráda, ještě teplá, na housce s máslem. Hltá takové jídlo s úsměvem na skoro bezzubých ústech. To je ta oslava, na kterou oba čekali! A pak mu přinesou dopis. Nepoznává svoje jméno, neví, kdo je ten člověk, kterému píšou. Vrací dopis doručovatelce a přidává ještě pár dalších neotevřených z minula. Je to asi omyl, už mi sem dopisy pro tohoto adresáta nenoste, prosím. Tady nikdo takový nebydlí.\nOsm minut Ve hře Samuela Becketta Všichni, kdož padají, nedávno vysílané v rozhlase, se v dialogu staré manželské dvojice na konci hry ptá slepý pan Rooney paní Rooneyové, na jaké téma měl v neděli u nich v kostele farář kázání. Paní Rooneyová odpovídá: „Hospodin podpírá všechny, kdož padají,“ a oba starci, umlácení chorobami a tíží života, se dlouze a upřímně smějí. Farkasovi staříci se nesmějí, vlastně ani nepláčou. Nijak svoji situaci nehodnotí. Jsou, protože ještě nejsou mrtví. Až budou mrtví, nebudou, ale zatím je třeba jíst, spát, vyměšovat, snít a hlídat, aby se tomu slabšímu nestalo nic špatného.\nA proč se vlastně tenhle vybroušený text jmenuje Osm minut? Prý je to průměrný čas, potřebný při souloži k orgasmu partnerky. Prý za takovou dobu dokázal jistý Joey Chestnut z Kalifornie spořádat 103 hamburgrů. Prý za osm minut přibude v ČR jeden onkologický pacient. Farkas ale nejspíš osm minut použil jako metaforu smrti. Tak dlouho totiž letí sluneční paprsek na Zem. Takže – kdyby Slunce vyhaslo, bylo by na Zemi za osm minut tma. Tma čili nevyhnutelná postupná smrt všeho živého, zjevná za osm minut. Za jak dlouho si asi všimne vesmír, že na Zemi zemřely dvě bytosti, které se držely do poslední chvíle za ruku?\nMladá fronta DNES, 23. 5. 2008\nTělo uvadne, mysl se rozpadne\nNa věku záleží i nezáleží čili o dvou znamenitých prózách, které vydal pražský Dybbuk\nNakladatelství Dybbuk vystavělo v posledních zhruba dvou letech ve svém edičním plánu volnou řadu soudobé světové prózy, do níž se mu daří řadit „nenápadně“ dobré tituly, rozuměj díla od autorů, kteří jsou zde dosud známí málo nebo vůbec. Ostatně jedním z prvních svazků byl román Rumuna Petrua Cimpoesua Simion Výtažník, jehož překlad si z loňského ročníku soutěže Magnesia Litera odnesl hlavní cenu, titul Kniha roku. Pohleďme nyní na dva nejnovější tituly ze světové řady Dybbuku. Nemají k sobě daleko. V čem a proč?\nRomán klidné síly Polák Mikolaj Loziňski (narozen roku 1980) vystudoval sociologii na pařížské Sorbonně, pracoval mimo jiné jako asistent nevidomé psychoterapeutky. Postava nevidomé psychoterapeutky se objevuje i v Loziňského prvotině, předloňském románu Reisefieber (to německé slovo označuje stav, pro nějž čeština zná sousloví cestovní horečka), ale v tomto případě neběží o snadno identifikovatelné překlopení osobní zkušenosti do díla. Loziňského próza je totiž podivuhodně prosta debutantského rysu, pro nějž se v minulých desetiletích ujalo v tuzemském literárním prostředí označení předčasné memoáry.\nOsmatřicetiletý někdejší novinář, nyní spisovatel a překladatel Daniel Reis přilétá v předvánočním čase ze zámoří, aby v Paříži vyřídil záležitosti kolem úmrtí své matky. Navštěvuje byty a lidi, s nimiž ona měla něco společného. Vytržen ze zavedeného denního režimu, kdy se snaží napsat román ze současnosti, a z kradmo frustrujícího partnerství s pětatřicetiletou novinářkou Annou, se mu mysl zklidňuje a zbystřuje. Chtě nechtě rekapituluje svůj vztah s matkou, pokouší se rekonstruovat, kým tato žena, s níž se v posledních letech prakticky neviděl, vlastně byla, čím žila. A zní to doslovně a banálně, ale je tomu tak: Reisova cesta do Evropy je především cestou k sobě samému.\nJenže Loziňského debut překvapuje právě tím, že prakticky vše, co při jeho charakteristikách může znít otřepaně až banálně, při četbě takhle vůbec nepůsobí. Hlavní postavou je spisovatel, avšak Reisefieber není metarománem, románem o psaní románu, a nenajdeme v něm žádné okázalé literátství. V Reisefieberovi se nepospíchá, je to próza „pomalá“, ne však zdlouhavá, natož úmorná. Loziňski prokazuje značnou schopnost psychologických vnorů, ale nejedná se o román přepsychologizovaný.\nJoanna Derdowská v pozorném, recenzentsky interpretujícím doslovu k Reisefieberovi vřazuje toto dílo do kontextu dnešní polské mladé literatury. Loziňski podle ní vyčnívá tím, že se „nepokouší ani o bourání neexistujících stylistických mezí, ani o generační manifest proti zdánlivé spoutanosti čímkoliv, co by neslo náznaky tradičnosti a takzvané ,polskosti‘…“. A právě „pro svou harmonickou vyváženost“ se dá „považovat za jeden z nejoriginálnějších textů nejmladší polské literární generace“, pro niž se „psaní slangem, a to především o subkulturách, stalo hlavním poznávacím znamením“. Derdowská nejmenuje, ale jmenovat můžeme my – takovým generačním slangovým výkřikem je kupříkladu román Doroty Maslowské (narozená roku 1983) Červená a bílá (2003, česky 2004).\nVztáhneme-li prózu Reisefieber k tuzemskému mladému písemnictví (za něž považujeme tvůrce maximálně do třiceti let), nelze než konstatovat, že takhle „klidně silný“ román zde v posledních letech nevyšel, nicméně nervnější paralelu – paralelu co do dospělosti pohledu na životní pouť – tu nalézt a jmenovat lze: totiž román Petry Soukupové K moři.\nNovela krajní drásavosti S Loziňského prózou Reisefieber spojuje loňskou novelu Osm minut z pera maďarského autora Pétera Farkase (narozen roku 1955) pozornost k hlavním a posledním věcem člověka: k běžícímu času, ke stáří, ke smrti. Farkasova novela je však vyhroceným a hraničním textem. Dá-li se tady hovořit o klidu, tak ve zcela jiném kontextu: autorovy stylisticky mimořádné, neboť lékařsky a kognitivně diagnostikující, ale současně básnicky barvité popisy chování a vnímání starce a stařeny v jakémsi městském bytě nemohou nebýt než výsledkem maximální tvůrčí koncentrovanosti, pro niž je klid nutnou podmínkou; včetně soustředěnosti překladatelky Anny Valentové, jejíž čeština je úžasně kreativní. Takto například: „Když se na protější straně kuchyně otočil, ocitl se přesně naproti stařeně. Choulila se v křesle úplně nahá. Její tělo jako by bylo vyzdviženo z šedivé naplaveniny. Neodvažoval se na ni sáhnout, protože měl pocit, že by se v místě dotyku okamžitě rozpadla v prach. Nic ji nedrželo, nechránilo, krčila se zhroucená do polštářů, její kůže připomínala odhozený cár, který se zachytil na neforemném předmětu. Neoddechovala, nechvěla se, jen sotva slyšitelně cvakala zuby, jako by uprostřed místnosti šelestil nějaký drobný hmyz.“\nFarkasovo líčení fyzického a mentálního odumírání se může zdát naturalistické, nechutné, ba dokonce i zlomyslně doslovné tomu, kdo odvrací zrak od skutečnosti, která přitom prokazatelně zachvacuje stále větší procento západní společnosti. Roste počet starých lidí, kteří dožívají – ať naprosto sami, nebo ve dvojici – „uvězněni“ ve svých kvartýrech, s opatrovnictvím pouze korektně profesionálním, nikoliv však příbuzenským a blízkým. Dnes a denně: narážení do okolních věcí, nechápání toho, co znamenají třeba doléhající světla z ulice, obrazy v televizi nebo signalizace domácích přístrojů… Hraničnost Farkasova textu tkví v dilematu, které je možné formulovat takto: má se psát i o takovýchto biologických procesech, nebo se o nich psát nemá? Konečná akceptovatelnost Osmi minut spočívá v tom, co v nich trvá navzdory rozpadu: totiž vztah starce a stařeny, projevovaný v solidaritě, v „obyčejné“ blízkosti, kterou se spolu plouží ke konci svého pobytu na Zemi.\nS jistou dávkou zevšeobecňujícího patosu lze říct, že hutná novela Osm minut má potenciál dříve či později oslovit každého, kdo se vážněji zamýšlí nad projevy a souvislostmi konečnosti, a že po čase, dříve či později, si na tu novelu vzpomene každý, kdo ji přečetl.\nS Loziňského Reisefieberem spojuje novelu Osm minut z pera Maďara Pétera Farkase pozornost k hlavním a posledním věcem člověka: k běžícímu času, ke stáří, ke smrti.\nHospodářské noviny, 16. 5. 2008\nOtevřená zpráva o tom, jak mizíme ze světa\nNěkdy i tenké novely vydají za tlustohřbetý román. Tak pronikavě působivý a nezapomenutelný je zážitek z četby. Pro Osm minut maďarského spisovatele Pétera Farkase, žijícího od osmdesátých let minulého století v Německu, to platí stoprocentně. Na stu stranách se postupně v několika vrstvách rozvíjí malý výřez ze světa stárnoucího páru. Tělesná i duševní stránka stařenky a starce podléhá nevyhnutelnému rozpadu. Farkas jej vykresluje otevřeně, chvílemi se zdá, že s jistou neskrývanou sadomasochistickou rozkoší. Nikdy ale nesklouzne k samoúčelné morbiditě a nechutnostem.\nUž to, že čtenář může začít uvažovat o tom, zda popisy drolící se kůže, padajících výkalů, malátnosti či samovolné ejakulace nejsou jen exhibicí autora, svědčí o jistém předsudečném odporu k procesům stárnutí. Farkasovo psaní je přibližuje bez lyrického zkrášlování, což v českém prostředí, zvyklém na skrývání přirozené ošklivosti, může vyvolat pocity znechucení. To by ovšem Farkasova novela musela ustrnout na popisech fyzického rozkladu, a to se neděje. Přínosnější a hlubší je sebereflexivní starcův popis psychického mizení ze světa. Způsob, jak se stárnoucí »já« stahuje do sebe a přechází do světa, který už nezná relativně pevných hranic mezi vědomím a nevědomím. Mezi životem a životem po životě.\nFarkasovo psaní tu dosahuje beckettovské přesnosti. »Stařec opakoval její jméno, vždyť udrží stařenu jenom tak a tak dlouho, dokud ji může volat, pojmenovávat. Kdyby ji nepřetržitě nevolal, věděl, že by sklouzla na druhou stranu, byla by tam přetažena, a tam se nejdříve rozkládá jméno, dříve než krev, dech a buňky.«\nNení vyloučeno, že Osm minut Pétera Farkase je událost knižního jara. Jen se o tom ještě neví.\nPrávo Salon, 15. 5. 2008\nStařec a stařena v jakémsi bytě. Život už je dávno amortizován a paměť se proměnila v přítomný okamžik, v teď. Vyměšování, televize a prach. Jestli je nějaká budoucnost, tak jedině výlet bez návratu s cestovní kanceláří Alzheimer. Novela o čekání na smrt manželského páru by klidně mohla být parodií všech reklam na ty báječné modely užívání si života. Daleko spíše je to však neloajálně kruté připomenutí, že pokud nestihneme umřít na infarkty a rakovinu, pak nás čeká cesta stále užší chodbou… Life-stylové časopisy by měly povinně Farkasovu knihu přidávat jako supplement.\nRespekt, 7. 7. 2008\nStáří na tvrdo\nFarkasův beckettovský popis společné samoty\nŘíká se tomu mít svůj klid. Každý z nás jistě učinil zkušenost s některým z postarších příbuzných, kterého chtěl potěšit svou přítomností, ovšem po chvíli s překvapením zjistil, že tato přítomnost působí na druhého tíživě, až vyčerpávajícím způsobem. Že je vpádem do světa, který nejenže navykl jistým stereotypům, ale zároveň si vytyčil vlastní hranice i definice toho, co je a co není důležité. Zvláštní kniha maďarského prozaika Pétera Farkase (1955) Osm minut, která vyšla v překladu zkušené a přesné Anny Valentové, je osobitým zkoumáním právě tohoto stavu.\nNevypráví žádný příběh, jen nabízí pohled na životy, které zcela jistě, ale neuvěřitelně pomalu spějí ke konci. Mnohem známější Farkasův kolega Péter Esterházy o autorovi Osmi minut napsal: „Jeho jazyk na mne dělá dojem svou výjimečnou zralostí, přesností a citlivostí. Farkas ovládá trik, jak udělat beckettovský svět bohatým. Skvělá knížečka, které přeju co nejlepší osud.“\nMáme to zapotřebí?\nFarkas se narodil v Budapešti, ale na počátku osmdesátých let se přestěhoval do Kolína nad Rýnem. Zatím vydal pouze tři knihy. Od konce sedmdesátých let aktivně pracoval v maďarské demokratické opozici a byl redaktorem samizdatového časopisu Túlpatról (Ze vzdálené strany).\nPokud v knize Osm minut o něco jde, pak je to smrt. Konec, který se rýsuje na horizontu, zatím nepřichází, ale vyplňuje přítomnost řadou věcí, které tak rádi přenecháváme na starost domům s pečovatelskou službou. Je to popis soužití dvou lidí, kteří spolu zestárli do stavu naprosté osamělosti. Jsou spolu, sami dva, a společně se snaží nějak zbývající čas překlepat.\nFarkas nenabídne žádné překvapivé peripetie čekání na konec, namísto toho nám předkládá spoustu detailního pozorování a naturalistických popisů, které někdy pohoršují, jindy dojímají: na jednu stranu si čtenář říká, zdá má tohle zapotřebí číst, když ho to stejně jednou čeká; na druhou si citelně uvědomuje, jak osvěživě ty nevábné, ba někdy přímo zapáchající popisy působí v protikladu k lacině navoněné dynamice příběhů, jejichž protagonisté mají vše ještě před sebou. Tato dvojice bezejmenných hrdinů obývajících bezejmenný byt v bezejmenném městě má možná také vše před sebou, ovšem v úplně jiném smyslu slova.\nFarkasova novela – lze-li text, který nemá s příběhem nic společného, takto nazvat – má jednu velkou výhodu a jednu nevýhodu. Výhoda je přirozeně v tom, že se diametrálně odlišuje od většiny současné beletristické produkce: zcela vědomě rezignuje na nějaké hry s překvapením, pestrou fabuli a dynamičnost děje. A nevýhoda? Vyprávění je umělecky zajímavé, intelektuálně inspirující, leč čtenářsky nepříliš vděčné.\nNe že by všechny knihy musely být jenom čtivé. Jde spíše o to, že knih, jako je Osm minut, bychom mnoho přečíst nedokázali, třebaže jsou rozhodně hodny naší pozornosti a přemýšlení. Ale Farkas s tou svojí přišel ve správný čas. Vydává svoje pomalé vyprávění v době, kdy už začínáme být vykonstruovanými příběhy pomalu unaveni. To před pár desítkami let, kdy intelektuální scéně vládl francouzský nový román, by Osm minut zase tak výjimečně nepůsobilo.\nLiterární noviny, 21. 7. 2008\nStařecké minuty vzájemnosti\nCo zbude mezi dvěma lidmi ve chvíli, kdy je krom biologických potřeb opustí všechny zdánlivé nezbytnosti tohoto světa? Tak se táže Péter Farkas v tenké novelce Osm minut.\nPéter Farkas, maďarsky píšící autor, který žije už dlouhá léta v Kolíně nad Rýnem, zjevně nepochyboval, že i větší počet lidí by mohlo bavit číst podrobné popisy pohybů a každodenních úkonů bezejmenného starce a jeho bezejmenné stařeny. Na velmi malém prostoru novely útlé jak ten jejich stařecký byt, za kterým už žádný další svět není, se mu to jednoduchými prostředky opravdu podařilo.\nStarce a stařenu pozoruje v bodě, kdy už není o čem vyprávět. Možná by se dalo ještě vyprávět o všem minulém, vzpomínat, uzavřít oblouk života, zjistit, jak která epizoda zapadla do celé cesty, zacyklit, zprovázkovat. Jenže on je natáčí v bodě, kde nic ze životní dráhy není důležité. Osmdesát devadesát předešlých let asi proběhlo, ale co s nimi? Minulost, vzpomínky, zážitky, zkušenosti, odvedená práce, vychované děti. Ne. Nic. Svět se postupně sám zredukoval, až zůstala čistá tresť teď a tady.\nToto teď a tady se skládá z vyměšování, mytí, přípravy jídla, jedení, spaní, přičemž každý podobný, v mladším věku samozřejmý úkon se nyní stává činností vyžadující absolutní přítomnost a absolutní koncentraci. Každá část pohybu, každé mlasknutí, každé říhnutí je vykonáno s naprostým oddáním se věci a pečlivě pozorováno. Ale pozor, nejde o redukci člověka na tělesnou schránku, ale o její plné prožití. K němu dojde právě až ve chvíli, kdy už není žádná jiná možnost tělesného fungování než ta, která by spočívala v plném podřízení se jen jemu. (Ale kdo má možnost číst, může na chvíli vystoupit ze svých perspektiv, sítí, horizontů, směřování a jen být, zároveň s touto dvojicí.) Křehkost způsobu sledování starce a stařeny ve Farkasově podání nemá moc společného se řvavou nechutností a neodbytností fyzična jako ve filmu Taxidermie (i u nás relativně známém), založeném na povídkách jiného současného maďarského autora Lajose Parti-Nagye. U obou je sice fyzický aspekt v centru dění, u obou zachází do takové míry překročení hranice nechutnosti, že mravokární odcházejí z kina a odvrhávají knihu. Avšak u Taxidermie (a k ní vedoucích povídek) je i přes všechnu zábavnost a schopnost okouzlit nechutnost poněkud samoúčelná. Možná že důvod jejího použití byl opravdu stejný, pak by ovšem Farkas uspěl více, protože jemu se opravdu podařilo prostřednictvím pozorování odpuzujících fyzických projevů přiblížit se čistému bytí.\nV celé knize, pojednávající o dvou lidech padajících do hrobu, Farkas čtenáře nevystavuje strachu, beznaději, či snad marnosti. Až vědecky chladný popisný přístup mu umožňuje nepodléhat sentimentu, přitom ale podrobně popsat příznaky. Svět venku mimo nás už není, svět věčný máme asi na dosah nebo taky možná neexistuje, ale to je taky jedno, důležití jsme my, v tomto okamžiku a zde. Když odešla část vědomí a většina schopností, jako třeba schopnost číst, schopnost běhat, schopnost vnímat, schopnost reagovat, jako esence zbývá (kromě už zmíněných fyzických projevů) taková věc jako vzájemnost.\nStarci jsou celou dobu dva, láskyplně (nebo spíš automaticky?) o sebe pečují. Muž, který je přece jen v trochu lepším stavu, svou družku myje, přebaluje, prohlíží jí záda. Nezáleží na tom, jestli jeho činnost zkusíme pojmenovat jako lásku, zvyk, oddanost… Hlavní je, že po redukci takřka všeho, o čem si myslíme, že se z toho skládá náš život, právě toto zůstává.\nHotel Europa 1 × 298 Kč


