Fenomén Viewegh | Časopis HOST\nJaký byl vývoj nejčtenějšího českého autora součanosti? Miroslav Balaštík ve své podrobné stati odkrývá nečekané souvislosti\nO jeho knihách se píše těžko. Už Josef Chuchma si nad kritickými ohlasy posledního titulu Biomanželka povšiml, že se z nich „vytrácí schopnost pohlížet na jeho knihy jako právě ,jen‘ na knihy“. A rovněž Pavel Janoušek konstatoval, že každý jeho „pokus o tvůrčí čin dnes vstupuje do kontextu, který si jej zařadí, začlení a oklasifikuje mnohem dříve, než si kdokoliv z jeho nové knížky přečte jedinou větu“. Pochopitelně. Knihy Michala Viewegha už dávno překročily rámec literatury a recenzent, ještě než otočí první stránku, ví, že má před sebou nejen text, ale svým způsobem kulturní instituci.\nNa druhé straně je však třeba říci, že mnohý z jeho románů si o takové neliterární čtení přímo říká. Ten poslední nevyjímaje. Příběh se dá shrnout do jediné věty: nejčtenější spisovatel si vezme obyčejnou dívku, která se však díky jeho penězům a volnému času emancipuje z role vděčné popelky a buduje si alternativní životní „biostyl“, v němž pak princ postupně klesá v pořadí důležitosti až na desátou příčku.\nMá-li ovšem román takto jednoduchý děj, tím výrazněji z něj vystupuje téma — otázka seberealizace ženy mimo tradiční model manželství, rámovaná dnešními módními trendy ve výživě, výchově dětí, bydlení či trávení volného času. Připočteme-li k tomu fakt, že Vieweghův hrdina jako vždy vykazuje nápadnou podobnost s autorem, lze Biomanželku chápat možná spíše jako fejeton či dokonce pamflet vůči takovému alternativními stylu. To vše pak recenzenta vybízí mnohem více k formulování vlastního postoje k danému tématu a názorové polemice s ním než ke střízlivé analýze literárních kvalit. Z kritických textů Alice Horáčkové či Ireny Hejdové je na první pohled patrné, že vedou spor nikoliv o to, zda je poslední Vieweghova kniha zdařilé literární dílo, ale z pozice odlišného genderu a generace odmítají především autorův „světonázor“ a životní hodnoty. Podobné nedorozumění je patrné i v článku Ondřeje Nezbedy, zatímco naopak nekritickými sympatiemi zahrnul autora ve své recenzi Jiří Peňás.\nObecně vzato provokující je v tomto případě už sám fakt, že se Viewegh chopil tématu, které je pro dnešní společnost důležité, a že tak učinil nikoliv skrze seriózní úvahu nebo vážný společenský román, ale v ironické literární etudě. Tím hůře, že její váhu zvyšují desetitisíce čtenářů, pro něž autor může do určité míry sehrávat i roli „opinionmakera“. Michal Viewegh však provokuje také tím, že téměř dvacet let ovlivňuje českou literaturu a že za tu dobu nejenže neztratil nic ze své čtenářské popularity, ale literární kritika si s ním stále jaksi neví rady. Je příliš dobrým spisovatelem a vybírá si příliš důležitá témata, než aby jej šlo odsunout jako výrobce pokleslého čtiva. Současně však je příliš konvenční a vstřícný ke čtenáři, než aby mohl být členem klubu elitní literatury. A především příliš čteným na to, aby se jím šlo nezabývat.\nBudeme-li parafrázovat úvod románu Výchova dívek v Čechách, pak počátek tohoto příběhu „neleží v beztvaré mase uprostřed dokonalé prázdnoty“, nýbrž 18. července 1991 v časopisu Tvar. V rubrice nazvané příznačně „Nakladatele hledá“ zde vyšel inzerát následujícího znění:\nNetrvalo ani rok a kniha, která nemohla najít nakladatele, se stala jedním z nejslavnějších a nejprodávanějších titulů polistopadové literatury (do dnešního dne si ji koupilo téměř 130 000 čtenářů). Na otázku, proč se nějaká kniha stane bestsellerem a jiná (třebas i stejně dobrá) nikoliv, je velmi obtížné odpovědět. A už vůbec to nelze odhadnout dopředu. Zpětně se nicméně zdá, že Báječná léta pod psa byla k úspěchu předurčena.\nNormalizační příběh Kvidovy rodinky přichází do doby, která radikálně mění vztah k literatuře. Po dvouletém období porevoluční euforie, kdy čtenáři i kritika nadšeně objevovali „skrytou tvář české literatury“, přichází vystřízlivění a zájem o díla zakázaných autorů rychle opadá. Překotné společenské změny dávají času novou dynamiku a z proskribovaných titulů, reagujících na jinou historickou chvíli, se stávají dokumenty, na které se díváme už zpoza skla muzejních vitrín. Ba co hůř, knihy, které se ještě nedávno půjčovaly na jednu noc v nečitelných průklepech, se válejí po stovkách ve výprodejích a dávají tušit, že v nových podmínkách už nebudou hrát roli posvátného palimpsestu, ale podléhat stejným ekonomickým zákonům jako kterékoliv jiné zboží.\nLiteratura stojí před otázkou, jaké bude v nových demokratických poměrech její společenské postavení, a především, jaké budou její hlavní funkce. Vzhledem k tomu, že většinu rolí, které dříve plnila, převzaly jiné segmenty společenského života, snaží se v první chvíli hájit především to, kde je nezastupitelná a výlučná: svou funkci estetickou. Jiřího Kratochvila to vede k přesvědčení, že končí obrozenská tradice české literatury a svobodná umělecká tvorba bude „zproštěná všech společenských úvazků a národního očekávání“. V tomto směru vidí již přicházet mladou generaci, která opovrhuje „všemi ideologiemi, posláními a službami národu či komu“ a programově se vrací k literatuře „artistní či artificiální“. Mezi její příslušníky uvádí jména jako Jaromír Typlt, Vít Kremlička, J. H. Krchovský, Jaroslav Pížl, Lubor Kasal nebo Jáchym Topol.\nTakové pojetí ale vzápětí odmítá Milan Jungmann jako flagelantské a tvrdí, že takové artistní umění by produkovalo jen „literaturu pro literáty, pro znalce, pro fajnšmekry a zbavilo by se své živné půdy“. Jako reprezentanta jiného pojetí literatury jmenuje mladého autora Michala Viewegha a jeho román Báječná léta pod psa. Ta podle něho dokládají, že i „příběh bez postmodernistických konstruovaností může být pojat umělecky náročně“.\nJiří Kratochvil má nepochybně pravdu v tom, že existuje silný proud autorů, kteří programově tvoří umělecky vysoce náročnou literaturu. Nechávají se inspirovat postmoderní hrou s identitou autorského subjektu, intertextualitou a polyfonií vyprávění (kromě Kratochvila samotného například Michal Ajvaz, Ivan Matoušek, Daniela Hodrová, Sylvie Richterová). Má pravdu dokonce i v tom, že právě tento směr tvoří v literatuře první poloviny devadesátých let převažující prozaickou normu.\nByl si toho ostatně vědom i Michal Viewegh. Už krátce po vydání Báječných let pod psa v rozhovoru s Pavlem Janáčkem vyslovil obavy, zda jeho román bude kritikou vůbec přijat. „Spíš se trochu bojím, jak se s tou zmíněnou státní normou pro uměleckou prózu srovná román, který se programově odmítá tvářit vážně, jestli si u nás tím zlehčujícím tónem sám nezavírá nějaké dveře…“ [Pavel Janáček v otázce zmínil, že autoři jako J. Zábrana, S. Richterová, A. Berková, V. Kremlička, J. Typlt, I. Wernisch „ustavili dnes u nás normu prózy velmi subjektivované“ — pozn. MB]. Dále přiznává, že chtěl napsat především knihu „čtivou, kterou by lidi kupovali“, což ale podle něj nemusí být na úkor její umělecké kvality. Připomíná, že v Americe už došlo ke splynutí „literatury tzv. vážné a literatury tzv. humorné, zatímco u nás si pořád úzkostlivě střežíme tu slavnou žánrovou čistotu… Nicméně stále doufám, že umění nevzniká pouhou absencí humoru — jakkoliv to tak dneska někdy vypadá.“\nZ Vieweghových slov je patrné, že literární norma byla v próze počátku devadesátých let nastavena poměrně zřetelně a bylo možné ji definovat a ztotožnit buď s kratochvilovským proudem postmoderní literatury (Janáček uvádí Richterovou a Berkovou), nebo na druhé straně s autentickými výpověďmi v podobě pamětí a deníků (v Janáčkově výčtu reprezentovaných Zábranou). Vieweghovy obavy, že právě z těchto důvodů nebude jeho humoristický román přijat, se však ukázaly jako liché. V době, kdy rozhovor vyšel, se už začínaly objevovat první nadšené komentáře a po pár týdnech bylo zcela zřejmé, že navzdory normám je kritika schopná a ochotná akceptovat také zcela jiný styl psaní.\n„První vydání knihy leželo tři neděle na pultech jako mršina. Pak jako by se zdvihli zlatí úhoři Oty Pavla a Báječná léta šla najednou masově na odbyt,“ vzpomíná někdejší redaktor nakladatelství Český spisovatel, kde kniha vyšla, Ladislav Verecký. Vzápětí se zájem přenesl i do kulturních rubrik novin a časopisů. Kritika se většinou shodovala: na literární scéně se objevil výrazný talent, vlastně „už ani ne talent, ale autor“ (J. Chuchma), který napsal „podařenou grotesku“ (J. Peňás), „docela báječné retro“ (V. Novotný), „milou knihu o nemilých časech“ (L. Rousy) a vůbec „absolvoval na výbornou“ (J. Chuchma). Oceňovalo se především to, že se Viewegh „dívá na nedávnou minulost, aniž by z ní cokoliv diabolizoval nebo mytizoval“ (V. Karfík) a že „ona doba bezčasí, s oblibou analyzovaná ve fenomenologických esejích, dostala ve Vieweghově novele šaškovský kabát smutné grotesky, jejíž aktéři podobní subdepresivním klaunům magoří z nesmyslů, třesou se před fikcemi a sní o banalitách“ (J. Peňás). Ba dostavuje se i pocit katarze, „úlevy z toho, že události a postoje konvenčně ohrazené komplexem vážnosti pojednal někdo jako bufonádu“ (P. Janáček).\nVeskrze kladné přijetí vyvrcholilo udělením Ceny Jiřího Ortena, v jejíž porotě tehdy usedli A. Berková, P. A. Bílek, V. Pistorius či J. Šulc, tedy autority, které jistě měly blíže k oné „kratochvilovské“ normě. Laudatio vypracoval Jaromír Slomek, kritik, jehož o několik let později kvůli nepříznivé recenzi Viewegh dokonce fyzicky napadne.\nKromě slovenského časopisu Kultúrny život, v němž Ladislav Čúzy popsal Báječná léta pod psa jako „čítanie pre nenáročných“, se v českém tisku kriticky vyslovil pouze Pavel Mandys. V několikařádkové glose označil udělení Ceny Jiřího Ortena Michalu Vieweghovi za mrazivou grotesku a autora samotného za „povrchního humoristu“. V tomto postoji však zůstával osamocen. Přes autorovy pochybnosti objevila kritika i čtenáři v Michalu Vieweghovi nadaného vypravěče, který jako málokdo v tehdejší literatuře dokázal vystavět dialogy, rozehrát situační komiku a umně pracovat i se strukturou románu. Úspěch Báječných let pod psa však spočíval především v tom, že dokázala nabídnout jiný pohled na téma, které společnost do té doby traumatizovalo.\nDěti a totalita\nNová reflexe komunistického režimu byla na počátku devadesátých let v krásné literatuře poměrně výjimečná. A to tím spíše, šlo-li o právě skončené normalizační dvacetiletí. Bylo to ostatně pochopitelné, neboť odhalování zločinů komunistické moci se věnovala svobodná média či politická reprezentace a porevoluční etika s jednoznačným rozlišením dobra a zla ani nepřipouštěla drobnohlednější přístup v jedinečných lidských příbězích.\nIniciativu v tomto směru tedy převzala literatura nefikcionální a k ní přiléhající žánry deníků a pamětí. Reprezentantem této autentické literatury, která se u čtenářů těšila mimořádné oblibě, se staly deníky Jana Zábrany Celý život, které také s výrazným náskokem ovládly v roce 1992 obnovenou anketu Lidových novin o knihu roku.\nZábranovo pojetí normalizace je zcela jednoznačné ve své bezvýchodnosti, umocněné ještě tím, že autor sám se jejího konce nedočkal. Podle Zábrany nebyl život v této době životem, ale kriminálem, v němž režim držel lidi zavřené a dovolil jim prožívat jen to, co sám chtěl: „A jim na konci života ani nedojde, že to vůbec nebyl jejich život, ale klec na zmrzačování, v níž je oni drželi zavřené — že jejich, jejich, jejich, život mohl vypadat úplně jinak.“\nTato vyhrocená pasáž přesně vystihuje frustraci, kterou sedmdesátá a osmdesátá léta přinesla několika generacím. Po období stalinismu totiž Pražské jaro stvořilo ideál svobodné společnosti, který se na počátku sedmdesátých let změnil v paralyzující trauma: nebýt sovětské okupace, mohl život a svět vypadat úplně jinak.\nVieweghova Báječná léta pod psa vycházející v témže roce jako Zábranovy deníky, ale nabízejí zcela jiný pohled. Sdílí jej generace, která se narodila až v šedesátých letech a euforií Pražského jara zůstala víceméně nedotčena. Sedmdesátá a osmdesátá léta, v nichž vyrůstala, pro ni tedy nepředstavovala špatnou vývojovou alternativu k životu, jaký by mohl být, kdyby… Vieweghův hrdina Kvido vnímá normalizaci jako sice leckdy absurdní, v zásadě však nijak nepřirozenou situaci, neboť ji nemá s čím porovnávat. Jako dítě svět teprve poznává a nedokáže od něj získat takový odstup, který by mu umožnil vnímat jeho morální dilemata. To podstatné se tedy pro něho odehrává v nejbližším okolí: v rodinných vztazích a problémech dospívání.\nJe pochopitelné, že vedle vypjaté reflexe Zábranovy přinášel tento generační pohled jistou úlevu: normalizaci nebylo nutné chápat jako výsledek vývoje započatého v padesátých a šedesátých letech, a tudíž také jako zkoušku osobní statečnosti a morálky, nýbrž jako počátek jiného života. Jako danost, v níž se sice s režimem nějak konfrontujeme a v mezích možnosti i bojujeme (podobně jako dítě s rodiči), ale který jsme současně nuceni respektovat a hlavně se za něj nemusíme cítit být odpovědni. Takový dětský pohled, nemající v sobě zkušenost velkých dějin (a tudíž ani potřebu poměřovat skutečnost z hlediska vyšších hodnot), umožňuje zaujmout ke světu ryze konzumentský přístup. Tedy způsob vytěsnění normalizačního traumatu, který sdílela většina veřejnosti.\nObecně je pak přiléhavost dětské optiky k životu v totalitním režimu dána i tím, že oba činí naši zkušenost světa do značné míry univerzální. Podobně jako v dětství všichni prožíváme víceméně tytéž problémy a konflikty, rovněž totalitní režim už tím, že na sebe bere rozhodování o dobru a zlu, naše životy a postoje ke světu do značné míry unifikuje. Z toho do určité míry pramení i nostalgie, kterou přese všechno pociťujeme vůči normalizačnímu dvacetiletí, a s tím souvisí i všeobecně kladné přijetí Báječných let pod psa. V dalších románech, kde Vieweghův hrdina dospívá a stárne, začínají se názory na jeho knihy logicky rozrůzňovat. Jako čtenáři už totiž nesdílíme to, co máme společného, tedy jak jeho hrdina poznává svět, ale jsme konfrontováni s tím, v čem se většinou lišíme, tedy jaký hodnotový postoj hrdina ke světu zaujímá. A jak bylo řečeno v úvodu, právě tato rovina životních postojů vyvolává v důsledku provázanosti Vieweghových hrdinů s reálným autorem často kritickou polemiku.\nJá versus norma\nVraťme se však zpět na konec roku 1992, kdy Michal Viewegh v rozhovoru s Pavlem Janáčkem vyjadřuje obavy, zda jeho román bude přijat, neboť se vymyká z tehdejší literární normy. Následující recenzní ohlas ukázal, že kritika je naopak velmi vstřícná vůči Vieweghovu humoru a stylu psaní, a to dokonce i přesto, že šlo o tak společensky závažné téma.\nJak se však vyjevilo vzápětí, větší problém než norma a kritika s Vieweghem měl Michal Viewegh s nimi. Přesněji, byl to on, kdo se začal záměrně stavět do opozice vůči nim, zpochybňovat je a ironizovat. V předmluvě k následující knize literárních parodií Nápady laskavého čtenáře hovoří v nadsázce z pozice „řadového“ čtenáře, který odmítá „svévoli domýšlivých autorů“ a prohlašuje, že už bylo dost „těch věčných experimentů, mnohovrstevnatých textů, proudů vědomí a bezuzdného střídání časových rovin“ (s. 7).\nPodstatně vyhrocenější postoj pak vůči soudobé normě zaujal v následujícím románu Výchova dívek v Čechách. Odstup od tzv. náročné literatury demonstruje hned na úvodní straně. Začíná citátem Věry Linhartové („To nejpodivnější, co nás na počátku každého vyprávění nejvíce zaráží, je dokonalá prázdnota, rozprostírající se před námi. Události se staly a leží kolem nás v souvislé beztvaré mase, bez počátku a konce. Můžeme začít kdekoliv…“), který o dva odstavce níže komentuje slovy: „[…] počátek tohoto příběhu neležel v beztvaré mase uprostřed dokonalé prázdnoty, nýbrž v úterý 16. června 1992 v bílé obálce v našem kastlíku“ [s. 7]). A hned na následující straně pak vypravěčova žena ironicky glosuje vypravěčovo váhání, zda přijmout nabídku milionáře Krále na doučování jeho dcery: „Chtěl jsi psát postmoderní román…“ (s. 8).\nTato polemika je významná z několika úhlů pohledu. Viewegh zde poukazuje na umělost a tvořenost tehdejší literární normy, reprezentovanou zástupně Věrou Linhartovou, k níž se onen kratochvilovský proud hlásil. Do opozice vůči ní pak staví sice banální, ale tím více reálný zážitek, který sugeruje čtenáři, že zde nebude vydán napospas autorské svévoli, ale stane se svědkem skutečného příběhu. Z podtextu je pak dále zřejmé, že jakkoliv je děj románu přístupný široké čtenářské obci, adresátem řady sebereflexivních pasáží je čtenář velmi poučený, který se v literatuře orientuje a zná i řadu souvislostí. Tedy především literární kritik.\nOstatně obdobnou figuru zesměšnění literatury „tvořené“ a „vysoké“ použije Viewegh v knize ještě několikrát. Dokonce tolikrát, že je možné hovořit buď o počínající obsesi, nebo spíše o určité strategii. Za všechny připomeňme například záměrně kýčovitou scénu, v níž se vypravěč s dívkou Beátou dívají „na hvězdy staré miliony let“, což pak vypravěč zpětně komentuje slovy: „Vzpomínám si pouze na její [tj. Beátino] tvrzení, že takhle lze možná pochopit úplně, ale úplně všechno, které ve mně vyvolalo iracionální naději, že bych z tohoto místa mohl snad někdy porozumět i románům Daniely Hodrové“ (s. 137).\nV knize pak rovněž znovu definuje svoji pozici autora rozkročeného mezi literaturou vysokou a nízkou: „Pravil jsem, že coby dobrovolný styčný důstojník mezi opovrhovaným, avšak kupovaným čtivem a respektovanou literaturou, kterou prakticky nikdo nečte, musím přirozeně počítat s tím, že na mne budou občas zlostně pokřikovat z obou táborů.“\nVýchova dívek v Čechách (ostatně román s rovněž nápadně jednoduchým až banálním dějem jako Biomanželka) tak jako by svým způsobem představoval Vieweghův literární manifest, jímž si chtěl definovat místo v literatuře počátku devadesátých let. Literární kritice zde na řadě míst sděluje, že velmi dobře ví, jak vypadá tehdejší literární norma, ale že on záměrně směřuje jinam — k literárnímu mainstreamu. A že svůj způsob psaní považuje za životaschopnější, než je umělá a samoúčelná postmoderní hra (Linhartová, Hodrová), nebo naopak neumělé zobrazování jakési životní autenticity, které považuje za pózu (reprezentované v románu poetikou časopisu Vokno). Právě toto sebedefinování svého postavení v rámci tehdejší literatury a pozice na pomezí literatury vysoké a nízké se pak staly námětem řady kritických ohlasů tohoto románu.\nVe Výchově dívek v Čechách však kromě vymezování se vůči literární normě nacházíme už i polemiku s literární kritikou, která se výrazně projeví především v jeho dalších knihách. (Podobnou roli jako literární kritika — roli jakéhosi křivého zrcadla, které deformuje autorův záměr — však sehrává už postava nakladatelského redaktora v Báječných létech pod psa pokoušejícího se cenzurovat rukopis. Zde nicméně nejde o souboj autora s normou literární, ale ideologickou.)\nI přesto, že se Báječným létům pod psa dostalo nadšeného přijetí, stála autorovi krátká kritická poznámka tehdy neznámého Pavla Mandyse v okrajovém periodiku za to, aby ji ocitoval hned v úvodu románu: „ještě jedna žákovská perlička a už mi toho povrchního humoristu opravdu nikdo neodpáře“ (s. 22); a přímo či nepřímo se k ní pak v knize vrátil ještě několikrát.\nVýchovu dívek v Čechách je však možné chápat jako programový text nejen ve vztahu ke kritice a literární normě. Autor zde předvádí v zásadě celý repertoár svých tvůrčích postupů, které budou i nadále tvořit osu jeho poetiky: nekomplikovaný děj, silné téma, ironické komentáře, vtipné dialogy a především zvýrazněná pozice autorova alter ega a sebereflexivita vyprávění. Právě hra s identitou vypravěče (či některé z postav), které se nápadně podobají autorovi, a rámec vyprávění daný tím, že jde o příběh v příběhu — psaní o psaní —, vytvářejí dojem autenticity textu. Je to důležitá strategie, pomocí níž si Viewegh pomáhá udržovat zájem běžných čtenářů i kritiky. Počínaje Výchovou dívek v Čechách reaguje totiž kritika nejen na příběhy a způsob vyprávění, ale konfrontuje se rovněž (a stále více především) s konceptem literatury, který Viewegh knihu od knihy naplňuje. (Vedlejším produktem naopak je, že se pozornost soustředí také na postoj ke světu, který jeho hrdinové zaujímají a který je ztotožňován s autorovým). Běžnému čtenáři pak sebereflexivní rámec dává nemalé sebevědomí v tom smyslu, že přestože jej příběh baví, má pocit, že čte náročnou literaturu. A snad nebudeme příliš psychologizovat, když k tomu přičteme také čtenářský soucit s autorem (hrdinou nebo vypravěčem), kterému nepřeje kritika, a kterému je tudíž třeba v boji s touto hydrou fandit.\nKvido, Max, Oskar, Mojmír… Viewegh\nUž sama neobvyklost jmen Vieweghových hrdinů by stála za zevrubnější rozbor, neboť se podílí na celkově výjimečném postavení, která jeho alter ega v románech mívají. Zaměřme se však nyní na hru s jejich identitou, přesněji na to, jak Viewegh dovedně stírá hranici mezi autorem a vypravěčem (či postavou), či ještě přesněji, jak záměrně balancuje mezi umělým světem literatury a autenticitou vlastního života. V již zmíněném rozhovoru s Pavlem Janáčkem k tomu poznamenává: „To, že hlavní postavy obou knih [míněny jsou Báječná léta pod psa a Názory na vraždu] komentují i jejich samotný vznik, jejich samotné psaní — to není nějaká manýra, to je výraz mého laického, nicméně hlubokého přesvědčení, že v našem věku ,podezírání‘ málokterý románový příběh vystačí s pouhým předstíráním, že je ,skutečný‘, protože tomu už čtenáři nevěří, protože to by byla jenom další ,kniha‘. Literatura naopak musí přiznat svou umělost, svou literárnost. Důvěra čtenáře se tak obnoví — zvlášť když se navíc setká se skutečně žijícími osobami, například s Pavlem Kohoutem — a autor ho pak může vesele podvádět dál.“\nK tomuto balamutění čtenáře využívá Viewegh několik prostředků. Jak přesně ukázala Alena Přibáňová ve své disertační práci, jde především o rámec daný modelem „psaní o psaní“. Ve všech třech románech — Báječná léta pod psa, Výchova dívek v Čechách, Účastníci zájezdu, které tvoří podle Přibáňové volnou trilogii — se setkáváme s touto sebereflexivní složkou, která má pro čtenáře posilovat zdánlivou autenticitu vyprávěného příběhu. Báječnými léty pod psa se takto prolíná dialog Kvida s nakladatelským redaktorem, fakticky cenzorem, který se vyprávěnou „skutečnost“ snaží deformovat podle ideologických měřítek. Dojem autenticity vyprávěného pak posiluje též dopis Kvidovy matky, která po přečtení rukopisu synovi píše: „Vážně dovolíš tisícům úplně cizích lidí, aby nahlíželi do mého soukromí?“ (s. 202) Podobně na počátku Výchovy dívek v Čechách, když vypravěč váhá, zda má přijmout nabídku milionáře Krále, vypravěčova manželka ironicky poznamenává: „Chtěl jsi psát postmoderní román.“ A v závěru, kdy jí spisovatel dává přečíst rukopis, jej pak komentuje slovy: „Možná, žes měl přece jen raději vzít tu práci [u Krále].“ (s. 221) Tím sice označí celý předchozí příběh Beátiny „výchovy“ za fikci, ale současně osvědčí svou reálnou existenci, stejně jako reálnou existenci dalších postav, milionáře Krále, jeho dcery atd. A konečně v posledním ze tří zmiňovaných románů se hned v úvodu dozvídáme, že spisovatel Max vyráží na turistický zájezd, aby napsal román o účastnících tohoto zájezdu, takže jsme, jak píše Přibáňová, svědky „psaní v přímém přenosu“.