Modrozelená úspora | Honza Vavřín\nJak to celé probíhá a co vlastně nabízíme?\nRealizujeme myšlenku "modrozelenou úsporám" a spolupracujeme v této oblasti s akciovou společností Optimal-energy a.s. .\nSnažíme se snížit spotřebu na všech energetických výstupech objektu/ů, abychom naplnili náš společný cíl - snížili energetickou náročnost objektu/ů na minimum a tím býti ohleduplnější k naši matce Zemi, tím vlastně být milí i k sobě. (menší množství CO2 v ovzduší <oxidu uhličitého>)\nNa schůzce, která probíhá přímo u vás doma nebo ve vaši firmě, si vás nejdříve vyslechneme a poté se budeme hodně ptát. Jakmile budeme mít zodpovězeny všechny potřebné otázky, na nějaký čas se odmlčíme.\nV době mezi první a druhou schůzkou zpracujeme návrhy řešení podle vašich možností a přání a vše spojíme s realitou (nabídka trhu).\nVeřejné přípojky vodovody.\nJak zaplatit vodárnám méně za vodné a stočné na vodě díky chytrým spořičům.\nDomácí studny, vodárny.\nProč i studna v osobním vlastnictví má náklady, které se dají snížit chytrými spořiči.\nVoda ze studny přináší také potřebu dalších energií – elektřiny, která nám vodu pomocí čerpadla vytáhne do tlakové nádoby a elektřiny nebo zemního plynu na ohřev teplé vody. Na první pohled se to nezdá - víme.\nSpotřeba energie na samotném topení bude také na programu našeho setkání a podle toho, jaké topení využíváte ("elektrické, plynové, dálkové"), nabídneme možnosti úspory za rozumnou cenu.\nElektřina & Zemní Plyn\nAno, na našem setkání vám budeme kontrolovat i cenu elektřiny a zemního plynu a podíváme se také na celkové nastavení odpovídající dodavatelské a distribuční části.\nCo to je obchodní složka energie ?\nTuto část ceny platíme společnostem, které nám posílají vyúčtování. Jejich zisk se skládá z rozdílu ceny, za kterou energii nakoupili a ceny, za kterou nám energii prodali.\nCo to je distribuční složka energie ?\nTuto část ceny platíme za údržbu samotného elektrického vedení nebo plynového potrubí. Podle toho, v jaké oblasti bydlíme, máme přiděleného příslušného distributora.


Jsem božská - filmserver.cz\nRenee (Amy Schumer) je běžná žena s lehce kolísavou nadváhou a těžce kolísavým sebevědomím. Má kamarádky, práci, občas i nějakého kluka, když se ale koukne do zrcadla, vidí jen to nejhorší. Při jedné z jízd na rotopedu v posilovně spadne a dvakrát se praští do hlavy. Když se probere, zjistí, že zázraky se dějí a z ní se stala neodolatelná krasavice a vypadá jako supermodelka. Má to ale háček - ve skutečnosti se nezměnilo vůbec nic a jediný, kdo se vidí jako krasavice, je ona sama. Ale to vůbec nevadí, protože Renee se cítí sexy, připadá si božská a život dostává grády. Každý kdo ji potká, se ovšem nestačí divit.\nTop 20 ČR: Úžasňákovi 2 zaznamenali hattrick Top 20 ČR: Žralok na druhé Úžasňákovy nestačil Top 20 ČR: Úžasňákovi 2 porazili Mission: Impossible TOP 20 ČR: Mamma Mia 2 si drží prvenství Top 20 ČR: kina roztančila Mamma Mia 2 TOP 20 ČR: Česko ovládl animák z Transylvánie TOP 20 ČR: Ant-Man a Wasp ovládli Česko TOP 20 ČR: ještěři jsou stále v kursu TOP 20 ČR: Češi chodili na dinosaury Kinopremiéry: Zánik Jurského světa je božský Recenze: Komedie Jsem božská ženám podsouvá, že nesplňují ideál krásy Box Office: Avengers stále vládnou Box Office: Avengers vládnou dále Box Office: Avengers lámou rekordy Box Office: Tiché místo se vrací na vrchol Box Office: Dwayne Johnson a jeho Rampage Ničitelé je první