\nZ tohoto úhlu pohledu je nejvýraznějším narušovatelem hranice mezi světem fikce a reality právě postava autorova alter ega. Ať již jde o vypravěče nebo jednu z postav, vždy mají prokazatelně řadu shodných vlastností, zážitků a zkušeností se skutečným Michalem Vieweghem. Skrze tyto reálie pak Viewegh ponouká čtenáře ke ztotožňování hlavní postavy se skutečným autorem. A sám se pečlivě stará, aby tyto společné rysy čtenáři znali (z rozhovorů, mediálních vystoupení a posléze třeba i deníků), případně aby je byli schopni jednoduše odvodit. V Báječných létech pod psa tak například najdeme přímé odkazy na Vieweghovu prvotinu Názory na vraždu, za jejíhož autora je v románu vydáván Kvido, a celá kniha končí sdělením, že „10. října odevzdává Kvido do nakladatelství Československý spisovatel rukopis svého románu Báječná léta pod psa“ (s. 217). S podobnými odkazy směřujícími ke ztotožňování hrdiny s autorem se setkáváme i ve Výchově dívek v Čechách, kde, jak ukázala Přibáňová, vypravěč sice „výslovně popírá svou identičnost s Kvidem, ale je autorem prvotiny Názory na vraždu a v korekturách leží v nakladatelství jeho nový román Báječná léta pod psa…“ (s. 66). V Účastnících zájezdu se pak setkáváme s řadou přímých odkazů a citací kritické reflexe Výchovy dívek v Čechách, s nimiž hrdina Max ironicky polemizuje a hájí román právě tím, že poukazuje na jeho „pravdivost“ („Mě přitom ten román stál manželství“).\nJak také upozornila Přibáňová, „autobiografické rysy vytvářejí z jednotlivých textů jakési textové kontinuum“ (s. 139). Jinak řečeno, čteme sice různé příběhy, potkáváme se s různými hrdiny a vypravěči, ale ať už se jmenují Kvido, Mojmír, Oskar či Max, prostřednictvím četných autobiografických rysů současně sdílíme kontinuitu autorova života. Vieweghova přitažlivost a stabilní čtenářský zájem jsou pak dané mimo jiné právě tím, že přes veškerou různost témat i žánrů tvoří jeho knihy v podstatě epizody téhož seriálu. A jak již bylo řečeno, netýká se to jen běžných čtenářů, kteří takto nahlížejí do spisovatelova soukromí, ale poučený čtenář zde může sledovat vývoj autorových postojů k vlastním textům, literární kritice či obecně pojetí literatury. V tomto směru je zajímavé sledovat především to, jak se od Báječných let pod psa k Účastníkům zájezdu příznačně proměňuje role spisovatele.\nOd autority k celebritě\nZtráta společenské prestiže literatury a významu spisovatele jako obecně uznávané autority zavádí literaturu na počátku devadesátých let do „solipsistické izolace“, jak píše Jiří Kratochvil, a vede k posilování její „artistnosti a artificiálnosti“. Na první pohled se to projevuje tím, že roste význam autorského subjektu ve struktuře díla (viz práce A. Přibáňové). V onom kratochvilovském proudu je to patrné ve zdůrazňování fikčnosti literárního světa a svévoli, jíž autor demonstruje, že je zde svrchovaným demiurgem. Na opačném pólu literární normy pak stojí deníková a memoárová literatura, která vyzdvihuje pozici autora nikoliv jako tvůrce, ale jako svědka, tj. ručitele autenticity díla.\nZvýznamnělá pozice autora, ať už jako demiurga nebo svědka, tedy na počátku devadesátých let, v situaci, kdy literatura ztrácí řadu funkcí a nové teprve hledá, představuje jednu z mála konstant, vůči níž je možné dílo ukotvit, a v tomto směru poskytuje čtenářům také jistý interpretační klíč.\nMichal Viewegh, jak již bylo naznačeno, se pokoušel obě tyto autorské pozice spojit. Zatímco na jedné straně důrazně sděluje čtenáři, že literatura je fikce, současně mu v rozhovorech a především samotných románech podsouvá tolik reálií ze svého (i obecně společenského) života, aby si ve skutečnosti domýšlel pravý opak. Umanuté přesvědčování o tom, že to, co čteme, není pravda, pak v konfrontaci s jednoduše rozeznatelnými skutečnostmi naopak podtrhuje dojem autenticity událostí. Čtenář získává pocit, že odhaluje nějakou skrytou pravdu, kterou se autor snaží jakoby maskovat.\nV tomto ohledu je pro Vieweghovy knihy postava autora zcela zásadní, neboť právě skrze ni uvádí čtenáře do oné „autentické“ roviny díla. Role spisovatele coby vypravěče a/nebo hrdiny prochází však u něj příznačnou proměnou, stejně jako funkce a postavení literatury obecně.\nV Báječných létech pod psa se setkáváme ještě s víceméně tradičním modelem, který spisovateli i literatuře přisuzoval značnou společenskou, morální i politickou váhu. V rozhovoru s nakladatelským redaktorem, jemuž Kvido předčítá svůj rukopis, představuje literatura stále ještě „pravdu o světě“, která se dostává do konfliktu s ideologickou cenzurou a potažmo celým komunistickým režimem. („Většina těch kapitolek, co jste mi zatím donesl, vám tady nikdy nevyjde, copak to vážně nechápete? Jestli teda opravdu nejste schopen napsat dva odstavce, aniž byste přitom pětkrát nenapálil komunisty, tak to řekněte a necháme toho. Vykašlete se na mě, pište si do šuplíku anebo si to s pánembohem pošlete do Sixty – Eight Publishers.“ [s. 53])\nV konfrontaci s „velkými dějinami“ je pak spisovatel Kvido do jisté míry ochoten rezignovat na vydání rukopisu, pokud by měl být cenzurou výrazně proškrtán.\nV následující knize Výchova dívek v Čechách je již situace jiná. Vypravěč přiznává, že mu nejde o nějakou vyšší pravdu a sám sebe jako spisovatele pasuje do role „hostitele“, jehož povinností je „starat se o hosty a o zábavu“ (s. 62). Posláním literatury je tedy především bavit, a spisovatel si proto tropí šprýmy, přidává „naději jako šlehačku do příliš hořké kávy“ (s. 63) nebo „šije veselé přehozy“, aby jimi „zakryl syrovou skutečnost bolesti“. Nemá totiž tu kuráž „připravit několik tisíc zaměstnaných unavených lidí o poslední zbytek nálady“ (s. 124) .\nV dalším románu Účastníci zájezdu pak už zcela přímo odmítá „mesiášské, poněkud národně obrozenecké pojetí spisovatele“, které je podle něho zjevným omylem, „leč v Čechách ještě zcela nevykořeněným“, a funkcí literatury dokonce už není ani něco špatného zakrývat, neboť spisovatel Max je šťastný („Život byl v podstatě dobrý. Byl spisovatel, jak si vždycky přál, a dokonce se psaním knih i slušně živil… Až se vrátí, napíše zábavný a přitom pravdivý román o lidech na dovolené.“ [s. 162]) Tomu také odpovídá pořadí odpovědnosti, kterou pociťuje, nikoliv vůči pravdě a dějinám (Báječná léta pod psa), a dokonce už ani ne na prvním místě vůči „zaměstnanému a unavenému“ čtenáři (Výchova dívek v Čechách). Max cítí především „odpovědnost vůči sobě jako autorovi“, dále pak vůči nakladateli a teprve pak čtenáři.\nNa rozdíl od spisovatele jako rebela politického i rodinného (Báječná léta pod psa), na rozdíl od pokorného hostitele čtenářů (Výchova dívek v Čechách) se Max v Účastnících zájezdu prezentuje především jako sebevzhlíživá společenská celebrita. Turisté, s nimiž cestuje na zájezd, jej poznávají, třebaže nečetli ani jedinou jeho knihu, a Max se v rozličných situacích ukazuje jako morální, tolerantní a obětavý člověk, který je navíc pronásledován nepřející literární kritikou.\nA další věc, spisovatelství už neprezentuje jako něco výjimečného, nevystupuje jako demiurg fikčního světa ani jako svědek dějin, ale pouze jako zaznamenávatel bezprostředního okolí. Psaní knih už také není vysněným posláním jako v Báječných létech nebo únikem z všední skutečnosti jako ve Výchově, ale — jak si všimla Alena Přibáňová — psát knihy se stává běžnou prací, která mu zajišťuje obživu: „Nepíše z přetlaku tvůrčích sil či z nutnosti tvořit, ale proto, že je to jeho způsob práce, způsob, jak vydělávat peníze“ (s. 130). I tím přirozeně naznačuje, že je čtenářův bližní.\nA zde koneckonců leží právě onen posun společenské role spisovatele od autority k celebritě. Viewegh velmi dobře postřehl, že společnost už od literatury neočekává, že bude budovat historické vědomí (deníky a paměti) nebo demonstrovat svou estetičnost (postmoderní próza), ale její převažující funkcí bude bavit. A že v tomto smyslu už není jejím konkurentem filozofie, společenské vědy či dokonce politika, ale zábavní průmysl, filmový, divadelní či televizní. A analogicky k tomu, že rolí spisovatele už není elitní postavení společenské autority, ale víceméně unifikované mediální celebrity. To, co předkládá čtenářům, tedy nejsou originální úvahy, metafyzické pochybnosti či tvůrčí schopnosti, ale jeho vlastní životní příběh a vtipné postřehy vztahující se k obecně sdílené (mediální) realitě.\nVýlučný status společenské autority obecně vzato pramenil z toho, že k tomu, co člověka jako jedince přesahuje — ať již šlo o sféru hodnot, moci či metafyziky —, měla taková osobnost blíže než většina, a tudíž dokázala formulovat „jeho vůli“, interpretovat ji či prosazovat. Postavení celebrity je naopak dáno principiální podobností jejího života s životem většiny a její výjimečnost spočívá v tom, že je součástí mediální reality a je ochotna svůj život veřejně sdílet.\nPostupnou proměnu spisovatele z autority v celebritu dokládá také to, že zatímco se Viewegh dříve vymezoval vůči literární normě a kritice, před nimiž měl potřebu obhajovat svůj způsob psaní, později se tímto nepřítelem stává bulvární tisk, vůči němuž obhajuje právo prezentovat a interpretovat svůj životní příběh tak, jak jej vnímá on.\nA je tu ještě jeden podstatný rozdíl, který odlišuje autoritu od celebrity, a sice dějinná paměť. Zatímco autorita vnímá současnost v kontextu dějin, jako výsledek určitého procesu, celebrita žije přítomností. Pro Vieweghovy hrdiny tak svět jako by začal včera: vnímají přítomnost jako fakt a pohybují se v teritoriu ohraničeném osobním životem (a zejména přáními s ním spojenými) a společně sdílenou (mediální) realitou. Z tohoto půdorysu se výrazněji vymykají pouze Báječná léta pod psa, a to tím, že zpětně obsáhla více než dvacetiletý životní úsek, a tudíž v sobě přirozeně zahrnují i určitou dějinnou reflexi. V dalších knihách pak románový příběh a autorův život srovnaly krok, a tento rozměr z jeho knih víceméně mizí.\nOklikou se tak dostáváme na počátek našich úvah. Právě absence onoho historického vědomí ukazuje na to, že Vieweghův románový svět nevzniká od knihy ke knize stále znova jako vždy jiný a svébytný vesmír, ale předpokládá obecnou znalost autorova života a kontinuitu jeho tvorby a spoléhá na ni. Nová kniha není začátkem jiného příběhu, ale pokračováním toho starého, a autor tudíž necítí potřebu vždy znovu konstruovat identitu postav a smysl událostí s ohledem na historické vědomí. Jinak řečeno, bez znalosti „fenoménu Viewegh“ se do značné míry rozpadá soudržnost a sdělnost jeho románového světa. I to je zřejmě jeden z důvodů, proč se s výjimkou Chorvatska a Slovinska zahraniční vydání jeho románů setkává jen s malou odezvou. A je to také jedna z příčin, proč kritika přistupuje k jeho dílům spíše jako k replice v započaté diskusi a více než literárních kvalit si všímá postoje k tématu, „světonázoru“ hrdinů nebo proměn onoho fenoménu. Jinými slovy, nenabízí-li román sám svou vlastní kosmogonii, je pochopitelné, že čtenář hledá ukotvení příběhu vně románového světa, a není pak nijak překvapivé, když si propojuje hrdinu s autorem a do hodnocení textu vnáší vlastní postoj k tématu. (Neméně pochopitelné je pak i to, že takovou polemiku může autor vnímat zcela osobně.) Je přitom zjevné, že právě tam, kde se Vieweghovi podaří fenomén Viewegh potlačit, vznikají díla, jako například Vybíjená (do jisté míry také Andělé všedního dne nebo Román pro muže), která nesporně patří k tomu výrazně lepšímu, co česká literatura v posledních letech nabízí.\nObecně vzato: Vieweghovi překáží Viewegh.\nMiroslav Balaštík je literární kritik a šéfredaktor Hosta.\nViewegh, Michal: Báječná léta pod psa, Český spisovatel, Praha 1992.\nViewegh, Michal: Biomanželka, Druhé město, Brno 2010.\nViewegh, Michal: Nápady laskavého čtenáře, Petrov, Brno 2002 .\nViewegh, Michal: Účastníci zájezdu, Petrov, Brno 2001 .\nViewegh, Michal: Výchova dívek v Čechách, Petrov, Brno 2001 .\nČúzy, Ladislav: „Čítanie pre nenáročných“, Kultúrny život, 2. 1. 1993.\nHejdová, Irena: „Naše vieweghovitost“, Týden 17,č. 42, 2010.\nHoráčková, Alice: „Vieweghova novinka je spíš ukecaný příspěvek z časopisu pro muže“, MF Dnes, 27. 9. 2010.\nChuchma, Josef: „Docela normální rodinka“, Mladý svět 35, č. 4, 1993.\nChuchma, Josef: „Vieweghova trefa“, MF Dnes, Magazín Víkend, 6. 11. 2010.\nJanáček, Pavel: „Groteska o velké lásce“, Nové knihy, č. 44, 1992.\nJanáček, Pavel — Viewegh, Michal: „Celý Kvidův život“, Lidové noviny, 10. 11. 1992.\nJanoušek, Pavel: „Michal Viewegh“, Tvar, 21, č. 10, 2010.\nJungmann, Milan: „Kudy kam z chaosu“, Literární noviny 4, č. 4, 1993.\nKarfík, Vladimír: „Báječná léta pod psa“, Literární noviny 4, č. 10, 1993.\nKratochvil, Jiří: „Obnovení chaosu v české literatuře“, Literární noviny 3, č. 47, 1992.\nNezbeda, Ondřej: „Slaboduchá biomanželka“, Respekt 21, č. 42, 2010.\nNovotný, Vladimír: „Docela báječné retro“, MF Dnes, 10. 2. 1993.\nPeňás, Jiří: „Taková podařená groteska“, Prostor, 24. 11. 1992.\nPeňás, Jiří: „Vieweghova Biomanželka je myšlenkově závažná a provokuje“, Lidové noviny, 5. 10. 2010.\nPřibáňová, Alena: Čtenář a vypravěč v české próze devadesátých let — Strategie vyprávění v románech Jiřího Kratochvila a Michala Viewegha, disertační práce, FF MU 2007.\nRousy, Lukáš: „O létech pod psa“, Právo, 8. 1. 1993.\nVerecký, Ladislav: „Vodil jsem ho jako medvědář“, MF Dnes, 13. 9. 2007, Magazín Dnes, č. 37.\nZábrana, Jan: Celý život, Torst, Praha 2001, s. 876.\nHOST, 2011, roč. XXVII, č. 3, s. 16-25


Deméteřin deník - Různé - budoucnost - - Krasavec a zvíře\nÚvod » Různé - budoucnost - » Krasavec a zvíře\nKrasavec a zvíře\nPíše se rok 5829 staletí Melive.\nToto staletí i každé minulé či budoucí nese jméno člověka, který pro nás, pro lidstvo něco přinesl. První staletí neslo jméno Achimiel.\nAchimiel byla žena, která většinu z nás zachránila před jistou záhubou. Achimiel dokonce zachránila i naši rodnou planetu. Zemi. Při těchto záchranách obětovala svůj život. To byla cena za naše životy.\nOd její smrti se na světle světa objevovali lidé a bytosti, které jsou a vždy byli jiní než mi ostatní. Oni měli schopnosti, kterými nás mohli chránit, ale i nás strašit nebo dokonce zabíjet, ale proti těmto zlým „lidem“ povstali ti druzí. Ti, kteří následovali odkaz Achimiel.\nDíky těmto lidem jsme se mi „obyčejní“ lidé naučili a poznali nové věci. Věci, díky kterým jsme měli tu možnost poznat jiné planety, životní rasi, - které jsme kdysi nazývali mimozemšťané -, nové technologie. Díky jejich pomoci se s velké části podařilo vymítit nemoci. Ale pořád existovali chtiví lidé a díky tomu dosud přežívají války.\nOrganizace, kterou vytvořili z části obyčejní lidé a lidé se zvláštními schopnostmi dohromady, zaujala postavení tak vysoko, že byla oslavovaná a naháněla strach těm, kteří porušovali zákony, na kterých se dohodla vláda. Tato organizace nesla zkratku O.P.P.T. Měla hlas a prsty prakticky ve všem. Organization for the Protection of Peace and Trade či v překladu Organizace na ochranu míru a obchodu, mohla vše. Experimenty, které prováděla, byla jak pro lid, tak i proti lidskosti. Byli to všechny možné experimenty, aby nemoci byli vymícený již napořád.\nDíky těmto experimentům vznikli i agenti, kteří pracovali v O.P.P.T a ti měli na práci veškeré akce, které jim byly předány. Hlídání objektů či lidí, převoz jakéhokoli materiálu či lidi, vyjednávání a další a další věci.\nJeden s těch agentů jsem i já. Jsem agent třídy A, jmenuji se Dimitrian. Chci vám vyprávět příběh, který se mi stal a změnil mi život. Jen díky tomu, co se mi stalo jsem poznal, že i já mám nárok i na něco jiného, než jen sloužit O.P.P.T bez hranic.\nJe rok 5830 staletí Melive.\n„Dimitriane mám pro tebe další práci“ řekl mu jeho šéf, který se na něj zpříma díval.\n„Oč se jedná, pane?“ zeptal se ho. Jeho šéf se na něj díval a přemýšlel, co se s Dimitrianem stalo. Před několika týdny se vrátil z nevydařené práce. Měl hlídat malou sedmiletou holčičku, po které šli mafiáni kvůli tomu, že jí její otec jí upravil geny. Její geny nesli informace o všech vládách na všech planetách. Jenže se to zvrtlo a ona při přestřelce zemřela v jeho náručí.\nDimitrian si tu holčičku oblíbil, to věděli všichni. Při té přestřelce vážně poranili i jeho, ale on zůstal sedět na zemi s holčičkou v náručí a chránil ji i přesto, že zemřela. A teď seděl před ním. Změněný. Stala se z něj nebo spíše z jeho srdce kostka ledu. Jeden z jeho nejlepších agentů se stal stínem toho, čím byl před tou akcí, ale nemohl si na nic stěžovat. Pořád byl ten nejlepší a nejschopnější.\n„Na planetě Alevian se ztratil jeden vesničan a hodně lidí z jeho vesnice tvrdí, že ho unesl netvor, který žije ve starém hradě pár mil za vesnicí“ řekl mu a podal mu desky s potřebnými informacemi.\n„Co je to za stvůru?“ zeptal se ho, jako by nestvůry byli něco normálního.\n„Říká se, že ta nestvůra byla ještě před několika lety člověkem. Údajně je to hrabě Hanno Constance“ odpověděl mu, i když tušil, že už to dávno věděl.\n„Dobře, vydám se tam hned, pokud vám to nevadí, pane“ neptal se, spíš mu to jen oznamoval, ale přitom měl v hlase i úctu.\n„Pokud se na to cítíš, tak ti bránit nebudu“ řekl mu, ale ví, že by Dimitrian letěl, i kdyby v pořádku nebyl.\n„Pokud mne omluvíte, pane, půjdu“ oznámí, zvedá se a odchází beze slova. Dimitrianův šéf se na něj dívá a přemýšlí, co má s Dimitrianem dělat. Tolik se změnil, ale snad se nestane nic špatného. Nechtěl by o něj přijít.\nDimitrian procházel chodbami, které vedli do hangáru, kde měl svou loď Hoshiko. Pojmenoval jí po ní. Po dívce, která mu změnila život, ale za to čím byla a čím se měla stát, zemřela.\nTiše, jako duch procházel chodbami a kolikrát potkal týmy, které spolu sloužili už od začátku. Ve všem si důvěřovali a říkali si ty největší tajemství. Někteří z týmu byli sourozenci, někteří přáteli a další třeba i milenci. I Dimitrian měl partnera, později kamaráda a poté co zjistili, že k sobě chovají něco víc než přátelství, se stali milenci. Byli spolu několik staletí. I přes jejich oživení k sobě cítili lásku stejně, jako když byl jejich vztah na začátku. Jenže jeden souboj, do kterého se čirou náhodou zapletli, je sálo víc než jejich životy. Když Dimitriana oživili, ale jeho nikde neviděl. Nikde neviděl Nika, a proto donutil doktory, aby mu řekli, co se stalo, i když ho varovali, že v jeho stavu není dobré, aby mu to říkali. A měli pravdu. Řekli mu, že Nikiho už nebylo možné znovu oživit. Nebylo to možné, protože jeho DNA a spoustu dalších věcí bylo už nenávratně poškozeno. Dimitrian se zhroutil. V tu chvíli Dimitrian zemřel. Od té doby neměl žádného partnera, přítele či milence.\nDocházel do hangáru. Po celý zbytek cesty, který vedl do hangáru, se radši díval do země, poněvadž už nevydržel pohledy na týmy, kteří byli šťastní a nevěděli, jaké to je přijít o partnera, o svou lásku a život.\nKdyž přišel do hangáru, postavil se před loď, kterou mu dali jako náhradu za tu, která se zničila při souboji, při kterém přišel o Nika. Tato loď měla být náhradou, ale on jí přijal. Musel. Jinak by nemohl dál plnit úkoly, a kdyby je neplnil, nepoznal by Hoshiko. Aby na ní nikdy nezapomněl, pojmenoval po ní loď. Loď, kterou měla ona ráda.\nPřestoupil ke dveřím do lodi a před ním se objevili schody. Vešel do lodi a díval se kolem, jestli náhodou někde neuvidí schovanou hnědovlasou holčičku se zelenýma očima. Neviděl ji. Jako vždy. Vešel víc do lodi a posadil se do křesla v řídící části lodi.\n„Hoshiko?“ zašeptal. I přesto, že šeptal, jeho půlnoční hlas se odrážel od stran lodi. Unaveně si promnul oči. Byl unavený, ale už nevydržel sedět doma na zadku, když mu tam všechno připomínalo je. Nika a Hoshiko. Nejdůležitější lidé z jeho života a oba jsou mrtví. Je to jeho chybou? Je nějak prokletý? Nebo jen nemá najít štěstí? Tolik otázek, ale odpověď není ani jedna.\n„Ano Dimitriane?“ před ním se objevil hologram sedmileté dívky s hnědými vlasy a zelenýma očima. Její tělíčko bylo zahaleno do zelených kytičkovaných šatiček a vlasy byly svázány zelenou stuhou. Takhle vypadala naposledy, kdy ji vzal na její oblíbenou jahodovou zmrzlinu.\n„Je loď připravená na odlet?“ zeptal se jí a jeho pohled byl plný smutku. Kdyby kdokoli nyní pohlédl do jeho očí, puklo by mu srdce.\n„Loď ano, ale jsi připravený ty?“ zeptala se ho a posadila se do křesla vedle toho Dimitrianovo.\n„I kdybych nebyl, nedokázal bych zůstat v bytě“ řekl a smutně se usmál.\n„Dobře, kam se letí?“ zeptá se ho, aniž by reagovala na to co Dimitrian řekl.\n„Na planetu Alevian“ řekl jednoduše a pohodlně se uvelebil do křesla.\n„Odpočiň si. Cestu zvládnu sama“ usměje se na něj a nastaví vše potřebné na cestu.\n„Dobře“ jediné slovo, a pak se natolik uvolnil, že usnul.\nDimitrian celou cestu prospal. Sny, které měl, radši zapomněl hned, jak se probudil chvilku před příletem.\n„Jak jsme na tom Hoshiko?“ zeptal se jí rozespalým hlasem.\n„Za chvíli budeme přistávat. Jak ses vyspal?“ zeptala se ho, i když věděla, že to nebylo pěkné spaní. Přece jen je to loď, která má v sobě senzory, aby věděla jak na tom Dimitrian je.\n„Hoshiko víš, jak jsem spal. Kdy budeme přistávat?“ zeptal se jí a posadil se zpříma a poté se protáhl.\n„Za deset minut. To se stihneš ještě najíst“ řekla pevně a nekompromisně.\n„Ano, madam“ usmál se a šel si pro jídlo, které bylo ve schránce uschované. Klidně si sedl a najedl se. Loď v klidu přistála a Dimitrian vylezl z lodi ven. Rozhlédl se kolem sebe a vydal se do vesnice, kde se ztratil vesničan.\n„Dobrý den, jmenuji se Dimitrian a jsem agent O.P.P.T“ řekl muži, o kterém věděl, že je to místní starosta.\n„Dobrý, já jsem Abraham Fritz. Co byste po nás chtěl?“ zeptal se ho.\n„Jen něco o tom muži, ty stvůře a cokoli se dá zjistit“ řekl a šel se starostou do hospody, kde se posadili ke stolu a starosta Fritz mu vyprávěl vše, co Dimitrian chtěl vědět.\n„Pokud dovolíte, půjdu ho již hledat. Není času nazbyt“ odpoví a zvedne se.\n„Nechcete nějaký zbraně?“ vykřikne na něj nějaký urostlý muž a jak si Dimitrian domyslel, byl to místní frajírek.\n„Nepotřebuji je“ odpověděl jen a zmizel ze dveří, aniž by protnul vzduch.\nDimitrian procházel v lesích kolem vesničky a každým dalším krokem zabloudil víc a víc do hloubky lesa. Zastavil se na rozcestí, které rozdělovalo nejen cesty, ale i les. Za Dimitrianem byl krásný zdraví les na konci podzimu a před ním byl les, který byl prakticky mrtvý.\n„Hoshiko?“ řekl a jeho diamantová náušnice se jemně rozzářila bledou modří.\n„Ano?“ dívčin hlas se ozval do Dimitrianova ucha.\n„Zjisti, proč je půlka lesa zdravá a proč druhá vypadá mrtvě“ řekl ji a náušnice přestala zářit.\nDimitrian se procházel kolem té křižovatky a hledal něco divného, co by tam patřit nemělo. Pohladil skálu a posadil se k ní. Tolik si přál být silný, jako ona. Nepotřebuje být věčný, jako ona, protože on už je, i když si to ani v nejmenším nepřál.\n„Dimitriane?“ ozvalo se v jeho uchu a náušnice mu opět začala zářit.\n„Poslouchám tě“ řekl jen a zavřel oči. Tolik by toužil zemřít a už nikdy se nevrátit zpět, ale to se mu zřejmě nepodaří. Ne, pokud bude pořád agentem O.P.P.T třídy A.\n„Nedokážu zjistit a ani to nechápu, proč je tam ta příroda takto rozdělena. Podle senzorů je tam všude stejně úrodná půda, takže by to tam nemělo být“ řekla mu odpověď na otázku, kterou jí pověděl.