Nejvíc onkologických pacientů umírá na rakovinu plic | Zdraví | Lidovky.cz\n13. května 2015 6:59 Lidovky.cz > Relax > Zdraví\nPRAHA Ročně zemře na rakovinu plic přes 5500 Češek a Čechů. Sedm z osmi nemocných zemře do pěti let od stanovení diagnózy. Řada by jich mohla bez větších zdravotních komplikací žít o měsíce i roky déle, kdyby včas dostali tzv. personalizovanou léčbu. Až čtvrtina ji ale včas nedostane, řekl novinářům předseda Společnosti českých patologů profesor Aleš Ryška.\n„Zlepšení záchytu nemocných, u kterých bychom diagnostikovali genetické změny v karcinomu plic, je možné jen tehdy, pokud navážeme spolupráci v celém diagnosticko-terapeutickém procesu,“ uvedl.\nSpolupráce začíná u obvodního pneumologa, bronchologa, který odebírá vzorek, následně patologa, třeba i z malého pracoviště, který sám vyšetření neprovádí, ale pokud zjistí, že jde o nádor specifického typu, zejména adenokarcinom, zašle vzorek do centra k testům, aby pacienti „neproklouzli sítem“ a dostalo se jim řádného genetického vyšetření.\n„Samozřejmě, nikdy nebudeme mít vyšetřeno sto procent případů, ať už proto, že někteří pacienti z dalších klinických důvodů nejsou pro tuto léčbu vhodní, nebo třeba vzorky nejsou dostatečně objemné, nebo pacient se nedostane k morfologické diagnóze, pokud je rakovina plic zjištěna v tak pozdním stadiu, že už toto vyšetření ani není schopen podstoupit,“ řekl.\nNové léky i léčba\nČeští pneumologové nasadili některou z forem personalizované medicíny doposud více než 6000 nemocných s nemalobuněčným nádorem plic. Počty by rozšířením diagnostiky na větší počet pacientů sice stouply, nárůst jen z tohoto důvodu by ale nebyl dramatický. Hlavní nárůst počtu léčených lze podle Ryšky očekávat spíše od toho, jak se objevují nové typy léčby a nové léky, které postupně začínají postihovat i další podskupiny rakoviny plic.\n„V tuto chvíli máme léky proti dvěma hlavním mutacím. Pokud se začne léčba rozšiřovat s novými léky i na další molekulární podtypy, lze očekávat nárůst dalších léčených,“ shrnul Ryška.\nPersonalizovaná léčba, neboli šitá na míru danému pacientovi, má na rozdíl od klasické chemoterapie či ozařování méně vedlejších účinků a u správně vybraných pacientů je účinnější. „Bohužel rakovina plic je většinou odhalena až v pokročilém stadiu, kdy už není možné kompletní odstranění nádoru. Personalizovaná medicína umožní u nemocných, jejichž nádor má charakteristické genetické znaky, blokovat bujení,“ shrnul předseda České pneumologické a ftizeologické společnosti profesor Vítězslav Kolek.\nProblémy nemocných s rakovinou připomíná každoročně Český den proti rakovině. Ve středu 13. května mohou lidé v celé Česku koupí žlutého kvítku za 20 korun přispět na boj proti rakovině.


Veletrh vědy opět naživo: láká exponáty z Dubaje i bohatým programem – Zakazka.cz\nEfektní science shows, přednášky, workshopy i exponáty, které letos viděli návštěvníci EXPO 2020 v Dubaji. Letošní Veletrh vědy zve na expozice ze všech oborů, které jsou interaktivní, zábavné a přitom poučné. Návštěvníci mají možnost vyzkoušet vědeckou práci včetně pokusů, zeptat se na všechno, co je zajímá. Veletrh vědy začíná 2. června, program pro dospělé i děti potrvá do 4. června a je zdarma.\nNejvětší vědecká událost v Česku je zcela zdarma, na některé části je ale nutná registrace. Přehled jednotlivých vystavovatelů a programu je na webu www.veletrhvedy.cz.\nAkademický sněm představil priority předsednictví ČR v Radě EU Energie chytře – Akademie věd otevírá rotační expozici na EXPO v Dubaji Nový špičkový mikroskop v Brně bude zkoumat struktury a vlastnosti materiálů Přírodní vědy a technika baví děti a juniory naživo i online


Soužití řidičů osobních a nákladních aut: Chybí nám vzájemný respekt | SvetMotoru.cz\nNáklaďáky a osobáky vedle sebe na silnicích byly a budou. Společné problémy jsme pozorovali s nadhledem – zpoza volantu kamionu. Jak je vidí jeho řidič?\nDívat se na plochu letiště v Panenském Týnci z výšky kabiny kamionu je paráda. Před námi trůní palubní deska scanie, ne nepodobná strohému leteckému stylu historicky spřízněných saabů. Jedeme osmdesátkou, interiér se za tichého dunění motoru pohupuje sem tam a my plujeme na vzduchových sedačkách. Za volant nákladního vozu jsme se vypravili v rámci kampaně „Máme se rádi“. Svět motorů se na ní podílí s Besipem a chce tím přispět k vzájemnému porozumění mnohdy znesvářených stran.\nOvládání tahače s návěsem na rovné letištní ploše je snadné, jenže v reálném provozu už to taková legrace nebude. Stejně jako jsou řidiči osobáků často naštvaní na kamioňáky, ani ti to s námi nemají snadné. „Představte si, že takto svištíme po dálnici. Když budu systematicky dodržovat bezpečnou vzdálenost, pořád mi tam bude někdo vjíždět. Jestliže ji dodržovat nebudu, jsem nebezpečný a všichni budou nadávat,“ vysvětluje nám ze sedačky spolujezdce Irenej Štalmach, pražský koordinátor Besipu. Za volantem trucku strávil spoustu času – roky působil jako testovací jezdec právě u Scanie. „Úplně nejhorší je, když nám někdo udělá myšku. S osobákem je obrovsky jednoduché předjet kamion, strčit to do mezírky a zašlápnout brzdy. V malinkatém autíčku zvládnete ledacos. Ale dvaačtyřicetitunovou stodolu nelze zabrzdit na pěti metrech,“ vysvětluje.\nVýhled z kabiny je precizní. Řada úhlů, kam by řidič neviděl, je pokryta speciálními asférickými zrcátky.\nAbychom si vyzkoušeli, jak vlastně brzdění v tiráku vypadá, zašlapáváme pedál až do podlahy. Pneumatiky se rvou s asfaltem, kabina se nahrbí dopředu, masa železa ale zpomaluje překvapivě rychle. „Však také máme prázdný návěs. Představte si ale, že by v něm bylo naloženo pětadvacet tun nákladu. Nebo by za sebou měl milion kilometrů, a ještě pneumatiky před výměnou,“ popisuje Štalmach, když se kolos se zakymácením zastaví. To už sedíme v testovací fabii. Rozjet se na osmdesátku trvá zlomek času scanie – jen obývákový prostor nám najednou nějak schází. Pedál míří do podlahy na stejném místě jako u pětkrát výkonnějšího švédského tahače. Pneumatiky jen tiše zakvílejí, ABS lehce zapumpuje a stojíme. Nejsme ani u zadní části návěsu. Zatímco fabii stačilo zhruba dvacet metrů, prázdný náklaďák vyžadoval rovný dvojnásobek. A to jsme byli na suchém hrubém asfaltu!\nVjet kamionu do cesty je tedy obrovský risk. „Přitom velmi často potkáváme takzvané mentory. Když se dva kamiony předjíždějí dlouho a pak se konečně dostanou ke kopci, přijede osobák, zabrzdí vás ve stoupání, šlápne na to a odjede. A vy se musíte na jedničku se čtyřiceti tunami znovu rozjet,“ vysvětluje Štalmach.\nDůvodem, proč naopak řidiči aut nemají velké sourozence zrovna v lásce, je jejich dálniční předjíždění. Znáte to sami – jeden kamion jede osmdesát, druhý sedmdesát devět, a než se opět zařadí, trvá to věčnost. „Ti kluci taky musí někdy předjet. Je to o spotřebě, exhalacích i času. Pokud se pohybuji osmdesátkou, ten přede mnou o kilometr pomaleji, stanu se snadným terčem laického útoku. Jenže řidič už nevidí, že se sice po rovině pohybujeme téměř stejně rychle, ale v kopci ten jedoucí sedmdesát devět najednou zpomalí na padesát. A druhý, který by mohl jet sedmdesát, už jej nepřekoná. Z osobáků ho totiž nepustí vůbec nikdo. Proto tam zamíří s předstihem,“ obhajuje ze svého úhlu pohledu takové chování Štalmach.\nVšichni jsme chlapi\nNijak ale nezapírá, že i mezi řidiči kamionů se najdou černé ovce. Byť si myslí, že čeští šoféři patří k lepším a špatné jméno způsobují hlavně zahraniční motoristé. „Nezodpovědných lidí za volantem není málo a žádná skupina není stoprocentní. Ale není to pouze o šoférech kamionů. Stejné lumpárny dělají řidiči osobáků nebo dodávek,“ obhajuje řidiče těžkých souprav muž z Besipu.\n„Nikdo z nás není dokonalý. Ale jsem přesvědčený, že ať se stane jakýkoliv problém nebo nehoda, nikdo ji nedělá schválně. Jsme kulturní země s obrovskou historickou tradicí, proto bychom se k sobě měli chovat s respektem, být na silnicích gentlemani a rytíři,“ vysvětluje zástupce Besipu.\n„Možná to někoho překvapí, ale za volantem kamionu nesedí hyena, dinosaurus ani robot. Většinou je to normální táta od rodiny,“ dodává Štalmach.\nOsobák, kamion nebo třeba SUV – za volantem každého z těchto strojů nesedí nikdo jiný než člověk. K optimálnímu soužití je však potřeba vzájemný respekt.\n✔ „Čeští kamioňáci jsou relativně zodpovědní, ale jezdí zde i spousta cizích řidičů. A těm často bývá vše jedno. Naši policisté je za to sice perzekuují, jenže nechytí každého.“\n✔ „Abych někam mohl odjet kamionem, musím mít řidičský a profesní průkaz, zdravotní prohlídku, psychotesty, každý rok musím chodit na školení. Co musí absolvovat řidič osobáku, který vlastní oprávnění například od roku 1950?“\n✔ „Veřejnost je naladěná proti kamionům. Jsme nevětší zlo: boříme silnice, zabíjíme lidi, děláme hluk, zvyšujeme exhalace. Ale když nepřivezeme mouku, ani se nenasnídáte, rohlík v krámě prostě nebude.“\n✔ „Kamioňák je často trestaný za to, že přesáhne dobu jízdy o pár minut. Ale kde má zastavit? U nás chybějí odpočívadla. A když se podíváte na dodávkaře, lítají deset hodin v kuse, a nikdo jim nic neřekne.“\n✔„Obrovským problémem České republiky je špatné značení. Často někam jedete a najednou stojíte před mostem, který má maximum dvanáct tun. Co s tím? To si mám pozvat vrtulník, aby mě přenesl? Nebo osm kilometrů couvat, než se budu moci někde otočit? V tu chvíli už auta troubí, řidiči nadávají, gestikulují. Aspoň že značení maximálních výšek je většinou bezchybné.“\n✔ „Všichni víme, že kamion je zbraň. V rukou někoho, kdo není zodpovědný, dokonce hromadného ničení. Pokud za volantem usnu a někam to narvu v dopravní zácpě, může to skončit katastrofou. Jenže jak by se líbilo řidičům osobáků, kdyby se odhlasovalo, že v nich budou omezovače na sto třicet? Stejně víc jet nesmíme. Ale kamion je přece ošklivý a zlý, a tak si trest zaslouží.“


Bodové svítidlo EGLO 31003 (BIMEDA) | Uni-Svitidla.cz\nPožaduji vyhledání vhodné alternativy k produktu Bodové svítidlo 31003. Důležité parametry/provedení pro výběr:\nHl.strana Interiérová svítidla Bodová svítidla Přisazená bodová svítidla Bodové svítidlo 31003\nod výrobce: EGLO , kód: EG31003\nKvalitu a celkové provedení podthuje i hlavní materiál: ocel. 3X2,5W je maximální příkon svítidla. Světelné zdroje je třeba vybírat tak, aby tato hodnota nebyla překročena. EGLO 31003 je svítidlem s paticí GU10 pro světelný zdroj. Svítidlo může být používáno výhradně v běžném interiérovém prostředí. Bodové svítidlo přisazené je určeno k montáži na stěnu, do interiéru.\nDoporučené zdroje pro Bodové svítidlo 31003\nStejny styl jako Bodové svítidlo 31003\nAlternativy k Bodové svítidlo 31003\nPřisazené bodové svítidlo WO 419201019000 2-3 týdny 577 Kč\nPřisazené bodové svítidlo LED 50582/31/PN 3-5 dní 1 034 Kč\nPřisazené bodové svítidlo RA 5343 5-7 dní 1 999 Kč


Medline » Linkos.cz\nLinkos » Pro odborníky » Celoživotní vzdělávání » Onkologická abstrakta » Medline\nMEDLINE je největší biomedicínská bibliografická databáze, která je provozována Národní lékařskou knihovnou USA. Sleduje 4 500 časopisů z více než 70 zemí. Nyní obsahuje přes 11 miliónů záznamů od roku 1966. Aktualizována je týdně. Její zpřístupnění na internetu v roce 1971 je sponzorováno vládou USA. Medline rozhraní jsou následující:\n(pozn: Větší zastoupení Evropy, než databáze Medline, má však druhá největší lékařská databáze EMBASE, v tomto případě se však jedná o komerční databázi.)\nDatabáze PubMed používá citace z databáze Medline a navíc zpracovává další časopisy z oblasti life science, které nejsou zpracovávány v Medlinu. PubMed tak dnes představuje 15 miliónů záznamů. Dále oproti klasickému Medlinu obsahuje navíc linky na další servery poskytující plné texty článků a k ostatním souvisejícím zdrojům. PubMed je přístupná vyhledávacím systémem Entrez, který byl vyvinut National Center for Biotechnology Information (NCBI) v National Library of Medicine (NLM).\nPřes PubMed lze vyhledávat i v kolekci starších dat (1951-1965) OLDMEDLINE.\nGateway je nové rozhraní NLM pro přístup nejen do Medline ale i do dalších databází, např. TOXLINE, LocatorPlus, MedlinePlus, ClinicalTrials.gov, DIRLINE, Genetics Home Reference, Meeting Abstracts, HSRProj, OMIM, and HSDB.\nPubMed Central (PMC) je digitální archiv biomedicínských časopisů Přístup na plné texty článků je zdarma s výjimkou případů, kde časopis vyžaduje předplatné pro přístup k nejnovějším článkům.