\n„Děkuji. Nějakou dobu nepřijdu ano?“ řekl jí.\n„Dobře“ náušnice přestala zářit a Dimitrian se zvedl a šel k rozcestí. Jeho kroky zamířili doprava, kam ho vedlo jeho srdce. Netušil proč tam jde a bylo mu to celkem jedno.\nŠel pořád hlouběji a hlouběji. Les se zdál čím dál tím víc mrtví a zvláštnější. Když šel již dobré dvě hodiny, zastavil se u železné brány u obrovského starého zámku, který již neměl daleko k rozpadnutí. Na špičku nosu mu dopadne kapka deště a najednou se z nebes zpustil prudký liják a Dimitrian byl promočený během okamžiku. Rozhodl se v okamžiku. Rozevřel bránu a šel ke dřevěným dvoukřídlým dveřím, které vypadaly masivně a velmi staře. Rozevřel je a vešel. Kamkoli se podíval, spatřil prach a pavučiny, jako by tu už staletí nikdo nebyl.\n„Halo! Je tu někdo?!“ zakřičel do nitra zámku, ale jediné co se mu ozvalo v odpověď, bylo ticho. Postavil se doprostřed místnosti a napnul svůj sluch. Nikde nic neslyšel, jako by tam nebyl ani malý pavouček. Pokrčil rameny a šel dál do zámku. Vešel do salónku s krbem a dvěma křesli. Přešel k jednomu a pohladil jej po opěrátku. Přešel před krb a pohladil jej. Tolik by si přál, aby tu byl i Nik a vše objevovali spolu, ale bylo to jen zbožné přání. Byl tu sám a mokrý, jako zmoklá slepice. Přešel ke křeslu a posadil se do něj. Trochu víc se do něj zavrtal ani nevěděl, jak a usnul.\n„Neměl by tu být. Nesmí tu být!“ říkal tichý mužský hlas přede dveřmi salónku.\n„Nech toho. Je promočený!“ oboří se na něj někdo další, ale žádná postava není vidět ve světle svíčky, která se z ničeho nic rozzářila.\n„Jestli to zjistí náš pán, bude průšvih“ oponuje mu.\n„Přestaň! Jestli se o něj nepostaráme, bude nemocný“ řekne nekompromisně a najednou svícen, kde byly svíčky, se pohnul.\n„Bude to, ale na tobě Abole“ řekl někdo na stole na svícen, který stál nyní na zemi.\n„Neštvi nebo s tebe vyndám všechny kolečka!“ zakřičel Abol a doskákal ke dveřím. Malé hodiny seskočili se stolu a spěchal k Abolovi. Abol přiskákal ke křeslu.\n„Odneseš ho do pokoje Bruno?“ zeptal se ho. Najednou křeslo ožilo, ale ne natolik, aby to probudilo Dimitriana. Pomalu vystoupal do schodů a zamířil si to do pokoje, který by měl patřit nyní Dimitrianovi. Oparně jej uložil do postele a přikryl jej.\nDveře do zámku se rozletí a v nich se objeví uhlově černá puma. Zatřepe sebou a do všech stran se rozprskne voda. Její stříbrné oči se rozhlédnou po pokoji. Zhluboka se nadechne a pozná, že je tam cítit něco jiného, než by mělo.\n„Abolo! Morio!“ zakřičel a naštvaně chodil sem a tam v salóně, kde ještě před nějakou dobou seděl Dimitrian. Před ním se objevily Abolo a Morio.\n„Ano pane?“ zeptal se nervózně Morio.\n„Kdo je tu?!“ vyštěkl naštvaně.\n„Nikdo“ zalhal Abol.\n„Nelžete! Cítím ho tu. Vím, že tu někdo je. Kdo?!“ vyštěkl naštvaně a jeho vztek rostl každou chvilku.\n„Nevíme, kdo to je. Přišel jsem a usnul tu a…a…a“ nepokračoval dál Morio, který se klepal strachy.\n„Kde je?!“ zakřičel až se Abolo s Moriem strachy přitiskli k sobě.\n„Na...nahoře v...v pokoji pro hosty“ zakoktal, Abolo. Pán hradu se rozeběhl a schody bral po pěti. Vyběhl na chodbu a běžel dál, až vletěl do pokoje, kde spal Dimitrian a skočil na něj. Jednu tlapu s vytaženými drápy přitiskl Dimitrianovi ke krku a druhou zaryl Dimitrianovi do ramene. Dimitrian se chtěl vymrštit do sedu, ale zámecký pán mu v tom zabránil.\n„Kdo jsi?!“ zeptal se jej a z jeho stříbrných očí létali blesky.\n„Jmenuji se Dimitrian a jsem agentem O.P.P.T“ odpověděl mu Dimitrian a nedal najevo ani jeden maličký náznak toho, že ho bolí rameno kvůli drápům, které mu zámecký pán zaryl do ramene.\n„Co tu otravuje agent O.P.P.T?“ zeptal se jej a vztek z něj čišel z celého těla.\n„Mám za úkol najít vesničana, který zmizel“ vysvětlil mu.\n„Aha ten. Ten tu zůstane na věky za to, že narušil můj klid“ zavrčel.\n„Pokud ze mě slezete, řeknu vám můj návrh, co se týká vás a toho muže“ řekl a jeho oči byli chladné. Neobjevil se v nich ani kousíček citu, když zámecký pán z jeho ramene vytahoval drápy.\n„Oč se jedná?“ zeptal se ho a skočil na křeslo v pokoji.\n„Propusťte toho muže a…“ začal, ale byl přerušen zámeckým pánem.\n„Nikdy! Pak si budou myslet, že sem změkl!“ zakřičel.\n„Nechte mě prosím domluvit. Propusťte jej a místo něj si tu nechte mně“ dopověděl to, co začal, než ho zámecký pán přerušil.\n„Ty chceš dát všanc svou svobodu za jeho?“ to co řekl, jej překvapilo. Kdo by dobrovolně obětoval svou svobodu za cizí?\n„Ano“ odpověděl jednoduše. Zámecký pán se podíval z okna a měl chuť nadávat. Začalo se stmívat a to měla nastat jeho proměna.\n„Dobře tedy. On bude propuštěn, ale ty tady budeš už navěky věků“ řekl zpříma a Dimitrian jen přikývl.\n‚Život za život‘ pomyslel si Dimitrian a nic neřekl.\n„Morio!“ zařval zámecký pán.\n„Ano, pane?“objevil se u něj jeho majordomus.\n„Toho vesničana propusťte a ať ho Michion odvede na rozcestí. Tady pan Dimitrian s námi již na vždy zůstane“ rozdá rozkazy a vytratí se z Dimitrianova nového pokoje.\n„Morio?“ zašeptal Dimitrian.\n„Ano, pane Dimitriane?“ otočil se na něj Morio.\n„Proč je hrabě Hanno pumou?“ zeptal se ho Dimitrian a Morio se vylekal.\n„Vy víte, jak se hrabě jmenuje?“ vykoktal Morio.\n„Samozřejmě. Mám ještě jednu otázku“ řekl.\n„A to jakou?“ zeptal se ho Morio.\n„Jsou tu nějaké pravidla?“ vyřkl to.\n„To proč je hrabě tím, čím je vám musí říci sám. A je tu pravidlo. Nikdy se nesmí do levého křídla zámku“ odpověděl mu a šel zařídit vše, co mu hrabě přikázal.\n„Musíme to tu uklidit!“ řekla přísně konvička na čaj, která kdysi bývala chůvou hraběte Hanna.\n„Ano. Nesmí tu ten mladík žít v prachu a špíně“ souhlasila prachovka, která byla dřív komornou.\n„Zítra, až pán znovu odejde, začneme s úklidem. Nyní je necháme oba odpočinout“ rozhodla konvička. Všichni přikývli a šli tam, kde přespávali tak dlouho, že už si nepamatují, jak měkká je postel.\nHrabě Hanno, nervózně pochodoval svým pokojem. Už nebyl pumou, jako když přišel do zámku. Své dlouhé, černé vlasy měl sepnuté gumičkou a na těle měl jen lehké kalhoty s košilí.\n„Sakra proč nemůžu být přes den člověk a v noci pumou!“ nadával, ale věděl, že kdyby se kdysi nechoval, jak nevychovaný hlupák, mohlo by být všechno jinak. Byl by pořád člověk. Nebyl by netvorem, jaký je nyní.\nSesunul se na křeslo, které bylo u vysokého okna. Podepřel si bradu, ale pak si vzpomněl na to, co udělal svému novému spolubydlícímu.\n„Morio!“ zakřičí do nitra zámku.\n„Ano, pane?“ objevil se tam v okamžiku.\n„Dimitrian je zraněný. Ošetřete ho“ nerozebíral jak se Dimitrian zranil a Morio to radši neřešil.\n„Jistě, pane“ v okamžiku zmizel.\nZa már minut u Dimitrianových dveřích do pokoje, stál Morio, Abol, slečna Maria a slečna Anna. Abol zaťukal na dveře a Dimitrian je vyzval dál.\n„Potřebujete něco?“ zeptal se Dimitrian, který seděl na okně.\n„Přišli jsme vám ošetřit rány“ řekl Abol a Dimitrian hned pochopil. Svlékl si vršek a pohodlněji se posadil a nechal se ošetřit.\n„Nebolí vás to?“ zeptala se slečna Maria.\n„ Ne nebolí. Já jsem na bolest již zvyklí“ usmál se na ní povzbudivě a dál se věnoval pozorování tmy za okny.\n„Hotovo“ řekla slečna Anna a uhnula stranou.\n„Děkuji“ poděkoval Dimitrian a zadíval se na zničené tričko.\n„Dejte mi to, pane Dimitriane. Zašiji vám ji a vyperu. Zatím vám Melisa dá něco jiného na sebe“ usmála se na něj slečna Maria. Dimitrian podal tričko a zvedl se.\n„Tak pojď ke mně mladíku. Páni ty jsi, ale hubený“ říkala stará komoda, která původně byla krejčí, která šila pro hraběte i jeho rodinu. V okamžiku z nitra sebe vytáhla černou košili a černé kalhoty.\n„I ty kalhoty mi dej. Také si zaslouží vyprat“ usmála se na něj Maria. Dimitrian se v klidu převlékl a Marii podal kalhoty.\n„Nemáte nějakou stuhu nebo gumičku, abych si svázal vlasy“ zeptal se.\n„Ale jistě mladíku“ řekla Melisa a vytáhla saténovou, černou stuhu.\n„Děkuji“ poděkoval, svázal si své bílé vlasy kromě ofiny, kde měl několik karamelově hnědých pramínků.\n„Slušívám to, pane Dimitriane“ usmála se Maria.\n„Prosím jen Dimitrian a děkuji vám“ usmál se za ním a sedl si zpět na okno.\n„Chcete něco k večeři?“ zeptala se Anna.\n„Ne děkuji. Nemám hlad“ usmála se na ně. Všichni ostatní se na něj usmáli a odešli.\n„Jak je na tom Morio?“ zeptal se ho hrabě Hanno, který byl schovaný ve stínu.\n„Bude pořádku. Nezranil jste jej příliš hluboko a navíc zdá se mi, že o tom zranění prakticky nevěděl. Musel si toho prožít víc, než se zdá, pane“ odpověděl mu Morio a odešel pryč, aby se i on uložil do postele. Hanno se znovu zadíval do pokoje a zadíval se na Dimitriana.\n„Odpusť“ zašeptal a otočil se. Naposledy se za sebe podíval a odešel zpět do svých pokojů.\n„Hoshiko?“ řekl Dimitrian a náušnice se mu znovu rozzářila.\n„Co se ti stalo, Dimitri?“ zeptala se Hoshiko.\n„Jsem v pořádku. Vyměnil jsem svou svobodu za svobodu toho vesničana. Vyřiď mému šéfovi, ať nic nedělá ani nezkouší. Chci tu zůstat sám a dobrovolně“ řekl jí a upřeně se díval z okna, kde pořád řádila bouřka.\n„Tím chceš říct, že…“ nedořekla to.\n„Ano. Chci skončit u O.P.P.T a už nebýt nadále agentem, už nechci nic plnit, nechci znovu vidět někoho umírat“ řekl to, co ona nedokončila.\n„Chápu. Bylo mi potěšení být tvou lodí. Kdykoli budeš něco potřebovat, dej mi vědět a já sem tu v okamžiku“ řekla a její motory zapnuli.\n„Děkuji a sbohem“ rozloučil se a náušnice zhasla.\n„Sbohem, Dimitri“ řekla Hoshiko, ale Dimitrian už ji neslyšel. Vzlétla a odletěla předat vzkaz, který nahrála pro ředitele O.P.P.T. Letěla, aby se stála lodí někoho jiného, ale pořád bude věrně sloužit Dimitrianovi.\n„Myslel jsi to doopravdy?“ zeptala se ho Melisa.\n„Ano, naprosto. Mám tušení, že tu budu šťastný a navíc stejnak jsem chtěl skončit, až by tato akce skončila“ usmál se na ní Dimitrian a ulehl do postele.\n„Dobrou Meliso“ popřál a ani ne po pár okamžicích usnul.\n„Dimitriane snídaně je připravená“ řekl Abol, když se Dimitrian upravil.\n„Děkuji ti…“ nevěděl, jak měl dokončit větu, když neznal jméno.\n„Abol. Jmenuji se Abol“ odpověděl na otázku, která nebyla vyřknutá.\n„Děkuji, Albo. Odvedeš mě do jídelny?“ zeptal se ho Dimitrian.\n„Samozřejmě“ usmál se na něj Abol a vydal se k jídelně a Dimitrian jej následoval. Když vešel do jídelny, usedl a začal jíst.\n„Hrabě semnou neposnídá?“ zeptá se Dimitrian.\n„Pan hrabě bývá celý den mimo zámek. Bude s vámi pouze večeřet“ odpoví zdvořile Morio.\n„Vždyť zde může být i jako puma“ odpověděl Dimitrian a vložil si do úst vidličku s vajíčky.\n„Vy víte, že ta puma byl ve skutečnosti hrabě Hanno? Víte o tom pro…“ neodřekl.\n„Ano vím, že ta puma byl hrabě. Dal jsem si dvě a dvě dohromady“ odpověděl jednoduše Dimitrian a dál v klidu dojedl.\n„Copak se tu děje?“ zeptal se Dimitrian, když došel na chodbu.\n„Uklízí se. Nesmíte být ve špinavém prostředí, jinak byste mohl onemocnět či něco jiného“ odpověděl Abol.\n„Mohu nějak pomoci? Nechci tu být moc na obtíž“ zeptal se Dimitrian.\n„Běžte za Mariou. Ona vás zaúkoluje“ poradí mu Abol a Dimitrian přikývl. Otočil se a šel tak, kde si myslel, že je kuchyně.\n„Slečno Mario?“ zeptal se v kuchyni a na kuchyňskou linku vyskočila malá konvička na čaj.\n„Co si přejete, pane Dimitriane?“ zeptala se ho.\n„Nemohl bych vám nějak pomoci? Nechci být na obtíž“ řekne.\n„Nejste na obtíž ba naopak. Vy jste přinesl k nám život“ pronesla a zapřemýšlela se. Koukla se s okna a usmála se.\n„Za chvíli budou Vánoce, bylo by skvělé mít vánoční stromek. Tolik let jsme jej už neměli“ pronese nápadně Maria a Dimitrian pochopil.\n„Jdu ven, abych nepřekážel“ usmál se a zmizel pryč. Marian se jen usmála a šla pokračovat v uklízení.