Herečka Barbora Mottlová: Nechci prince, musím mít krále - Kroměřížský deník\nHerečka Barbora Mottlová: Nechci prince, musím mít krále\nBarbora Mottlová (35) je typickým příkladem toho, jak lze klamat tělem a profilem na sociální síti. Sexy fotky jsou totiž jedna věc a reálný život druhá. Tahle sympatická blondýnka nemá nic zadarmo. Od útlého mládí si vydělává sama a než aby čekala, až se o ni postará muž, raději si sedne za kasu v samoobsluze. Sdělila to v rozhovoru pro přední český časopis Story.\n„Frajírek u mě rozhodně nezaboduje. Můj partner by měl být šikovný, pracovitý, a hlavně pohodový,“ říká Barbora Mottová. | Foto: se svolením Barbory Mottlové\nKdy jste si sbalila kufry, odešla z domu a postavila se na vlastní nohy?\nTeď to bude sedm let, co jsem se od rodičů přestěhovala do bytu na Vinohradech. Předtím jsem chvilku bydlela s jedním a pak druhým přítelem.\nTakže jste u rodičů pobývala poměrně dlouho a po osamostatnění hned, jak to bude možné, jste evidentně netoužila.\nTo určitě ne. Když má člověk zázemí, a co si budeme povídat, ten „mama hotel“ právě takový servis skýtá, přesně takové pohodlíčko ho doma drží. Já byla hodně aktivní a doma vlastně téměř ani nebyla. Už ve dvaceti jsem totiž získala angažmá v Šaldově divadle v Liberci, kam jsem hodně dojížděla, a když bylo třeba, tak jsem tam i přespávala. Takže to, že pak byla teplá večeře od maminky na stole, bylo moc fajn.\nAlena Mihulová: Potřebuju uvěřit tomu, co hraju, uvelebit se uvnitř postavy\nJednou to ale přijít muselo.\nMám dva brášky, mladšího a staršího, a to jsou typičtí chlapi, hrozní bordeláři. (smích) A mně už to tak lezlo krkem, že jsem si musela najít něco svého. Je pravda, že jsem pořád čekala, že přijede ten princ a budeme bydlet spolu. Ale princ nepřijel, tak jsem začala bydlet sama.\nPlakala jste někdy do polštáře, že to nezvládnete? Měla jste obavu o budoucnost, o to, jak utáhnete nájem, z čeho zaplatíte jídlo?\nNikdy jsem to řešit nemusela, možná jsem dítě štěstěny, nevím. Ale zodpovědnost sama za sebe, za to, že musím zaplatit nájem, zálohy, sama si byt zařídit, což byly samozřejmě velké výdaje, tak tu jsem cítila. Ale naštěstí jsem to zvládla a ustála. Nikdy jsem nemusela řešit, kde vezmu peníze na nájem, a to díky mé pracovitosti a zodpovědnosti.\nZ čeho jste to zvládla poplatit? Kde jste pracovala?\nZačala jsem modelingem, když se mi maminku podařilo přesvědčit, že modelky nejsou jen lehké děvy, a vyvrátila všechny mýty, které o této profesi kolují. Měla jsem štěstí, protože jsem se stala tváří jedné značky svatebních šatů, takže jsem hodně jezdila do Milána a procestovala Itálii. Díky této smlouvě jsem vydělávala docela hezké peníze, ale pak jsem modeling pověsila na hřebík a radši jsem si dala dortík, než abych se musela coby modelka omezovat. Začala jsem studovat herectví a hned na začátku třetího ročníku jsem získala angažmá v Šaldově divadle. Takže já měla finanční příjem už od šestnácti let.\nBěhem koronavirových omezení jste se loni na jaře posadila za kasu v samoobsluze a loni na podzim jste se stala realitní makléřkou. Ve vlastním bytečku je jistě dobře, ale nyní, když jste „profík“ v realitách, už uzrál čas na investici do něčeho většího?\nMoje paní šéfová, ta ze mě nemůže, protože já nejsem moc dobrý kritik a všechno si umím zmotivovat. Když jsem šla do té samoobsluhy, tak jsem si na tom našla jen to dobré a šla tam s pokorou a vděkem, že vůbec můžu pracovat. Takže já kamkoli přijdu, vidím jen dobré věci. Když procházím nemovitosti, hned vidím krásně vysoké stropy nebo nádhernou zahradu. Je pravda, že reality teď krásně „šlapou“, mně se v nich celkem daří, takže už jsem se rozhodla pro nákup. Do oka mi padl jeden baráček a naprosto jsem se do něj zamilovala. Vzala jsem s sebou na exkurzi velkou kritičku, moji mámu, aby mi to případně rozmluvila. A i ona uznala, že dům je skvělý, tak doufám, že to klapne, protože boj o nemovitosti je velký.\nŘíkáte, že na všem vidíte to dobré. Jste pozitivní žena, což některým lidem, především těm méně spokojeným, může i vadit. Nejste občas pro někoho pozitivní až příliš?\nMně se moc líbí rčení, že závist je potřeba si zasloužit. Nepatřím k těm, kteří by někomu něco vnucovali. Život si žiju tak, jak mi to vyhovuje, a budu ráda, když budu pro někoho inspirací či motivací. Své přátele podpořím strašně ráda, ale jinak? Ať si dělá každý, co chce.\nRozhovor vedeme na soutěži Muž roku. Vy jste s vítězem z roku 2016 Josefem Kůrkou dokonce dva roky žila. Není mezi finalisty někdo, kdo se vám líbí?\nJá si tu na nikoho zuby nebrousím. Všem hrozně fandím, ale už jsem zralá žena, která nechce prince, ale musí mít krále. Což je samozřejmě ještě horší než čekat na prince, protože králové nejsou už vůbec. (smích)\nFinalisté mají vyrýsovaná těla, ale co musí mít především, aby vás jako porotkyni zaujali?\nMusí to mít srovnané v hlavě, být osobnostmi, umět se vyjadřovat, vědět, co chtějí, a pracovat na své kariéře. Tohle jsou ještě mladí kluci, u kterých by to nemělo být o tom: „Já jsem krásnej, a teď si ze mě všichni sedněte na zadek!“ Má to být o tom, že by měli myslet na kariéru, zázemí, rodinu. Ne se svléknout do půl těla a čekat, že jim holky padnou k nohám. Je to o osobnosti. Všichni jsou to hezcí muži, mají pěkné figury, ale nesmějí ze sebe dělat frajírky. Musí ukázat, že jsou opravdoví muži.\nMáte partnerství nějak vnitřně omezeno věkem, nebo se nebráníte ničemu?\nJá se ze své podstaty snažím ničím a nikým neomezovat a kolikrát jsem si ten „zobák“ natloukla, když jsem měla předsudky, a vše nakonec dopadlo úplně jinak. Měla jsem dva o pět let mladší partnery a měla jsem i muže, kteří byli daleko starší. Ale u mě je to spíš o té osobnosti. Je mi jedno, jestli má trochu to „pandírko“, je to o tom, jaký je uvnitř. Že něco dokázal a něco znamená, však nemusí dávat okázale najevo. Frajírek u mě rozhodně nezaboduje. Můj partner by měl být šikovný, pracovitý, a hlavně pohodový.\nNecháte se výhradně oslovovat, nebo umíte i koketovat s cílem onoho muže nalákat?\nJá jsem hrozně emocionální, a jak se mi někdo líbí, tak jsem okamžitě trapná. Nevím, co mám dělat, a ten dotyčný vlastně nemá možnost poznat, že se mi líbí, protože se na něj ani nepodívám. Takže i když se to může zdát, nejsem sebevědomá lovkyně.\nVypozorovala jste, ve kterém období je o vás největší zájem?\nJe pravda, že se kolem mě už odmala točilo hodně zájemců. Nikdy jsem neměla problém, že by nebylo na výběr. Nejhorší asi je, když z holky přímo vyzařuje potřeba mít partnera a snaží se někoho ulovit. Muži to rychle vycítí, berou nohy na ramena a já se jim vůbec nedivím. Mě po rozchodu s Pepíkem hrozně překvapilo, že o mě chlapi ještě měli v mých čtyřiatřiceti zájem. Když se začalo psát, že jsme se rozešli, tak se zvedla taková vlna zájmu, jakou jsem do té doby nezažila. Ale samozřejmě mě to těší a dělá mi to dobře. Jsem v pohodě a nikoho se nesnažím uhnat, což se chlapům určitě líbí. Myslím, že mají rádi takové ty bezprostřední vysmáté holky, které jsou v pohodě. To je vždycky sexy. A je jedno, jestli jste nalíčená, máte push-upku nebo sexy šaty. Pohoda a energie, která ze ženy vyzařuje – to je to nejpřitažlivější.\nCo tikání biologických hodin? Přemýšlíte nad tím někdy?\nRáda se usadím, vdám a založím rodinu, ale ne za každou cenu. Teď jsem spokojená a šťastná za to, co mám. Když král přijde, tak to bude něco úžasného, a když ne, nezblázním se z toho. U mě to hodně záleží na partnerovi. Potřebuji cítit, že on je budoucím otcem mých dětí. A já netlačím na pilu, vůbec. V dnešní době je to docela fajn, můj gynekolog mi řekl, že mám čas do čtyřiceti, což mě uklidňuje. A buď to přijde, nebo ne. Budu moc ráda, pokud ano, rodinu určitě chci. Chci skvělý, stabilní a láskyplný vztah, ale nechci to za každou cenu.\nDivadlo F. X. Šaldy,\nExotika v Holešově. Náměstí provoněly africké trhy\nFarmářské, řemeslné a v neposlední řadě i africké trhy zaplnily tuto sobotu holešovské náměstí.…\nFord Transit Connect první majitel, servisní knížka, koupeno v D, v záruce Ford Focus první majitel, servisní knížka, koupeno v CZ, nehavarované Ford S-Max první majitel, servisní knížka, koupeno v D, nehavarované Ford Fusion servisní knížka, koupeno v A Ford S-Max první majitel, koupeno v D, nehavarované Ford Fiesta servisní knížka, koupeno v D Ford Kuga servisní knížka, koupeno v D, nehavarované, v záruce Ford Kuga servisní knížka, koupeno v CZ + PRODAT AUTO


Terror in the Swamp (1985) - Horror.cz\n| 31 srpna, 2008 v 05:58\nRežie: Joe Catalanotto, Martin Folse\nDalší název: Nutriaman: The Copasaw Creature\nChuck Bush … (Jesse)\nBilly Holliday … (Frank)\nMichael Tedesco … (T-Bob)\nKeith Barker … (Nutriaman)\nNebezpečné a neprostupné bažiny Louisiany, hustě zarostlá okolní džungle, pár drsňáckých starousedlíků. Co jim chybí, aby měla zdejší policie konečně něco na práci? Přece vědec, který pracuje na projektu, na jehož konci má být o něco zvětšená nutrie, která by sloužila jako zdroj kožešiny. Zvíře skutečně roste, ale utíká a začíná lovit.\nNení nad nezávislý film. Dává naději méně zkušeným tvůrcům na vlastní zviditelnění. Spousta jich zapadne. Některé zaslouženě. Faktem je, že Nutriaman patří do té kategorie filmů, které rozhodně nezapadly neprávem.\nJiž samotný námět budí mírně řečeno obavy. Když dojde na prezentaci zpracování, pociťuje divák smíšené pocity. Prodírání buší z pohledu netvora zpočátku může signalizovat jisté naděje na zábavu, ovšem stačí několik dalších záběrů na okolní zvířenu, několik „výhrůžných” zvukových projevů monstra a na scénu nastupují dvě varianty. Jednou z nich je neplánovaný vtip, tou druhou je ukončení promítání. Troufám si tvrdit, že většina těch, kteří druhou možnost nevyužijí, bude svého rozhodnutí později litovat.\nZ hlediska atmosféry film nic zásadnějšího nenabízí. Hudba je prakticky nepostřehnutelná, o děsu nemůže být řeč ani při sebevíce přimáčknutých klapkách na očích. Monstrum neplní očekávání. Nejenže skutečně vypadá jako kříženec člověka s nutrií, což jí dává komické vzezření, jehož si však divák kvůli střídmosti jeho odhalení příliš neužije, ale není schopno ani zabít trochu více lidí a když už se do někoho pustí, zapomíná na své obrovské drápy. Takže funguje pouze jako neškodná vycpávka už tak dost žalostného děje, o který se logika opět otřela jen letmo.\nStejně bídné jsou většinou herecké výkony. Několik překvapivých výjimek se najde, zvláště postava Jesseho, ovšem přehrávání jiných a šerif, jehož postoj „mám všechno na háku a vím co se má dělat” zde působí jako pěst na oko, je strkají daleko za sebe.\nNutriaman je typická podprůměrná podívaná, která se hodí jako nouzové řešení při zabíjení volného času. Kdo se chce smát stupiditě, bude potěšen. Kdo při podobných amatérských snímcích trpí, nechť je od něho pod hrozbou možné sebevraždy ze zoufalství odrazen.\n12 stop hluboko 199i 2019 Apokalypsa carrie CRITTERS doktor spánek family ghost son ghoul godzilla happy death day hororová povídka HOSTEL Ilsa, vl?ice jesus john wayne killjoy laska vecnosti Panenka Chucka peppermint sout?ž The Grudge  the pool the sand the walking dead to Valak zombie školní výlet


Domy Bystřice (Frýdek-Místek) - celkem 1 domů ceny od 2 000 Kč/měsíc\nKompletní výpis pro domy Bystřice (Frýdek-Místek). Domy Bystřice (Frýdek-Místek) k tomuto okamžiku hledá nepřeberné množství poptávájících. Máte také chuť ten skutečně vlastní dům? Objevte díky naší nabídce dům za dobrou cenu. Lákavé domy Bystřice (Frýdek-Místek) s námi najdete od pěkných 2 000 Kč/měsíc. Objevte všechny vyhledané domy Bystřice (Frýdek-Místek) z 1 kvalitních inzerátů.\nDomy Bystřice (Frýdek-Místek) – nabídka domů Bystřice (Frýdek-Místek) (220+)\nProcházet všechny domy Bystřice (Frýdek-Místek), které jsou v nabídce realitních kanceláři, je často běh na dlouhou trať. Proto se snažíme našim zákazníkům výběr domů Bystřice (Frýdek-Místek) co nejvíce usnadnit a poskytnout efektivní servis. Realitní makléři jsou vám kdykoliv k dispozici a pomohou vám také s možnostmi financování domu Bystřice (Frýdek-Místek). U výběru domů Bystřice (Frýdek-Místek) se můžete spolehnout na každou realitní kancelář, kterou zde zastupujeme. Zařídí za vás veškeré nutné papírování.\nLuxusní i řadové domy Bystřice (Frýdek-Místek)\nV nabídce domů Bystřice (Frýdek-Místek) u nás najdete dřevostavby s menší obytnou plochou, vícegenerační domy i luxusní vily. Váš dům ve městě Bystřice (Frýdek-Místek) si můžete vybrat z různých cenových kategorií, které jsou ovlivněny především lokalitou a samotnou velikostí domu. V kategorii domy Bystřice (Frýdek-Místek) jsou dále k dispozici dřevostavby, novostavby i starší cihlové domy.\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii domy Bystřice (Frýdek-Místek), pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující domy Bystřice (Frýdek-Místek), a to domy na prodej Bystřice (Frýdek-Místek), pronájem domu Bystřice (Frýdek-Místek), dražby domů Bystřice (Frýdek-Místek).\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii domy Bystřice (Frýdek-Místek) nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích domy Bystřice (Frýdek-Místek), domy na prodej Bystřice (Frýdek-Místek), pronájem domu Bystřice (Frýdek-Místek), dražby domů Bystřice (Frýdek-Místek).\nProdej domů Bystřice (Frýdek-Místek)\nprodej rodinných domů Bystřice (Frýdek-Místek)\nvila na prodej Bystřice (Frýdek-Místek)\nprodej činžovního domu Bystřice (Frýdek-Místek)\nDomy na pronájem Bystřice (Frýdek-Místek)\nrodinné domy pronájem Bystřice (Frýdek-Místek)\npronájem vila Bystřice (Frýdek-Místek)\npronájem činžovního domu Bystřice (Frýdek-Místek)\nDomy dražba Bystřice (Frýdek-Místek)\ndražby rodinný dům Bystřice (Frýdek-Místek)\nvila dražby Bystřice (Frýdek-Místek)\nčinžovní domy dražba Bystřice (Frýdek-Místek)\nAčkoliv se nacházíte a hledáte svoji nemovitost v domy Bystřice (Frýdek-Místek), je možné že bez omezení druhu prodeje (prodej, pronájem, dražba) toho naleznete daleko více. Pokud nejste rozhodnuti pro domy Bystřice (Frýdek-Místek), zkuste si rozšířit hledání vhodné nové nemovitosti právě zde :\nrodinný dům Bystřice (Frýdek-Místek)\nvila Bystřice (Frýdek-Místek)\nčinžovní dům Bystřice (Frýdek-Místek)\nNehledáte domy Bystřice (Frýdek-Místek) ?\nPokud jste v této kategorii domy Bystřice (Frýdek-Místek) omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDalší lokality v okolí domy Bystřice (Frýdek-Místek)\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii domy Bystřice (Frýdek-Místek), si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr domy Bystřice (Frýdek-Místek). Určitě lépe naleznete domy Bystřice (Frýdek-Místek), který hledáte.