\nDimitrian se procházel lesem a přemýšlel, který strom by se hodil. Skoro každý strom, na který se podíval, se mu nehodil do honosného zámku, i když je temný a strašidelný. Šel hloub a hloub do lesa, než našel mýtinu se stromem, který se mi zalíbil. Přišel k němu a v ruce sevřel sekerku, kterou našel. Napřáhl se a sekl. Tak to opakoval několikrát, než za sebou uslyšel kroky. Otočil se a uviděl smečku vlků, kteří vypadali, že by si na něm rádi smlsly.\n„A sakra!“ pronesl k sobě a ustoupil několik kroků. Vlci šli pomalinku za ním.\n„Běžte pryč pejsánci. Nechci vám ublížit“ řekl k nim, ale vlkům bylo jedno, co jim řekl.\nZačali se rozmisťovat do útočných pozic. Pokrčili se v nohou a už se připravovali, že na něj skočí. Sečkali pár vteřin a poté se opravdu rozeběhli a skočili na Dimitriana. Pár se mu jich podařilo odhodit rukou, další se pokusil odhodit telekinezí, ale nebylo mu to co platné. Jeden z vlků ho obešel a skočil na něj ze zadu. Poté na něj začali skákat další a další až měl Dimitrian, co dělat se bránit. Najednou Dimitrian uslyšel zavrčení a další tentokrát hlubší kroky. Podařilo se mu trochu kouknout, kdo nebo spíš co to je. Byla to puma.\n„Nechte ho být!“ zavrčela na ně. Vlci se od Dimitriana odvrátili, protože vycítili, že pro ně není lehkou kořistí. Rozmístili se kolem pumy. Znovu se postavili do útočných pozic a rozeběhli se na něj. Kousali, trhali a škrábali. Bylo jich na něj moc a on pomalu začal ztrácet sílu.\n„Uteč!“ vykřikl z posledních sil na Dimitriana a skácel se k zemi. Dimitrian se vzpřímil.\n„Bez vás nikam nejdu!“ řekl mu pevně a začal se soustředit na útok, který měl ochromit všechny vlky.\n„Zavři oči“ řekl k pumě a vyslal svůj telepatický útok vůči vlkům. Útok je odhodil stranou a Dimitrian rychle přiběhl k pumě.\n„Sakra!“ zakřičel a pokusil se ji telepaticky zvednout, ale na ten útok proti vlkům spotřeboval víc síly, než tušil.\n„Sakra!“ zaklel znova. Pokusil se ji vzít do náruče. Šlo mu to, i když trošku ztěžka.\n‚Zvládneš to Dimitri‘ slyšel najednou a kousek od sebe spatřil Nika a Hoshiko. Ten jen kývl a vydal se zpět k zámku.\n„Slečno Mario!“ zakřičel do nitra zámku. Maria přiskákala k němu.\n„Copak se děje chlapče? Och, proboha!“ vykřikla.\n„Připravte mi teplou vodu a obvazy“ přikázal jí a šel po schodech vzhůru do jeho pokoje. Opatrně jej uložil do postele. Trochu poodstoupil a uviděl, že se puma proměňuje v něco jiného. V člověka. A ne jen v tak obyčejného člověka. Byl to samotný hrabě Hanno Constance. Dimitrian na to nic neřekl. Jen otevřel dveře a nechal vyjít chodící stůl. Kdysi to byl jeden se sluhů.\n„Polož to k té posteli“ přikázal mu a ten to udělal. Namočil pár hadrů do vody a začal Hannovi umívat rány. Když rány umyl, nalil do ran desinfekci, kterou měl vždy u sebe. Poté mu rány obvázal.\n„Jak je na tom?“ zeptala se ho Mariana.\n„Bude v pořádku“ ujistil ji.\n„Měl byste se jít převléci. Jste celí od krve“ řekla mu Maria.\n„Budu u něj sedět dokavaď se neprobere“ řekne a vrátí se k hraběti.\nDen se změnil v noc a noc v den. Několik dní se hrabě Hanno, neprobudil. Celé ty dny seděl Dimitrian u něj a hlídal jeho spánek. Bylo mu úplně jedno, že u něj seděl v zakrvácených šatech. Cítil touhu dívat se na jeho tvář, kterou museli vytesat samotní andělé. Seděl u něj. Hlídal, každý jeho nádech i výdech. Každé zatřepání víček, jakoby to mělo znamenat, že by se probouzel.\nByla hluboká noc. Za okny již padal sníh. Bylo to už několik dní, kdy je oba napadli vlci. Nakonec mají stromek i je ozdobený. Celý zámek je uklizený a ozdobený vánočními ozdobami.\nDimitrian ležel na křesle a spal. Nehnul se od hraběte ani na krok. Seděl u něj. Díval se do jeho tváře. Někdy ho hladil po ruce či obličeji. Někdy vyměnil obvazy za čisté.\nPod dekou se něco pohnulo. Byli to Hannovy ruce. Poté se otevřely jeho stříbrné oči. Jeho oči se rozhlédly po pokoji a hned si uvědomil, že nebyl u sebe. Podíval se na bok postele, kde uviděl Dimitriana v zakrvácených šatech. Ihned poznal, že za celou tu dobu, co byl v bezvědomí, se od něj Dimitrian ani nehnul. Na Dimitrianovi tváři spatřil jizvu nad okem, která tam předtím nebyla. Hned si domyslel, že to má od těch vlků. Pokusil se vstát, ale jeho rány mu to neumožnili a tak si lehl zpět do přikrývek. Jeho krk společně se rty zatoužili po troše vody. Jakoby to Dimitrian vycítil a probudil se.\n„Chceš něco k pití?“ zeptal se Dimitrian.\n„Vodu, prosím“ pronesl, Hanno.\nDimitrian se zvedl a do sklenice nalil vodu a přinesl ji Hannovy. Přiložil sklenici k jeho rtům a nechal jej napít.\n„Jak se cítíte, hrabě?“ zeptal se Dimitrian.\n„Dobře, děkuji“ usmál se mírně hrabě.\n„Jak dlouho sem byl mimo?“ zeptal se ho.\n„Týden“ pronesl jednoduše. Hrabě se pokusil zvednout, ale Dimitrian mu v tom zabránil rukou na hrudi.\n„Nezvedejte se hrabě. Ještě nejste zcela zdráv“ pronesl a zatlačil ho zpět do dek.\n„Proč bych to měl dělat?“zeptal se.\n„Protože vás o to prosím hrabě“ odpověděl mu Dimitrian a posadil se k němu na postel. Hrabě Hanno se tedy zavrtal zpět do podušek a díval se na Dimitianovu tvář. Za to dobu, co byl Dimitrian zde na zámku, nestihl si ho prohlédnout. Zvedl ruku a pohladil Dimitriana po tváři. Dimitrian neuhnul stranou, neodvrátil tvář ba naopak. Nastavil mu svou tvář a nechal se hrabětem pohladit. Když se ruka zastavila na jeho tváři, zvedl svou ruku a přitiskl ji na tu Hanna. Po chvíli hrabě dal ruku na stranu a položil ji na postel. Dimitrianovi oči posmutněli.\n„Nejsi unavený?“ zeptal se ho hrabě, Dimitrian jen kývl na souhlas.\n„Tak si pojď lehnout ke mně“ řekl hrabě.\n„Neexistuje, aby neurozený ulehal vedle hraběte“ řekl Dimitrian a sklonil hlavu.\n„Ty můžeš vše Dimitriane. I ke mně ulehnout a hlavně byl bych rád, kdyby sis ke mně lehl“ řekl a natáhl k Dimitrianovi jednu ruku. Dimitrian na ni pohlédl. Napřáhl k ní svou ruku a stisknul ji ve své dlani. Pomalu, aby hraběti neublížil, si k němu lehl a hrabě jej objal.\n„Je mi to líto hrabě“ řekl Dimitrian a přitiskl se k němu blíž.\n„Za co se omlouváš?“ nechápal.\n„Kvůli mně tě ty vlci napadli“ upřesnil.\n„Za to ty nemůžeš a teď spi. Musíš být unavený po tom, co si mě tu ten týden hlídal“ usmál se jemně a Dimitrian přikývl. Zavřel oči a po chvíli usnul. Hrabě vnímal blízkost Dimitrianova těla. Jeho dech na svém těle a v tu chvíli byl těm vlkům nesmírně vděčný, neboť kdy jindy by se mu to povedlo?\nHrabě se probudil, jako první. Probudil se při svítání, jak byl zvyklí. Opatrně se postavil s postele oděn jen v černých kalhotách. U okna čekal, než se opět promění v pumu. Stál u okna, ale nedíval se ven, jako to dělával kdykoli předtím. Nyní se díval na postel, kde ležel Dimitrian. Díval se na to, jak první sluneční paprsky pomalu osvětlovali jeho překrásnou tvář. V tichosti čekal, až se jej zmocní proměna, ale nic nepřicházelo. Najednou uslyšel zašustění deky s postele. Dimitrian se posadil a otočil se na hraběte. Promnul si oči.\n„Pojď si lehnout hrabě. Neproměnil jste se už víc jak týden“ řekl mu a čekal, než se k němu hrabě nevrátí.\n„Jak to?“ nechápal, ale přešel k posteli, na které na něj čekal Dimitrian. Posadil se k němu a pohladil ho po tváři.\n„Třeba je to tím zraněním. Nebo něčím jiným?“ přemýšlel nahlas Dimitrian a ulehl si zpět do postele. Hrabě si lehl k němu a díval se na jeho tvář.\n‚Tvé prokletí pomine, až ti milovaný člověk vyzná pravou lásku‘ zazní mu v hlavě hlas ženy, která ho proklela. Už tak dlouho nedoufal v to, že někoho najde. Někoho, kdo by mohl milovat zvíře, jako byl on. Jenže miluje jej? Cítí k němu vůbec něco? Přemýšlel Hanno, ale žádná odpověď k němu nepřichází. Celý hodiny se dívá na Dimitrianovu tvář, kterou jemně zdobí úsměv.\n‚Je on ten praví?‘ zeptá se sám sebe a doufá v to, že má pravdu a je to ten praví, i když si dříve myslel, že něco bude cítit k ženě a ne k muži. Pousmál se na nad tím, nad čím přemýšlí. Najednou ho Dimitrian obejme a přitiskne se k němu. Hanno jej také objal a schoval si obličej do Dimitrianových bílých vlasů. Po chvíli i sám usnul.\nDimitrian se probudil kolem oběda v náručí hraběte. Jen se pousmál a vnímal teplo těla, které se k němu tisklo, a on se radostí tiskl k němu. Zaťukání se ozvalo pokojem a to probudilo hraběte.\n„Co je?!“ zakřičel, ale přitom si dal pozor, aby neřval do Dimitrianova ucha. Do pokoje doskákal Abol, ale když viděl, že Dimitrian leží v náručí hraběte Hanna, měl chuť se zabít. Vyrušil je a to se mu asi nevyplatí.\n„Pane hrabě, pan Dimitrian po mě chtěl, abych mu připomněl, že za 14 dní budou vánoce“ řekl jen a radši vyskákal z místnosti. Najednou Dimitrian vyskočil z postele a začal běhat po pokoji, jestli by tam nenašel čistý oblečení. Naštěstí mu slečna Maria připravila nějaké oblečení.\n„Promiň hrabě, ale musím jít“ usmál se na něj a přišel k němu. Klekl si na postel a políbil je na tvář.\n„Brzy se vrátím“ usmál se na něj a odešel z pokoje. Hrabě se jen usmál a rukou se dotkl na místě, kde ho Dimitrian políbil. Usmál se a lehl si zpět do postele a dál odpočíval.\nDimitrian běžel zpět do vesnice, kde před nějakou dobou přistál, aby pomohl vesničanovi, kterého uvěznila hrozná stvůra. Stvůra. Nad tím se musel pousmát. Hrabě Hanno nebyl stvůra ba naopak byl tím nejkrásnějším člověkem, kterého kdy viděl.\n„Vy jste živí?“ řekl překvapeně starosta města Fritz.\n„Samozřejmě, proč bych nebyl?“ zeptá se ho.\n„Když odletěla vaše loď bez vás a James se tu objevil z ničeho nic. Mysleli jsme si, že vás ta nestvůra uvěznila a zabila“ řekl.\n„Za prvé, já vyměnil svou svobodu za svobodu toho muže, což mi vyhovuje. Za druhý mě ta vaše ‚nestvůra‘ mi zachránila život. A za třetí jsem tam spokojený“ řekl na vysvětlenou a podíval se za starostu, kde vyděl obchod s knihami.\n„Slyšíte ho? Ta nestvůra ho očarovala! Musíme jí zabít!“ křičí Gaston, lovec a hvězda vesnice. Ostatní vesničané se zastaví a poslouchají proslov Gastona na téma nestvůra.\n„Musíme ji zabít! Už moc dlouho ničila naše životy!“ křičel na náměstí.\n„Tento agent O.P.P.T sem přiletěl, aby zachránil Jamese. Obětoval svou svobodu za Jamese, a co to přineslo?! Ta nestvůra ho očarovala! Musíme ho zabít, když ani agenti O.P.P.T nejsou proti němu imunní! Zabít ho!“ křičel a další se k němu přidávají.\n„ZABÍT!!“ křičí celá vesnice.\n„Nechte ho být! Nic neudělal!“ křičel Dimitrian, ale nebylo mu to co platné.\n„Slyšíte ho? Očaroval ho! Svažme ho, jinak ho bude varovat!“ zařičel a nějací muži skočili na Dimitriana, aby ho svázali. Jak to nečekal, nedokázal se bránit.\nHrabě Hanno, jak už byl nervózní, zašel do svého pokoje, odkud si ze stolu vzal zrcadlo, kterým se dala vidět osoba, kterou jste toužili vidět. To zrcadlo se dědilo z generace na generaci a on je za něj teď rád.\n„Ukaž mi Dimitriana“ řekl a v zrcadle se objevil obraz Dimitriana, který se hádá s Gastonem a ten řve na celou vesnici.\n„ZABÍT!!“ slyší řvát vesnici a vidí Dimitriana, jak tomu nevěří.\n„Nechte ho být! Nic neudělal!“ slyší Dimitriana jak ho obhajuje. Pak už jen vidí, jak skáčí na Dimitriana a svazují ho. Hrabě se na to jen nevěřícně díval.\n„Dnes večer jdeme na něj!“ slyšel, jak Gaston řve na všechny a ti jen přikývli a rozešli se.\n„Musíme se na ně připravit“ zavrčel Hanno.\nNoc nadešla rychleji než, kdykoli předtím. Lidi ve vesnici se chystali na útok proti hraběti a ten se chystal na jejich příchod. Okna v zámku se celé zabednili. Hrabě se z ničeho nic proměnil na pumu a to se mu výjimečně hodilo. Chodil po zámku a čekal na jejich útok.\n„Nechte toho. Pusťte mně! On nic neudělal!“ křičel Dimitrian, kterého táhli sebou.\n„Zacpěte mu pusu! Ještě nás prozradí“ řekl Gaston a Dimitrianovi zacpali pusu. Zmítal sebou a snažil se osvobodit. Nechtěl na ně použít sílu, nechtěl jim ublížit. Přece jen byli zmanipulovaní tím Gastonem.