První rok na VŠ – první semestr na IES FSV UK (20. 2. 2009) | Ze života - Miliho Blog - blog.miliweb.net\nPátek, 20. únor 2009 - Ze života - trvalý odkaz\nMám za sebou první část prvního ročníku na Karlově univerzitě, studuji ekonomické teorie a jelikož náš institut není veřejnosti moc znám, rád bych se ve stručnosti podělil o nějaké své poznatky a pocity ze zimního semestru 2008/2009. Není ekonomie jako ekonomie a tedy IES není VŠE.\nIES vs. VŠE\nZačnu trochu srovnáním, ač mohu srovnávat jen podle toho, co jsem slyšel a viděl, neboť na obou školách zároveň nestuduji. Srovnání, či lépe řešeno uvedení mé školy v souvislosti s VŠE je cílené, neboť VŠE je narozdíl od IES známé širokou veřejností a tak se studenti, kteří by rádi studovali ekonomii automaticky hlásí na VŠE a jen ti, co trochu více hledají narazí na IES. Důvodem jsou samozřejmě také novináři, kteří do svých žebříčků dávají jen některé školy. Na obou školách se tedy dá studovat ekonomie, nicméně dosti rozdílným způsobem. Diskuzi IES vs. VŠE najdete například na fóru studentů IES.\nZačněme u VŠE: Je to veliká škola, má několik tisíc studentů, několik fakult, je tedy možné si vybrat úzkou specializaci a je zde široký výběr předmětů. Dle slov doc. Půplána: „lidojem“. Vše je zkrátka masové, ve velkém, osobní přístup zde moc na bakaláři nehrozí, studenti se obecně mezi sebou téměř neznají. Výhodou pro někoho tedy může být individualita a anonymita. Systém zkoušek je různý dle fakult, ovšem nejčastěji je zde klasicky jeden pokus na zkoušku. Zápis rozvrhu je mazec, záleží na vašich studijních výsledcích. Dle hodnocení lidí, které znám, tak příprava na většinu zkoušek je často jen pár dní, ovšem často je nutná práce během semestru. Vyjet do zahraničí je obtížné.\nNyní IES: Jedná se o domácí prostředí a díky seznamovacímu kurzu se všichni znají i mezi ročníky, není tedy problém jednak sehnat materiály ke zkoušce a jednak se navzájem doučovat a radit se, pomáhat si s úkoly. Malá škola s sebou však nese nevýhodu menší možnosti výběru předmětů a specializace. Je tu hodně osobní přístup, není problém se s většinou vyučujících dohodnout na termích zkoušky, kdy budou vypsány. IES má pevně daný rozvrh pro všechny a jedině, jak si to lze upravit je si předmět nezapsat, či si vyměnit cvika. Velký důraz je zde kladen na úroveň a obtížnost předmětů, především matematiky, na bakaláři je také několik povinných předmětů vyučováno pouze v angličtině. Zkouškové je obecně dlouhé a náročné, do ciziny není problém vyjet.\nMůj prvák na IES\nKrátký úvod je za námi, pojďme se podívat, jaký byl pro mne první ročník. Na úvod bych měl říci, že jsem nikdy s matematikou ani dalšími předměty neměl problém, gymnázium jsem prošel v vyznamenáním za celých 8 let, pravidelně jsem se účastnil matematické a fyzikální olympiády. Do prváku jsem šel společně se spolužákem s gymplu, byl jsem nadšen. Škola je v Opletalově ulici, tedy 2minuty od metra přímo v centru Prahy, máme tu veškeré naše předměty.\nZačátek semestru jsme zahájili seznamovacím kurzem, takže jsem poznal všech svých 150 spolužáků. Na první přednášce jsem se tedy cítil mezi svými, bylo to fajn, krásná atmosféra, rychle jsem poznával i studenty z vyšších ročníků, kteří rádi poradili co a jak. U předmětů uvádím také statistiku za rok 2008/2009 dle informačního systému.\nTělocvik na FSV není povinný a tak za jeden semestr jde získat jeden kredit. Maximálně nám uznají 2 semestry. Nic moc, ale plavu rád, takže není moc co řešit. Nevýhodou je nutnost jezdit až do Hostivaře, což je trochu z ruky.\nPovinný předmět zakončen písemnou zkouškou. Jedná se o úvod do mikroekonomie, která navazuje coby dvousemestrální kurz v podobě Mikroekonomie I a II. Prof. RNDr. Jiří Hlaváček, CSc. má přednášku v pátek ráno, což je smrtící a jeho přednes mi moc neseděl. Pokud si člověk nepřečetl předem o co jde, měl jsem problém udržet pozornost a chápat o čem mluví. Zkouška je formou testu, často se říká, že je to dávačka, ale není. Testy jsou náhodně sestaveny z hromady otázek, které prof. Hlaváček má, takže je jedno, na který termín jdete. Úspěšnost 86,3% ze 139, průměrná známka 2,43.\nPovinný předmět, zápočet a písemná ústní zkouška. Největší síto, hodně obtížný. Cvika byla v pohodě, účast na přednáškách je více než doporučená. Kromě přednášek byl ještě tak zvaný superseminář, kdy přednášející Doc. RNDr. Ondřej Kalenda, Ph.D. počítal ukázkově příklady. Během semestru je nutno něco spočítat, jinak je zkouškové humus. Zápočet byl za úspěšně napsané zápočtové písemky na cvičení a docházku, zkouška má dvě části – písemná a ústní. Pokud nenapíšete písemku, tak musíte znova, pokud neprojdete ústní, musíte znovu psát písemku. Ústní část se skládá ze znění definic a vět, dále z důkazů vět a poté z implikací mezi několika tvrzeními. Příprava je dlouhá a náročná, obtížnost je skutečně stejná jako na Matfyzu obor informatika. U nás by se dala obtížnost uvést i vyšší v tom, že je to mnohem více látky a větší mix. Úspěšnost 57,6% ze 184, průměrná známka 2,75.\nPovinný předmět, zakončen zápočtem. Měli jsme mladého doktora Wintra z právnické fakulty a přednášky byly super, dokonce na sociální síti má JUDr. Mgr. Jan Wintr, Ph.D. svůj fanklub. Obrovský přehled, výborný humor, snad jen občas trochu zmatený přednes, jak nám chtěl říci vše, ale nebylo moc času. Pokusů na zápočet je asi 5, stačí napsat písemku na 11 bodů z 20, půl je multiple choice a půl je povídání, obtížnost středně těžká, pokud chodíte na přednášky, stačí si přečíst doporučené stránky z doporučené literatury a projít si zápisky z přednášek. Úspěšnost 89,9% ze 139.\nSeminář k aktualitám I\nPovinně volitelný předmět, zakončen zápočtem. Fajnový odpočinkový předmět pro první ročník, taková pohodička, jde o to si podiskutovat na zajímavá témata, která se pak jdou dořešit do hospody, kde se k nám vždy přednášející PhDr. Tomáš Vyhnánek rád připojil. U nás byla podmínkou zápočtu esej nebo prezentace, což nebyl problém. Úspěšnost 85% ze 116.\nSeminář matematické analýzy I\nPovinně volitelný předmět, zakončen zápočtem. Obsahem je opakování středoškolské matiky, aby se také případně dodělalo to, co se někde náhodou nebralo. Podmínkou zápočtu byla docházka a 2 testy, celkem pohoda, vyplatí se chodit, udrží se tak potřebná znalost SŠ matiky a lépe se tak navazuje v Matematice I na konci semestru. Mladá Mgr. Eva Ryšavá neměla ráda hluk a proto se docházka už nehrála takovou roli. Úspěšnost 79,9% ze 164.\nPovinný předmět, zakončen písemnou zkouškou. Přednášky jsou zajímavé, Doc. Ing. Pavel Mertlík, CSc. ví, o čem povídá. Náročnost zkoušky spočívá v naučení se obsahu přednášek celkem do podrobna, závěrečný test má 2 části – multiple choice a pak 2 krátké eseje. Pokud se rozhodnete psát vlastní názor, chce to ho mít dobře podložen a hlavně zdůvodněn. Pokud se omezíte na informace z přednášek, jenom dobře. První testy jsou jednodušší. Úspěšnost 90,3% ze 154, průměrná známka 2,13.\nPovinný předmět, zakončen zápočtem. Hodiny jsou zajímavé a z mého pohledu vysoce přínosné pro složení obou testů, tedy alespoň u Mgr. Marcely Staňkové. Pokud jeden z nich nenapíšete, tak máte ještě možnost napsat ve zkouškovém jeden souhrnný, který je ovšem náročnější, takže se rozhodně vyplatí se připravit a oba průběžné. Příprava je především drcení se slovíček, pár cvičení je i na gramatiku, ale tak jazyk o ničem jiném zkrátka není.Úspěšnost 80,1% ze 151.\nPovinný předmět (je povinný druhý jazyk na odborné úrovni, jaký, to je dle nabídky na vás), zakončen zápočtem. Ing. Regina Faltýnová byla úplně super, němčinu mám rád hodiny byly vysoce přínosné, vyplatí se chodit. Na začátku se píše vstupní test, úroveň je posazena hodně vysoko, takže někdo raději volí španělštinu. Zápočtový test byl poměrně obtížný, založen na látce a textech ze cvičení, bonusové body (chybělo-li vám ke splnění testu pár bodíků) bylo možno získat za docházku a aktivitu, kterou si inženýrka Faltýnová poctivě vedla. Úspěšnost 67,2% ze 58.\nPovinný předmět, zakončen písemnou zkouškou. Předmět je společný pro všechny instituty mimo sociologů, takže zde potkáte i lidi mimo IES. Přednášky jsou v Jinonicích, takže se na ně musí dojíždět, což mnoho studentů brzy odradí. Soukup to učí velice dobře, v písemné zkoušce chce pak věci pouze z přednášky, náročnost je malá, stačí si to přečíst, na jedničku stačí dobrá znalost přednášek. Úspěšnost 92,2% ze 451, průměrná známka 2.\nNěkolik předmětů jsem měl hotovo již před vánoci a jako první jsem šel na matematiku. Poté jsem měl zhruba každý týden jeden předmět, takže první týden v únoru jsem měl hotovo. Mnozí mí spolužáci takové štěstí neměli a zkouškové si protáhli, na druhou stranu se našli i jedinci, kteří zkouškové zvládli za 2 týdny. Nejtěžší je matematika, kde musíte mít napočítáno a poté jít dobře naučeni k ústní, která je druhý den po písemné, takže komplexní příprava je na místě. Poté už stačí vždy několik dnů příprava na další zkoušku a znova, než je hotovo. Většina předmětů je zajímavá, my jsme bohužel neměli téměř žádné předtermíny, zkouškové začalo druhý týden v lednu, neboť první týden byla ještě výuka.\nPro hodnocení jednotlivých předmětů doporučuji fórum studentů na IES\nEDIT: doplněny statistické údaje a odkazy na vyučující, obr: http://bellemonster.blogspot.com/2008/08/tagalog.html\nPoslední úprava provedena 10. 10. 2009, zhlédnuto: 5457-krát.\nCelkem 1403 slov.\nŠtítky:IES, Recenze, studium, vysoká škola\nPJ (1. 6. 2012 @ 09:23)\nDěláš si srandu s tím srovnáním? To jsi si vycucal z prsu ne?\nAdmin (1. 6. 2012 @ 13:41)\n@PJ: Co se ti na uvedeném srovnání nezdá? Můžeš být konkrétní?\njan grew (16. 6. 2013 @ 09:00)\nZajímavý článek. Já jsem se také rozhodl studovat vysokou školu, jde o mba studium na http://www.cambschool.cz/. Dozvídám se tam samé zajímavé věci, rozvrh tam máme nabitý, ale líbí se mi tam\nJana Vidímová (25. 11. 2013 @ 01:51)\nTo srovnání je docela kravina, nic proti, ale je. VŠE je náročná škola, např. obor ekonomie jsem tam studovala 8 semestrů a málem jsem se z toho posrala, většina spolužáků nedokončila, úmrtnost dle statistik MŠMT byla skoro 65 %, přičemž jen 7 % absolventů stihlo vystudovat Bc. do šesti semestrů. Na VŠE jsou náročné obory, např. ekonomie na NF, statistické a ekonometrické obory na FISu, finance na FFU, ale taky obory v rámci VŠE relativně lehké, např. cestovní ruch na FMV. Zevšeobecnovat je tedy naprostý (a do nebe volající) nesmysl. A učení se pár dní? Radši no comment, na těžší zkoušky jsem se učila 14 a více dní. Na jednu dokonce 3 týdny, přičemž díky průběžným testům, seminárkám, případovkám, prezentacím, mini testům, bodům za aktivitu atd. jsem se to byla většinou nucena učit už i průběžně. Zkouškové obodbí je tedy dlouhé a náročné i na VŠE. A jesti to někdo neví, tak na VŠE se pořádají též seznamovací kurzy prváků, takže o nějaký anonymitě určitě nemůže bejt řeč. A velkým mínusem Karlovky obecně je zkostnatělej informační systém a šílenej zápis předmětů..., tady VŠE vede na plný čáře. Ještě k tý úrovni matematiky: Na NF přišel v roce 2008 matfyz, neúspěšnost kurzu byla několik semestrů 65-70 %. Zjednodušení přišlo až v roce 2012, kdy neúspěšnost klesla asi 0 20 % lehce pod polovinu, jelikož se diverzifikovalo riziko-v testech bylo nově více příkladů + přibyly užitečné přednášky a matematické praktikum.\nRadek Dosloužil (3. 12. 2013 @ 22:09)\nTak to jsem to teda čekal horší. Ekonomie 1 na IES úspěšnost skoro k 90 %? To na VŠE teda na 1. + 4. + 5. fakultě měla Ekonomie 1 (když jsem tam studoval-jsem ročník 2006-2010 FFU) úspěšnost některé semestry i jen 35-40 %. V průměru ji tedy nedávala více jak polovina lidí. Je pravda, že na FMV, FM a FPH měli teda Ekonomii 1 jinou, tam byla úspěšnost asi 75-85 %, ale stejně..., tohle mě tedy dost překvapilo. Věděl jsem, že na IES je těžká hlavně matika, ale že je tam eko taková dávačka? Imho, nedávno jsem se bavil se známým, dělal dva mastry, jednoho na NF, obor ekonomická analýza, druhýho na IES. Říkal mi, že na IES bylo těžší mikro, na NF VŠE zase makro. Jinak obtížnostně srovnatelné. Takže je asi především zapotřebí uvědomit si fakt, že na VŠE je mnoho oborů nestejné náročnosti, ostatně stejně jako např. na VŠCHT či ČVUT (třeba takovej MUVS na ČVUT je megadávačka). A tedy srovnávat jeden obor (ekonomie) na IES s celou VŠE je docela slušně krátkozraké. VŠE opravdu není monolit, kolego.\nmrs smith (4. 12. 2013 @ 19:27)\nMarek (5. 12. 2013 @ 13:29)\nPo tom srovnání jsem to zabalil Autor je evidentně trochu (hodně) mimo. Myslím, že mohu soudit, protože na rozdíl od autora studuji VŠE i IES. Zcela jednoznačně mohu říci, že VŠE mi nabídla více...\ncorre (5. 12. 2013 @ 14:39)\nNo už tu píšu zbytečně, vše tu bylo řečeno, ale musí to bejt zajímavej pocit napsat 1403 slov a zjistit, že je to úplnej zvratek Já studuju VŠE tři roky a na IES mam 6 bývalých spolužáků a stejně bych si nedovolil napsat srovnání těchto dvou škol.. (a ty to píšeš v prváku )Jediné co bych si dovolil říct je to, že na IES se brutálně hrotí matika a to (to už je jen názor, ne fakt) trošku na úkor jinejch předmětů... Myslim si, že pokud studuješ ekonomii, opravdu nepotřebuješ umět udělat důkaz na každou matematickou operaci, prostě to tak je. Pokud by na obou školách byl jeden pokus, řekl bych že můj obor (NF Ekonomie) je lehčí, ale vzhledem k tomu že my máme jede pokus a IES tři, tak je to, dle mého názoru, srovnatelné. Každá škola má svoje, řiká se, že VŠE je praktičtější a myslím si, že je to pravda. Každýmu stejně vyhovuje něco jiného... A co se týká kontaktu mezi studenty, tak to záleží vždy na každym z nás, ne na škole.\nLáďa (5. 12. 2013 @ 15:07)\nFrajer srovnává dvě školy a přitom chodí jen na jednu z nich\nPravda (28. 12. 2013 @ 16:46)


Sherre Hirsch – Lidé plánují, Bůh se směje « TopČtení.cz\nSherre Hirsch – Lidé plánují, Bůh se směje\n1.8.2018 – Mám ráda motivační čtení a sem tam si jimi zpestřím četbu. Tato kniha mě zaujala, protože jsem věřící a jsem křesťanka. Chtěla jsem se dozvědět více o judaismu z nevšedního pohledu ženy rabínky, která napsala tuto knihu. Je to zajímavé, je to poutavé, některé věci se opakují. Tím myslím, že už jsem o nich četla ve více knihách, což hlavně znamená, že je to uznávaný náhled, dle něhož můžeme být spokojení.\nOriginální název: We plan, God Laughs


Miluji přírodní produkty, a tak je pro mě přírodní lékárna místem, na které se velmi často ráda vracím. Já osobně přírodním produktům přikládám skutečně velkou váhu. Domnívám se totiž, že v případě jakýchkoliv zdravotních problém, tedy alespoň těch banálních, je vhodné namísto po syntetických lécích raději sáhnout po přírodních produktech i kdyby to měl být pouze přírodní čaj, sprej či doplněk stravy. Přírodní produkty jsou totiž velmi často opomíjenými pomocníky v oblasti zdraví, a to je dle mého názoru skutečně velká škoda.\nByliny často mohou pomoci\nByliny velmi často užívám ve formě sypaných čajů. Používám je takřka kdykoliv a téměř na jakékoliv zdravotní problémy. Často po nich ovšem sahám zejména tehdy, když mě trápí problémy spojené s nachlazením či průduškami. Má maminka rovněž velmi ráda tyto bylinné čaje užívá, jelikož jí již mnohokrát jejich konzumace od zdravotních problémů napomohla. Často se v těchto čajích skrývá blahodárná violka trojbarevná či kopřivová nať, která přispívá zejména k pročištění těla a také k normální funkci močových cest. Mimo jiné má velmi příznivý vliv na naše kosti, vlasy k nehty.\nPřírodní doplňky stravy podávám i svým dětem\nZejména v zimních měsících je zapotřebí podpořit křehkou dětskou imunitu správnými doplňky stravy. Můj syn tak pravidelně užívá přírodní doplňky stravy ve formě sirupů. Jedním z nich je velmi chutný sirup z extraktů z hub a také bylin, který je až 20x koncentrovanější než například sušený prášek z těchto příměsí. Syn si na něm mimo jiné velmi pochutnává a často si o něj i sám říká, což je skvělé. Já osobně rovněž užívám celou řadu přírodních doplňků stravy, a to po celý rok. Domnívám se totiž, že v době, kdy je naše imunita vystavena skutečně velké okolní zátěží, není nic lepšího než ji správně podpořit vhodnými doplňky stravy, které jsou čistě přírodní.


MŮJ PŘÍBĚH VÍRY - ONDŘEJ ŠIMIK\nNarodil jsem se do rodiny, kde křesťanská víra měla (a má) své místo. Moji rodiče byli a jsou praktikující křesťané. Od malička jsem tedy chodil do církve a nedělní školy, kde jsem se dozvídal věci o Bibli, o Bohu, o Ježíši Kristu. Jako dítě jsem nepochyboval, že Bůh je, prostě jsem v tom byl vychováván. Když mi bylo 7 let, v místní církvi kazatel hovořil o druhém příchodu Krista na zem a o tom, že všichni, kdo mu věří a svěřili mu svůj život, půjdou do nebe, ale ti ostatní do zahynutí. Už tehdy jsem si uvědomil, že já jistotu záchrany před smrtí nemám a bál jsem se toho. Proto jsem tento stav chtěl, tak, jak jsem tomu jako dítě tehdy rozuměl, napravit. Modlil jsem se (když mi bylo 7 let) s mamkou a prosil Boha o odpuštění a o to, aby vstoupil do mého života a vedl ho – věděl jsem, že pro to, abych se stal „Božím dítětem“, nepotřebuji dělat nějaké skutky, ale prostě věřit tomu, že Ježíš zemřel i za mně. To bylo v únoru 1990.\nMůj život se odvíjel jako život normálního, celkem hodného chlapce. Pravidelně jsem chodil do církve i do nedělní školy, později do dorostu, kde jsem se učil poznávat Bibli (a celkem mi to šlo). Můj život ale nebyl nějaký vzorový, jako kluk jsem taky blbnul, ale vždy jsem si uvědomoval skutečnost, že jsem „věřící“ a některé věci nědělal. Když jsem dospíval, kamarádi ze školy chodili do hospody a na pařby – já jsem se toho neúčastnil. Byť jsem ve třídě byl oblíbený, netrpěl jsem žádnou šikanou, tak jsem určité věci nedělal. Svou víru jsem však moc neprezentoval. Žil jsem takovým normálním životem běžného křesťana. Zpětně vidím, že jsem díky tomu nemusel mnoho zlých věcí zkusit, na druhou stranu se můj život vedl ve dvou rovinách – ve škole a pak v okruhu věřících přátel, v církvi. Měl jsem tam kamarády, jezdili jsme na různé křesťanské pobyty, takže jsem si nemohl stěžovat. Prostě jsem životem tak nějak pohodlně, bez problémů proplouval, byl Bohu vděčný, že se mi daří. V roce 2001 jsem vystudoval gymnázium a šel na vysokou školu. V pubertě a dospívání jsem prožíval období pochybností, zda jsem vůbec Ježíše Krista přijal do svého života.\nObdobí od mých 18 do 26 let bylo zaměřené (s přestávkami) hlavně na hledání životní partnerky. Bylo to hodně krkolomné, ale věděl jsem, že s žádnou dívkou nechci chodit jen tak – vždy jsem to bral vážně. Za svou budoucí ženu jsem se také modlil a hledal „Boží vůli“ pro můj život. Postupně jsem se stal také aktivní v církvi, v místním křesťanském sboru v Českém Těšíně, kde jsem v roce 2002 (bylo mi 20 let) začal vést dorost (nedělní škola pro starší děti), v 18 letech jsem se také nechal pokřtít (jako vnější důkaz toho, že jsem uvěřil v Ježíše Krista) a začal občas také kázat (jako laický kazatel). Měl jsem zkrátka mnoho aktivit. Zpětně vidím, že přes tyto aktivity se jaksi vytrácel můj osobní vztah s Bohem – sice jsem v něho nikdy nepřestal věřit, ale často to bylo povrchní. Byly chvíle, kdy jsem svoji víru skutečně praktikoval a žil podle Bible, ale byly i chvíle, kdy tomu bylo přesně naopak a já byl křesťanem „naoko“.\nVe svých 27 letech jsem se oženil – na tu dobu vzpomínám rád, protože setkání s mou ženou beru jako jeden z mnoha zázraků v mém životě. Měli jsme všechno, co si člověk může přát – dům, později auto, dovolenou u moře, nemuseli jsme hlídat každou korunu, v práci se mi dařilo čím dál více. Byl jsem tak nějak vděčný Bohu za to vše, ale na druhou stranu jsem cítil jakousi únavu z celé služby v církvi. V roce 2014 jsme s manželkou čekali po relativně dlouhé době snažení dítě. Termín porodu se blížil a my se těšili. Jenže porod byl komplikovaný a naše děťátko u porodu zemřelo. Tehdy jsem si uvědomil dvě věci související s mojí dosavadní vírou – na jedné straně jsem díky ní měl naději, že se se svým synem jednou setkám, na straně druhé jsem si uvědomil, jak moc byla dříve moje víra povrchní, spíše jsem konal mnoho „náboženských obřadů“, ale Boha samotného jsem příliš nepoznával. Po smrti syna jsem mnoho věcí v životě začal přehodnocovat, poznal jsem, že Pána Boha nemohu tak nějak jednoduše „držet v hrsti“, prostě si tak jednoduše věřit. Začal jsem poznávat, že Bůh je někdo neuchopitelný, který mi nemusí dávat odpovědi, není to nějaký automat, co nám dá vše, když ho o něco prosíme. Bůh je někdo, kdo mě přesahuje, koho nedržím, ale uvědomuji si, že to je právě on, kdo drží mě. V otázkách „hledání“ Boha jsem také hodně (i v souvislosti s mou profesí, když učím mj. i o přírodě), přemýšel o vzniku života a člověka, hodně porovnával teorie, které nás učili ve škole a v církvi. Moje zkušenost se přiklonila k tomu, že něco tak zázračného a dokonalého jako život prostě nemohlo vznikout jen tak, samo od sebe (ale to je na delší povídání). Každopádně vnímám, že je tu Někdo, kdo dává lidem indicie v přírodě, že tu nejsme náhodou a život nekončí někde v temnotě hrobu, kde se lidské tělo rozpadne v prach.\nŽivot (i křesťana) a i ten můj je plný starostí (větších i menších), ale také mám důvody k radosti a vděčnosti. Moje víra se neustále formuje – od té dětské v 7 letech, přes víru více méně formální, spojovanou s příslušností k církvi, až k současné, kdy jsem si uvědomil, že Bůh bude vždy o krok přede mnou a nikdy ho nedostihnu, nepostihnu a nevysvětlím si jeho jednání a existenci (proto se tomu říká víra). Víra mi dává do života naději, že smrtí to nekončí. Víra mi dává svobodu, že mnoho věcí dělat nemusím – Bůh jako Stvořitel ví, co je pro člověka dobré, víra v Ježíše Krista není pro mně soupis zákazů a příkazů, jak je to často v sekulární společnosti vnímáno. Jsem prostě v Boží ruce, která mě nese, ale i vychovává. Nemusím se strachovat o svou budoucnost, Kristus na kříži vyřešil mou minulost (odpustil mi to, že jsem se jako člověk k němu otočil zády), přítomnost (není nic, o čem by nevěděl a neměl to pod kontrolou) i budoucnost (vím, kam směřuji).\nExistuje mnoho náboženství, ale biblické poselství Ježíše Krista (později označené jako křesťanství) se ode všech liší v jedné podstatné věci. Ve všech ostatních náboženstvích (ať je to islám, budhismus, hinduismus aj.) musí člověk pro svou záchranu dělat skutky, snažit se být dobrý, dělat dobré věci, dodržovat mnohá přikázání, aby se k onomu bohu mohl dostat. Křesťanský Bůh však jako jediný přišel na svět za člověkem, aby mu podal pomocnou ruku a nabídl dar života který nekončí. A to je pro mně dost silný argument pro to, abych mu svěřil svůj život – když se o mně, nepatrného člověka, zajímá Stvořitel Vesmíru. A proto věřím v Boha a v Ježíše Krista! Není to o náboženství, je to o osobním vztahu!\nZde je několik mých nejoblíbenějších citátů z Bible, které provázejí moji víru:\n„Všichni, které mi Otec dává, přijdou ke mně; a kdo ke mně přijde, toho nevyženu ven.“ Jan 6, 37 – když jsem pochyboval, zde mě Bůh přijal\n„vždyť u Boha je možné všecko“. Marek 10, 27 – citát na našem svatebním oznámení\n„On všechno učinil krásně a v pravý čas, lidem dal do srdce i touhu po věčnosti, jenže člověk nevystihne začátek ani konec díla, jež Bůh koná.“ Kazatel 3,11 – když jsem poznal, že Boha neuchopím\nA jeden příběh, který mě vždycky „dostane“ (z knihy Stopy v písku, autor: M. Powersová):\nJedné noci se mi zdál sen. Kráčel jsem po pobřeží se svým Pánem. Na temném nebi se promítaly obrazy z mého života. Životní příběh provázely dvoje stopy v písku, jedny moje, ty druhé patřily mému Pánu. Když se mi zjevil poslední obraz, ohlédl jsem se za sebe a jaké bylo moje překvapení! Vidím, že nejednou se v písku objevují jen jedny stopy. A bývalo to právě v těch nejtěžších obdobích mého života.\nDlouho mi to nedávalo pokoj, až jsem se v rozpacích obrátil k mému Pánu: „Pane, když jsem se vydal následovat Tě, slíbil jsi, že celou cestu půjdeš se mnou a budeš ke mně promlouvat. Ale viděl jsem, že v těch nejsmutnějších chvílích mého života se v písku objevují jen jedny stopy. Vskutku nechápu, jak jsi mne mohl nechat samotnou, když jsem Tě nejvíc potřeboval.“\nOn zašeptal: „Dítě moje drahé, mám tě rád a nikdy tě nenechám samotného, nikdy, ani když tíha života dolehne a osud tě bude zkoušet. Ty jedny stopy, které jsi viděl, tam zůstaly právě z těch chvil, kdy jsem tě nesl na svých ramenou.“