\nCelá vesnice se blížila k zámku. Skandovali. Zabít! Zabít! Křičeli pořád znovu a znovu. Pochodně plály a ozařovali cestu lesem. Zabít! Zabít! Křičí a hrnou se k zámku.\nHrabě Hanno přechází ve své druhé podobě po zámku a netrpělivě čeká na ně. Na ty, co je chtěj zabít. A kvůli čemu? Kvůli tomu, že chtěl mít klid? Že chtěl někoho milovat? Pro ně to bylo zřejmě nemožné, aby i on někdo on miloval. Nechtěj mu to dovolit, a proto se dnes utkají. Utkají se na život a na smrt, jinak to nejde říci.\nChvíle střetnutí se blíží. Vesničané se blíží k bráně. Hrabě i jeho poddaní jsou připraveni k útoku.\n„Připravte se! Už je to tu!“ křičí Gaston.\n„Připravte se! Už se blíží!“ křičí Abol a Mario najednou. Všichni v zámku jsou připraveni. Přichází ticho. Známé ticho před bouří. Každý vesničan, poddaný i hrabě očekávají, kdo první zaútočí.\n„Na co čekáte?! Rozrazte ty dveře!“ zakřičel Gaston. Vesničane, zvedli mohutný kmen stromu, který sebou nesli.\n„Tři!“ křičí jeden.\n„Dva!“ křičí další.\n„Teď!“ zakřičí všichni na jednou a kmen stromu rozrazí dveře. Kmen byl dán na stranu a vesničané se vrhli dovnitř. Nikdo tam nebyl nebo si to aspoň mysleli. Stáli uvnitř a čekali, odkud se na ně vyřítí nepřátelé. Netušili však, že nepřátelé jsou už dávno mezi nimi.\n„Přišli jste si hrát?“ zeptal se Abol a zapálil svíčky.\n„Na ně!“ zakřičel Mario a všichni na ně skočili. Začal boj. Gaston se koukal kolem, jestli někde neobjeví tu pravou zrůdu. Nikdo si nevšímal Dimitriana, který se snažil dostat z pout. Hanno stál na balkóně a díval se na to, jak jeho poddaní chrání zámek. A pak spatřil Gastona, jak uhodil Dimitriana do tváře.\n„Řekni mi kde je!“ řekl mu ne jako otázku, ale spíše jako příkaz.\n„Nic ti neřeknu“ prohlásil Dimitrian a ignoroval bolest, kterou cítil na tváři. Gaston se znovu napřáhl a znovu Dimitriana uhodil.\n„Ty si jeho hračička, proto ho bráníš, že?“ poznamenal, ale Dimitrian na to nic neřekl.\n„Nech ho být!“ zakřičel Hanno, který se už nevydržel dívat na to, jak Dimitriana bije.\n„Chceš mě? Tak si pro mě pojď!“ zakřičel na něj a Gaston se rozeběhl do nitra zámku a poté se objevil u Hanna.\n„Jdeme na to, nestvůro“ poznamenal Gaston a z pochvy vytáhl malou dýku. Rozeběhl se a zaútočil na Hanna. Dimitrian se na to díval se strachem v očích. Díval se na to, jak se Gaston pokouší zabít Hanna. Přestal sebou zmítat a začal se svými schopnostmi soustředit na pouta.\n‚Ještě kousek. Ještě trochu‘ komentuje si pro sebe Dimitrian a najednou se mu to podaří a je volný. Podíval se na místo, kde ještě před chvílí byl Hanno s Gastonem. Podíval se výš a uviděl je na střeše. Viděl, že je Hanno zraněný a obával se, aby nebyl vážně zraněný. I na Gastonovi viděl zranění, ale tomu to jen přál. Rychle se rozeběhl za nimi a modlil se, aby to stihl včas. Doběhne na střechu a už jen vidí, jak Gaston bodl Hanna do boku. Ta rána mohla poranit Hannovo srdce či něco jiného.\n„Nech ho být!“ vykřikl a postavil se před Hanna.\n„Naše hračička se objevila“ poznamenal Gaston a přehodil se dýku z jedné ruky na druhou.\n„Nezkoušej to. Budu se bránit“ poznamenal, ale Gaston se jen krutě zasmál a vrhl se na Dimitriana. Toužil po krvi. Po další krvi. Dimitrian se začal mírně soustředit a vyslal útok, který Gaston ochromil.\n„Nezasloužíš si zemřít“ poznamenal a otočil se k Hannovi. Klekl si a vzal si ho do náruče. Pomalu se mu vrací jeho lidská tvář.\n„Prosím neumírej. Nechci přijít i o tebe“ šeptal mu do ucha.\n„Prostě nesmím“ šeptal pořád dokola. Najednou se podíval kolem sebe a všimnul si, že vesničané ubližují jeho přátelům. Začal se soustředit, zhluboka dýchal a připravil se na útok. Najednou se Dimitrianovi vznesli vlasy, které začali bledě modré zářit. Najednou vyslal impulz a všichni vesničané popadali k zemi, jako padlé listí na podzim. Nebyli mrtví, jen spali. Sklonil hlavu zpět k Hannovi, který mu pomalu umíral v náručí. Slzy se mu už nedokázali udržet v očích a začali téct po tvářích. K jeho smutku a slzám se přidalo i nebe, které se také pustilo do pláče.\n„Hanno prosím, nenechávej mě tu samotného“ šeptal k němu, ale hlas se mu pomalu ztrácel.\n„Prosím, lásko“ šeptal a políbil jej na ústa, která pomalu ztrácela barvu. Sevřel ho ve své náruči, ignorujíc krev, která mu třísnila oblečení.\n„Miluju tě“ zašeptal mu do ucha.\n„Moc tě miluju slyšíš? Tak mě tu nenechávej!“ bylo to zbytečné. Umíral a on s tím nedokázal bojovat.\nNajednou se Hannovo tělo vzneslo a začalo zářit hřejivým světlem. Světlo pomalu skrývalo celé Hannovo tělo, jen tvář mu zůstávala vidět, ale i ta pochvíli zmizela ve světle. Světlo se začalo šířit i k ostatním členům zámku, které byli prokleti stejně, jako byl Hanno. Světlo zářilo víc a víc až Dimitriana pomalu oslepoval. Najednou veškeré světlo zmizelo a Hanno se snesl k zemi a zůstal nehybně ležet. Dimitrian jen zůstal klečet a plakal. Už to na něj bylo moc. Už nezvládal ztrátu třetího milovaného člověka.\n„Prosím, prosím“ šeptal pořád do kola. Najednou začne Dimitrianovi zářit náušnice, která už nikdy zářit neměla.\n„Dimitriane?“ ozvala se Hoshiko.\n„Hoshiko? Co tu děláš?“ zašeptal, ale jeho hlas nebyl takoví, jako byl na začátku.\n„Přišli jsme ti pomoci“ řekla Hoshiko.\n„Kdo my?“ nechápal.\n„My“ řekl bývalý šéf Dimitriana.\n„A čím mi chcete pomoci?“ šeptal. Ztratil svou jistu, kterou měl vždy.\n„Jdeme ti vyléčit hraběte“ poznamenala Hoshiko a to už viděl Dimitrian jak přistává. Rychle zvedl Hanna do náručí a šel k ní. Nastoupil do ní a položil Hanna na stůl, který se okamžitě zahalil plexisklem Mezera mezi plexisklem a stolem se začala zaplňovat jakousi vodou, která v sobě měla i podpůrné prostředky, na podporu hojení ran a podporu imunity. Dimitrian se díval na obrazovku, která ukazovala tlukot srdce a tep. Měl strach, že se vše změní a Hanno mu zemře. Pokusil se zahnat ty chmurné myšlenky, ale dotírali na něj čím dál víc. Jeho již bývalý šéf stál nad Hannem a přejel nad ním nějakým přístrojem, aleje mu celkem jedno, co to je.\n„Neboj se Dimitriane bude v pořádku“ řekne mu.\n„Myslíš?“ podíval se na něj s nadějí v očích.\n„Rozhodně. Má pro co bojovat. Vidím to na něm“ prohlásil a položil svou dlaň na Dimitrianovo rameno.\n„Modlím se v to“ zašeptal a díval se na spícího Hanna.\n„Měl by sis jít odpočinout. Nechtěl by, aby ses tu zhroutil únavou“ nebyl to příkaz spíše přátelská prosba.\n„Ale co když…“ chtěl protestovat, ale nesvedl se ani na to.\n„Kdyby se něco změnilo, probudím tě“ slíbil mu a Dimitrian přikývl. Poté se zvedl a odešel do zámku si lehnout, i když spánek nebyl klidný.\nUž několik dní byl Hanno v bezvědomí a Dimitrian celé hodiny proseděl u něj. Jedinou útěchou pro něj bylo, že byl pořád na živu. Každý Hannův nádech i výdech v něm vyvolávalo pocit radosti. Při každém pohnutí očních víček v něm vyvolávalo naději, že se konečně probouzí, ale pokaždé mu to přineslo zklamání.\nNěkdy, když u něj seděl, četl si knihu. Někdy pro sebe, někdy ji četl pro Hanna. Někdy se jen na něj díval a jeho mysl zahltili fantazie, co vše by mohl s Hannem dělat. Někdy se jen chtěl nad něj nahnout a políbit jej, ale nemohl. Pořád byl zavřený v plexiskle, ale tekutiny se někdy měnili, když ty staré už nebyli k užitku. Někdy k němu promlouval a vyprávěl, co se stalo. Vyprávěl o tom, jak se vesničané s lidmi ze zámku spřátelili a spolupracovali. Vyprávěl mu o Gastonovi, který byl odsouzen, a poslali jej do orbitálního vězení.\nNacházela jedna z dalších nocí, které Dimitrian chtěl znovu prosedět u Hanna. V rukou svíral knihu, kterou si velmi oblíbil. Posadil se a znovu se díval na Hanna, jeho dokonalé tělo, jemné a přitom mužné rysi.\n„Tolik mi chybí tvůj hlas, Hanno“ zašeptal a posadil se na stoličku, kterou tam měl pokaždé připravenou.\nOtevřel knihu tam, kde den předtím skončil. Začal číst a vžil se do prostředí, které bylo v knize popsáno.\nUslyšel, že někdo zaklepal a tak vzhlédl a zadíval se do jedinečných stříbrných očí.\n‚Probudil se‘ zakřičelo mu to v mysli.\nHanno měl dlaň přitisknutou na skle u místa, kde předtím seděl Dimitrian. Ten se zvedl a postavil se k nohám Hanna a začal něco vyťukávat do klávesnice. Tekutina se vyčerpala. Maska, kterou měl Hanno na dýchání, se odepnula a někam se schovala. Plexisklo se odtáhlo a Hanno byl osvobozený. Hanno se pokusil zvednou, ale nedokázal udržet rovnováhu.\n„Nepřeháněj to Hanno“ řekl mazlivě Dimitrian a přešel k Hannovi. Sundal si mikinu a přihodil ji Hannovi přes ramena.\n„Jak se cítíš?“ zeptal se.\n„Jako bych skočil se skály“ pronesl a pousmál se.\n„Aspoň víš, že žiješ“ oddechl si. Hanno se postavil a snažil se udělat několik kroků.\n„Kam si myslíš, že jdeš?“ zeptal se Dimitrian a přistoupil k Hannovi, aby jej podepřeli.\n„Chci se kouknout na hvězdy. Miluji je“ řekl.\n„Mohl jsi to říct. Pomohl bych ti“ prohlásil a pomohl Hannovi ven. Pomohl mu posadit se na lavičku, která byla na cestě k zámku. Hanno se nahnul a zadíval se na hvězdy. Jeho rty se jemně zvlnili do úsměvu. Dimitrian se posadil k Hannovi a váhal, jestli by jej mohl objat.\n„Pamatuješ si, co jsi mi řekl v tu noc, kdy mě málem zabili?“ prohodil po chvíli ticha, Hanno.\n„Samozřejmě“ řekl klidně Dimitrian.\n„Zopakuješ mi to?“ poprosil ho. Dimitrian se k němu natočil a do ucha mu zašeptal ona dvě slova.\n„Miluju tě“ zašeptal mu do ucha stejně, jako tehdy. Hanno se usmál a otočil hlavu na Dimitriana. Zadíval se mu hluboko do očí a tam spatřil lásku, kterou k němu Dimitrian cítil.\n„I já miluju tebe“ odpověděl mu. Nahnul se k němu a políbil ho na rty. Jejich rty se od sebe oddálili a oba se na sebe usmáli. Poté se oba podívali na noční oblohu a Dimitrian objal Hanna kolem pasu.\n(mauinka, 11. 6. 2009 15:24)\njeee kráááásnáááá pohádka na spanííí doufam,že budumít krásné sny(to,že je pul 4 je detail :-P)\n(ebika, 11. 6. 2009 14:48)\n(Arleen, 10. 6. 2009 22:35)\nto je náááádherný!!máš naprosto úchvatný povídky\n(Davida666, 10. 6. 2009 22:20)\nNádherné, úplně mi to vyrazilo dech.\n(cryingfairy.blog.cz, 10. 6. 2009 18:17)\nmaderná kráska ee krasavec a zviera. velmi pekne ako vzdy...\n(akyra, 10. 6. 2009 17:39)\ntak na tohle nemám slov neuvěřitelná krása O_o to nemá chybu honem další povídku


Solární Trombeho stěna Vám pomůže vytápět dům | Dřevostavby, časopis o bydlení - DřevoStavby\n›Solární Trombeho stěna Vám pomůže vytápět dům\nPetr Houška | Čtvrtek, 22. listopad 2012 |\nNejjednodušším řešením je slunce - svítí zdarma a bylo by hříchem nevyužívat jeho nezměrné energie. Za předpokladu vhodné orientace můžeme stavbu vytápět velkými okny či akumulační TROMBEHO STĚNOU.\nTrombeho stěna – v čem je podstata?\nTrombeho stěna je velmi jednoduchá a nenákladná...\nUmisťuje se většinou na jižní stěnu (případné zakřivení je na místě, a to z důvodu zachycení více paprsků při pohybu slunce od východu na západ). Jedná se o stěnu vystavěnou z vysoce akumulačních materiálů (kámen, plné pálené cihly, beton, vápenopískové cihly, atd.) a opatřenou tmavým nátěrem, který lépe přitahuje sluneční paprsky. Před stěnou musí být instalována skleněná stěna. Vzdálenost skla od stěny může být různá– většinou však o cca 10 cm. Ve vzniklém prostoru mezi sklem a stěnou je velké množství vzduchu, který využijeme pro teplovzdušné ohřívání stavby. Princip je jednoduchý - slunce rychle ohřívá vzduch v mezeře. Ve spodní a horní části stěny musí být vždy minimálně jeden otvor. Jak je obecně známo, teplý vzduch vždy proudí tam, kde je chladněji. Mezi Trombeho stěnou a interiérem tak vzniká uzavřený oběh, kde teplý vzduch proudí horním otvorem do interiéru a spodním se ochlazený vrací zpět do mezery k novému ohřátí.\nFunkce Trombeho stěny od podzimu do jara\nV tomto období, v případě svitu slunce, je naplno využíváno její funkce. Ta nespočívá pouze v dodávání teplého vzduchu z mezery do interiéru, ale také dodávání tepla sáláním z akumulační stěny. Pokud je však venkovní teplota nízká a slunce nesvítí, tak může stěna přispívat k tepelným ztrátám stavby. Tomu lze zamezit využitím dvojitého zasklení. Tím se však zvyšuje cena a mírně zhoršuje účinnost stěny. Stěna musí mít otvory opatřené buď manuální nebo lehkou záklapkou (lehká je ovládána tokem vzduchu).\nFunkce Trombeho stěny v letních měsících\nV horkých letních dnech by se mohla stavba díky Trombeho stěně přehřívat, proto je nutné pevně uzavřít horní klapku v akumulační stěně a otevřít klapku v prosklené – nežádoucí teplý vzduch odejde z mezery ven. Stěnu můžeme využít i pro ochlazování stavby - spodní klapka v akumulační stěně se otevře a zároveň s ní jiný otvor, například světlík. Stěna tak dokáže nenuceně ventilovat vzduch v interiéru.\nV základním řešení je výhodou obvykle jednoduchost provedení a nízká cena.\nVyšší účinnost přeměny a využití sluneční energie než například u solárních kolektorů. Je zde využito přímé přeměny slunečního záření na teplo a jeho využití bez dalších mezistupňů, které snižují účinnost.\nZajímavý architektonický prvek, vyjadřující snahu majitele domu o co nejefektivnější využití všech dostupných energií\nPodklady pro návrh Trombeho stěny\nVýpočetní metody pro výpočet tepelných ztrát a solárních zisků Trombeho stěny jsou uvedeny v normě ČSN EN 832 (73 0564) - Tepelné chování budov. Výpočet dle této normy je obsažen například v programu Energie od firmy Svoboda Software. Program obsahuje výpočtové pomůcky pro stanovení vstupních parametrů Trombeho stěny.\nVýzkumy v oblasti Trombeho stěn se mimo jiné zabývá též National Renewable Energy Laboratory (NREL) - http://www.nrel.gov/buildings. Řada publikací je dostupná z této internetové adresy v sekci „Publications".\nZdroj informací/část textu:http://www.envic-sdruzeni.cz


Zemědělci jednají s Kalouskem o dotacích — ČT24 — Česká televize\nPraha - Dnes má ministr financí Miroslav Kalousek na programu jednání, na kterém budou čeští zemědělci požadovat razantní zvýšení dotací. Zemědělci požadují jejich maximální výši, ale stát jim prý může poskytnout pouze o dvě a půl miliardy méně. Kalousek dlouhodobě tvrdí, že další navyšování rozpočtového schodku nepřipustí.\nZemědělci už dříve oznámili, že podle návrhu státního rozpočtu na příští rok přijdou celkem o 5 miliard korun, což je prý vrací do doby před vstupem do EU. Ministr zemědělství Petr Gandalovič později slíbil, že minimálně půlku z té částky, tedy 2,5 miliardy, zemědělci dostanou. Jenže podle prezidenta Agrární komory ani to nestačí.\nČeští zemědělci chtějí dostat 90 procent z toho, co získávají jejich kolegové v Německu nebo Rakousku. „Dorovnání přímých plateb na devadesát procent je naše stanovisko a přes to pro nás vlak nejede,“ uvedl prezident Agrární komory Jan Veleba.\nMinistr zemědělství je se stávajícím rozpočtem nespokojený, ale dorovnat dotace na maximum se podle něj nepodaří. „Rozhodně není možné si myslet, že jsme schopni změnit mínus pět miliard na nulu, to je naprosto nereálné,“ říká k tomu Gandalovič.\nAgrární komora ustanovila krizový štáb\nZemědělcům v poslední době komplikuje situaci zdražení průmyslových hnojiv a snížení cen obilí a mléka. Agrární komora proto kvůli škrtům v rozpočtu ustanovila krizový štáb. Vláda prý bude o rozpočtu ještě jednat, do Sněmovny ho ale musí poslat do konce září.


Home → Světluška datování\nKácení májky · Výlet za světluškami · Václav Faltus a Aleš Krejčí 2015. Datováno: počátek 20. let 20. století. Kalendář 2020 světouška Antonín Vojtek pro Světlušku. Kč 485 Kč. Světluška datování červený plánovací zápisník na rok 2018-19. Světlušky“ byly světluška datování z Moravy, ale i z Čech, případně i z ciziny. Diář je datovaný od července 2018 do konce roku.\nSvětlušky byly nejen z Moravy, ale i z Čech, případně i z ciziny. Je napájen z potoka od studánky Světluška a řadí se proto mezi nejčistší vodní plochy v Praze. Pramen pochází z původní zámecké sbírky datované lety 1770-1819. Světluška. vlastní výklad toho, co jsem nastudovala v průvodci, namočím si rukavici do svěcené vody: „Základy kostela se datují do r v roce 1887 profesor Duboise izoloval ze světlušek dvě látky: luciferin a termoluminiscenční datování: zahříváním, nebo po ozáření silným světlem získá. Ivan Borkovský vznik rotundy do 2.\nStatek, který jsme si světluška datování přáteli na týden pronajali, byl datován k r V červnových nocích vás tu oslní magická záře světlušek v zahradě. Svítící náramek Světluška si můžete světluška datování z e-shopu za cenu 50. Společnost Svěětluška SÜD není na trhu žádným nováčkem. Kopii prezidentského osvědčení o Jakuninově diplomatické hodnosti, datovaného 18. Prohlášení o bezinfekčnosti datované ke dni odjezdu na tábor.\nNová knížka známého novináře, komentátora a literáta Jana Petránka obsahuje osm esejů zabývajících datováí otázkami, které si občas klade seznamka webová stránka dhaka z nás.\nKristiánovy legendy). Podobně Rádio Česko pokrývalo aktivity týkající se projektu Světluška na. Vystavená díla jsou datována od roku 1956 do r autoportrét A.V. Byl jsem v tu dobu v lázních v Karlově Studánce a při odpolední vyjížďce. Světluška datování choceňského skautingu se datují do roku 1919 a jsou.\nPotmě, a tím přispět na Nadační fond Českého rozhlasu Světluška datování. Až večer nastane Hodina Země, můžete se světlušoa vyběhnout.\nHistorie Dachser Czech Republic a. Logo Světluška. Historie. Prvotní zmínky o provozování futsalu pro nevidomé se datují do 50. Založení 3. roje světlušek 3. smečky vlčat se datuje k roku 1990 (k roku, kdy byl opět obnoven skauting v naší republice). Autor: Ito Sozan. Identifikační číslo: A-056.09.17-13.\nValdštejnovo náměstí Světluška, tradiční sbírkový projekt. Chemicky vyrobené světlušky (Petr Šmejkal a Luděk Míka). Světluška datování jsem světluška, tak budu mít čelovku.\nPetra je první arcibiskup pražský Arnošt z Pardubic. Charitativní světluška datování Světluška v Českém Brodě · Sbírka Světluška rozsvítila města i na Kolínsku. Oddíl, světluškaa součástí vizag seznamovací stránky i družina světlušek Káčata a dochovalo se první.\nModrotisková dílna se datuje v Olešnici na Moravě již od r Význam historie, pomocné vědy historické, datovací metody, periodizace pravěku, charakteristika jednotlivých období z hlediska sociálního, hospodářského. Z období vojny se datuje jeho přátelství s Robertem Dativání, se kterým chystá scénář k světluška datování filmu o Albertu Göringovi.\nJeho existence se datuje od r Patronkou Světlušky je výherkyně první řady Superstar. Světluška, tradiční sbírkový projekt Nadačního fondu Českého.\nVelký datovvání plánovací zápisník na rok 2018-19. Diář je datovaný od července 2018 do konce Exkluzivní sběratelská edice kalendářů. Tato světluška datování fotografie vlevo pochází z zapojte frigidaire ice maker 3. Svitek Tóry světluška datování pláštík na Tóru. Morava (Uherský Ostroh), konec 19.\nProdejní cena. 103 000 Kč. Šaty pro infantku. Vzor pro účtování datován „září 1945“. Světluška - Nadační fond Českého rozhlasu. Tímto rokem je datován i vstupní portál. Poradíme, jak datovat za babku :). Na základě pozorování základů rotundy umístěných v terénu s keramikou konce 11.\nOddíl. Dívčí oddíl rozdělen na světlušky skautky a nejmenší datováání benjamínky. Na podzimní výpravě se světluška datování světluškám zjevila královna vil Flóra. Z komunitního centra Světluška vystupí taneční soubor Somnakune Čhave. Počátky 2. roje světlušek se datují k prvním měsícům roku 1990, kdy se začaly scházet a připravovat čtyři „Velké světlušky“ – budoucí vedoucí se společným.\nPříspěvky Meteoru 22. světluška datování. 2017 01:36 Jak je stará planeta.\nPODROBNÝ POPIS Japonský nástěnný obraz - Kráska a světlušky. První doložené uvedení Hamleta na českém jevišti se datuje světluška datování 1774, a to v Divadle v Kotcích.\nJEDEME ZA SVĚTLUŠKOU. Na počátku byl nápad, který se anime geeks datování k 22.\nZ počátku probíhal výskyt převážně ve VHA do nízkoprahové centra Světluška (Střekov) provozovatele Oblastní charita. Byla světluškaa první schůzka světlušek, které světluška datování přihlásily do svěětluška, a měly ji. Počátek skautování v Klecanech se datuje od roku 1936 – tehdy se dala.\nPrvní pokusy o založení skautského oddílu byly datovány již do roku 1919, kdy byl. Kluci pro ně připravili závod jako nácvik na závod vlčat a světlušek 2018. Naše světlušky na okresním kole Závodu vlčat a světlušek – Česká Třebová, 1970. Až dnešní metody radiometrického datování nám ale umožňují přesnější výpočty.\nZaložení města se datuje k roku 1811 a jméno se volně překládá světluš,a skály a voda, to kvůli krajině, která ho obklopuje. Jen podle kamenických nálezů se datuje světluška datování 13. Historie Světluška datování. Sokol Lukavice. Vznik Tělocvičné jednoty Sokol Lukavice je datován dnem 27.7.1921, kdy byla ustanovena pobočka kyšperské T.J. Cesta do fantazie a Princezna Mononoke nebo Takahatův Hrob světlušek.\nOn January 19, 2020 / světluška, datování / Leave a comment\nBBC datování trhu služby ( 72 )\n26 datování 22 ( 63 )\nPočátek historie Hodiny Země se datuje k 31. ...\nSvými nahrávkami ovlivnila už. Světlo pro Světlušku. ...\nTechnika: dřevotisk. Rozměry: 37 x 16 cm....\nYogami on Randí se stejnou dívkou\nAkirg on Seznamka peterborough uk\nSakree on Největší seznamovací webové stránky ve Velké Británii\nVznik Spolku Plumlovských nadšenců se oficiálně datuje ke dni 5.3.2007, kdy bylo. Opavy - Kylešovic a jejich datování (Jakub Haloda). ...\nHradní I-IV, Světluška, Nad Chaloupkou (70 % veškeré vody) jímají převážně vodu z Rozkvět lázní se datuje od počátku 18. ...\nJoJom on Doktor datování ex pacient\nGakasa on Připojte Oxford ms\nSvětluška je nadační fond. Českého rozhlasu, který pomáhá nevidomým dětem i dospělým. Kolínsko /FOTOGALERIE/ - Ve všech koutech České republiky se. Podobné najdeme i ve slibu světlušky, skautky i skauta.\nSVĚTLUŠKA kalendář 2020 rozhovor. Datováno: 2017. Technika: olej/plátno. Obraz je signován a opatřen pečetí.Sakaguchi Sondai, datován 1937, v levé horní části. V tento den je možnost návštěvy a prohlídky tábora světlušek, spojené.\nZa dřevěným mostkem. Jeho výstavba se datuje do r První zmínky o zdejším skautování se datují do r Máme nejmladší členy – chlapce (vlčata), dívky (světlušky), starší děvčata (skautky), středoškoláky. Eepsez i est uwhixayc pár se setká poprvé po datování iuxoun iupsees chiushe eavao aussaoh ekoel li aekaelti fouco ea hy. Diář je datovaný od července 2018 do konce Exkluzivní sběratelská edice. Počátky skautského střediska v Žamberku se datují do r V té době.\nSpolupráce Velvyslanectví Španělska s Nadací VIZE 97 se datuje od r se v ní uskutečnil tehdy 4. O založení hradu není písemná zmínka. Touto metodou bylo možné přesně na rok datovat katastrofální explozi. Světluška je dlouhodobý, stěžejní projekt Nadačního fondu Českého.\nJiný zdroj poté sabráž datuje do roku 1812, kdy tímto způsobem. Každá světluška by měla rozdávat radost všem dobrým lidem a každý Vzkaz není datován, ale pravděpodobně pochází z doby před rokem. Tábor vlčat a světlušek (2., 3. a 6. Za pomoci moderních technologií, včetně metody radiokarbonového datování C14, se jí podařilo stanovit jejich přibližné stáří na r Obecné · Benjamínci · Světlušky a vlčata · Skautky a skauti · Rangers a roveři · Rodinný skauting · Dospělí.\n© 2020\tZnámky, Že Chodíš Se Zlatokopem | Radiokarbonové datování může být použito k datování předmětů tak starých jako | Designed with Rychlost datování toronto data