Preview zápasu AS Řím - Astra Giurgiu, předzápasové informace\n29.09.2016 21:05 CET\nKurzy sázkové kanceláře Tipsport: 1.16 - 8.20 - 19.50\nRumunská Astra navštíví rozháraný Řím\nAS Řím se potýká se špatnou formou, která se ukázala v Evropské lize i v Serii A. Italská média označují situaci v klubu za krizi, ale hráči se musí soustředit na další důležitý duel. Na Stadio Olimpico zavítá rumunský sok.\nVe Věčném městě se v posledních dnech řešila jediná událost - narozeniny kapitána Francesca Tottiho. Ikona Vlků slavila neuvěřitelných 40 let a zatímco mnozí fotbalisté mají touto dobou za sebou část kariéry trenéra, Totti stále hraje. Co víc, dalo by se říct, že je to taková tajná zbraň AS, která často vytahuje trn z paty celému týmu scou zkušeností a především svými schopnostmi. Když AS prohrává nebo se mu nedaří překonat soupeřovu obranu, nadejde Tottiho čas.\nA to je v poslední době často. AS se potýká se špatnou formou a prohrává. Za poslední tři duely v Serii A se Vlkům podařilo vyhrát jen jednou, a to nad nováčkem z Crotone, který se stále očividně přizpůsobuje první lize. Jinak ale AS dostalo smolnou branku od Fiorentiny a minule se mu dařilo ještě hůř. Turín si nad ním smlsnul a díky návratu Andrey Belottiho spolu s formou Iaga Falquého se mu povedlo vyhrát 3:1. Jedinou branku AS vstřelil opět kapitán Totti, který se nemýlil z pokutového kopu.\nPo tomto utkání už se trenér Spalletti tvářil hodně smutně a zdrceně. Podle médií dokonce došlo i na hádku s jedním ze starších hráčů a mohutnou konfrontaci s týmem po tréninku. Vzhledem k tomu, že AS čeká Inter Milán hned o víkendu, není čas na chyby. V rámci prvního klání Evropské ligy se AS nezmohlo na výhru s Plzní, která navíc byla jasně lepším týmem. Dokáže si poradit s rumunskou Astrou, nebo ji opět podcení jako již mnoho soupeřů před ní?\nS ohledem na ztráty se AS pokusí najít ideální formaci i muže do ní. Do hry stále není připraven Belgičan Thomas Vermaelen, to samé platí o obráncích Mariu Ruiovi a Němci Rüdigerovi. Astra se stále potýká s financemi, které ji trápí a musela kvůli jejich absenci prodávat některé hráče. Teď jede na půdu AS, se kterým se ještě nikdy neutkala. Italský tým už sedm utkání v evropských pohárech nevyhrál. Ani Astře se ale příliš nedaří a hned v úvodním utkání padla v utkání s Austrií Vídeň. Té sice vstřelila dva góly, ale ani to nakonec nestačilo.\nAktuálně jí patří až poslední místo ve skupině a je bez bodu. V domácí soutěži to není o moc lepší, protože Astra je na 11. příčce. V postupu vzhůru jí nepomohla ani poslední výhra v minulém kole, když si rumunský celek poradil s CSMS Iaşi. Ve dvou posledních kolech se Astře podařilo udržet čisté konto a neinkasovat. Je-li ale nějaká řada v základní sestavě AS opravdu silná, pak je to především útočná linie.\nA to si uvědomuje i sportovní ředitel Astry, pan Costel Lazar. V rozhovoru pro italská média zmínil: "AS je jasným favoritem na postup ze skupiny, podle papírových předpokladů by ji měl naprosto ovládnout. Má skvělé hráče a jedním z nich je samozřejmě i kapitán Francesco Totti. Toho jsem vždycky obdivoval a věřím, že je stále nebezpečný. Těším se, pokud do utkání zasáhne. Máme své problémy, ale stavíme se k nim čelem a chceme jet do Říma s hlavou vztyčenou. Ani AS není neporazitelné, jen musíme najít správnou taktiku a mít trochu štěstí," dodal Lazar.\nAutor: Ondřej Pražák / goal.com, uefa.com, laroma24.it\nPanathinaikos FC - AS Řím\n25.02.2010 16F 2.z\nAS Řím - Panathinaikos FC\nSlovan Bratislava - AS Řím\n13.08.2016 Liga I 4. kolo\nAstra Giu. - ACS Poli T.\n28.08.2016 Liga I 6. kolo\nAstra Giu. - Austria V.\nInverness CT - Astra Giurgiu\n1. Austria Vídeň (AUT) 1 1 0 0 3:2 3\n2. Viktoria Plzeň (CZE) 1 0 1 0 1:1 1\nAS Řím (ITA) 1 0 1 0 1:1 1\n1. Viktoria Plzeň (CZE) 1 0 1 0 1:1 1\n2. AS Řím (ITA) 0 0 0 0 0:0 0\n3. Viktoria Plzeň (CZE) 0 0 0 0 0:0 0\nAstra Giurgiu (ROU) 0 0 0 0 0:0 0\nCo to jedo pice za nadpis? Je snad AS naka fena? Opravit prosim!!!!\njinak tak 3:0 Forza Roma!!


Práce v zemědělství Středočeský kraj - Plný úvazek\nVolná místa zemědělství Středočeský kraj - Plný úvazek vše přehledně rozdělené podle nejnovějších nabídek.\nPozice: Ostatní zpracovatelé masa, ryb a příbuzní pracovníci OC Jedná se o krátkodobé zaměsznání. Zaměstnanecké výhody: ubytování, obědy zdarma Nástup od 15.2.2021 do 20.5.2021. Mzda: 16 800,-Kč Kontakt:Weingärtnerová Petra, tel.: 608 969 252, ...\n- kopání a pracování s lopatou při čištění výkopů apod.; nakládání a vykládání zásob, výrobků a jiných materiálů; zalévání, protrhávání a pletí plodin manuálně nebo pomocí ručního nářadí; ruční sázení a sklízení zeměděslkých plodin podle ročního ...\nGREEN PROJECT s.r.o.\tPřidat k oblíbeným


Vánoční dárky pro muže | Darkolandia.cz\nNejkrásnější Vánoční dárky pro muže\nVánoce jsou čas, který si opravdu zaslouží zapřemýštet nad dárky pro vaše nejbližší. A abychom vám výběr dárků usnadnili, právě v této kategorii můžete objevovat nejkrásnější dárky pro muže k vánocům 2021. Nabídku tvoří žhavé novinky i tradiční dárky, které milujete vy - naši zákazníci. Vánoční dárky pro vás vymýšlíme už několikátým rokem a můžete se spolehnout, že pod stromečkem vykouzlí úsměv na tváři. Na vás je, jen vybrat ten nejlepší dárek k vánocům pro vašeho přítele, manžela, tatínka, dědečka, strýčka, kamaráda, bratra, kolegu nebo šéfa.\nA jaké vánoční dárky pro muže patří mezi nejoblíbenější? Vánoční stálicí je kosmetický balíček pro pořádné muže. Své prvenství mezi dárky pro muže si tato kosmetická sada drží už několikátým rokem a vypadá to, že ani Vánoce 2021 nebudou výjimkou. Tento kosmetický balíček můžete zvolit jako vánoční dárek pro přítele, bratra, tatínka i dědu.\nDalším oblíbeným dárkem pro muže k vánocům jsou vtipné ponožky. V naší nabídce najdete velké množství veselých ponožek a je jen na vás, jaké budou svým motivem nejlepší právě pro vašeho muže. Pro pivaře můžete zvolit ponožky s pivním motivem, pro svého miláčka ponožky s textem dneska by to šlo a pro bráchu se hodí ponožky s motivem nerušit hraju!\nA posledním tipem na vánoční dárek pro muže je čokoládové nářadí. Úžasný sladký dárek z čokolády kterým potěšíte každého domácího kutila, tátu, dědu, nebo manžela. Dárková sada z čokolády obsahuje odlitky nářadí z pravé belgické čokolády na kterých si pochutná celá rodina.


NITECORE NTP10 Taktické titanové pero - Eurolamp s.r.o.\nNITECORE NTP10 Taktické titanové pero\nKód produktu: NTP10\n2 650 Kč / 102,71 eur\n2 190,08 Kč / 84,89 eur bez dph\nNTP10 Unikátní taktické pero je vyrobeno ze slitiny titanu jehož tělo obsahuje speciální psací pero(tlakovou náplň) do extrémních podmínek Fisher Space Pen a které jde v případě potřeby použít jako účinný skrytý prostředek pro sebeobranu díky integrovanému ostrému hrotu z wolframové oceli. Dodávané v ochranném dárkovém pouzdře.\nTlaková náplň Fisher Space Pen\nTitanová kapesní klipsa\nHliníkové ochranné pouzdro\nDuté a etrémně odolné tělo\nNTP10 Taktické tělo pera je vyrobeno z CNC obráběné slitiny titanu o tloušťce 1,8 mm, což činí toto elegantní a přitažlivě vypadající pero skoro nezničitelné. Díky použitému materiálu je pero neuvěřitelně lehké. Jeho unikátní konstrukce zaručuje obrovskou pevnost.\nPsaní zajišťuje speciální tlaková náplň Fisher Space Pen, která je umístěna uvnitř dutého titanového těla. Fisher Space Pen bylo primárně vyvinuto pro potřeby astronautů ve vesmíru. Bylo vyrobeno s nejvyšší pozorností na mimořádnou kvalitu zpracování, vysokou odolnost a absolutní spolehlivost, čehož jasným důkazem je skutečnost, že se Fisher Space Pen používá při vesmírných misích. Fisher Space Pen spolehlivě píše na většině povrchů, v jakékoliv poloze, v extrémních teplotních podmínkách i pod vodou. Účinnou ochranu pro psací hrot pera zajišťuje polyflonová vložka uvnitř vršku pera, která je odolná proti vysokým teplotám, kyselému a zásaditému prostředí.\nTitanové taktické pero může být použíto nejen pro psaní, ale taky jako účinný prostředek pro sebeobranu všude tam, kde není povoleno mít u sebe jiné klasické prostředky pro sebeobranu jako např. střelné zbraně, nože, pepřové spreje atd.Taktické pero NTP10 můžete mít s sebou téměř kdekoliv. Na opačné straně než psací pero je ostrý hrot vyrobený z wolframové oceli, který je možný použít jak k sebeobraně, tak v nouzových situacích třeba k rozbíjení okenních skel.\nUchycení např. na kapsu u košile nebo obleku zajišťuje praktická klipsa, která taky zamezuje nechtěnému ztracení pera.\nPrůměr přední části: 18mm\nPrůměr zadní části:20mm


Finanční poradce, nebo jednokolejní prodejce na pobočce? :: Bc. Petr Němec - investiční specialista\nFinanční poradce, nebo jednokolejní prodejce na pobočce?\nStále si pokládám otázku, proč lidé ve větší míře využívají obchodníky na přepážkách než kvalifikované finanční poradce. Samozřejmě, že je rozdíl mezi kvalifikovaným poradcem a "kvalifikovaným" poradcem, ale to je jiná otázka.\nPojištění mám vyřešené během jedné, v ojedinělých případech během dvou schůzek - prodejce o mně nic neví, takže nabídne jediný produkt, který mi nemusí vyhovovat.


Obavy o život mima Jaroslava Čejky: Jeho stav je kritický! - CNN Prima NEWS\nON-LINE osmý den olympiády: Krpálek je v semifinále, na medaili cílí i Prskavec\nSlavného mima Jaroslava Čejku změnila nemoc k nepoznání. Oldřich Bašus je jediným kamarádem, který ho chodí navštěvovat.\nZdroj: Oldřich Bašus\nBěhem své kariéry Jaroslav Čejka bavil ostatní, rozdával smích a dobrou náladu, místo zaslouženého klidného stáří ovšem prožívá peklo. Zlom přišel před třinácti lety, když v úctyhodných 104 letech zemřela jeho milovaná maminka Marie, se kterou žil a o kterou se staral.\nBrzy se přidaly také jeho vlastní zdravotní problémy. Po operaci kolen začal používat chodítko a následně skončil na invalidním vozíku. Pak už to šlo s jeho zdravím definitivně z kopce. Prodělal mozkovou mrtvici, onemocněl Parkinsonovou a Alzheimerovou nemocí a přestal být soběstačný. Posledních deset let žije v domově pro seniory, kde má kompletní servis.\n„Ze začátku, když jsem ho navštěvoval, tak byl ještě jakžtakž dobrej, že jsme mohli i popovídat. Vyvezl jsem ho a zašli jsme vedle do hospody na pivo. Pak to začalo být složitější. Byly dny, kdy vůbec nevnímal, v tom lepším případě jsme se dorozumívali tak, že alespoň mrkal okem. Když jsme se viděli naposledy, tak už ani to ne,“ popsal Čejkův stav pro CNN Prima NEWS sedmaosmdesátiletý Oldřich Bašuš, kamarád, který ho jako jediný chodí navštěvovat.\n„Teď, když byl covid, to samozřejmě bylo složitější, ale už předtím za ním nikdo nechodil. Každý se na něj ptá, tvrdí, jak za ním přijde, ale stejně nic. Všichni se na něj vykašlali, což je mi líto. Navíc z příbuzných má už jenom sestru, která žije až v Ostravě a také v domově důchodců. Je to smutné. Tohle si Jaroušek nezasloužil,“ povzdechl si Bašuš.\nTohle už není k žití\nUmělec leží v malém pokojíku, na stěnách visí fotografie z dob, kdy zářil na prknech, která znamenají svět. Na stolku nechybí fotografie s maminkou.\n„Vzbudí ho na jídlo, nakrmí ho, jinak pořád spí. Herecká asociace mu koupila televizor, který má pořád puštěný, ale nekouká na něj. Ale cokoliv mu dáte, to slupne jako malinu. Jeho apetit je obdivuhodný. Jenže už o sobě neví, nikoho nepoznává. To je na tom všem to nejstrašnější. Tohle už bohužel není k žití,“ posteskl si Čejkův kamarád.\n29. června 2021 12:05\n21. června 2021 22:32\nAlzheimerova choroba Parkinsonova choroba herec bavič komik Jaroslav Čejka


Balzám na rty Cherry - Netestovano\n› Pleť › Péče o rty › Balzám na rty Cherry\nBalzám na rty Cherry\nAť už se jedná o vítr, nebo suchý vzduch z topení, tato tonizační péče o rty si poradí se vším. Její ochranné složení s bambuckým máslem a Fair Trade kokosovým olejem je intenzivně vyživující a pečující. Zabraňuje vysušování popraskaných rtů, dodává jim sametovou hebkost a zanechává na nich jemný červený lesk. Dokonce i popraskané koutky úst jsou optimálně chráněny a hydratovány. S ovocnou třešňovou vůní!\nMěrná cena 3 780 Kč / 100 g\nKód produktu 2777\nz divokého sběru\nz kontrolovaného ekologického zemědělství a Fairtrade\nsměs přírodních vůní