Číslo 41 Jaro Kč. Tibetské listy nezávislý pololetník pro věci tibetské - PDF\nČíslo 41 Jaro Kč. Tibetské listy nezávislý pololetník pro věci tibetské\nDownload "Číslo 41 Jaro 2012 35 Kč. Tibetské listy nezávislý pololetník pro věci tibetské"\n1 Číslo 41 Jaro Kč Tibetské listy nezávislý pololetník pro věci tibetské\n2 Vážení přátelé a přátelé Tibetu! Tibet prožívá těžké období. Od února 2009 do dnešního dne se již 24 Tibeťanů upálilo na protest proti čínské okupaci. Mezinárodní společenství přesto k situaci na Střeše světa mlčí. Chápeme čin tibetských mnichů a mnišek i mlčení světové veřejnosti jako výzvu k intenzivnější práci pro Tibet a k zesílení tlaku na své politické představitele, aby svým hlasem napomohli k uspokojivému urovnání tibetskočínských vztahů. Počínaje 41. číslem přechází vydávání Tibetských listů z péče o.s. Lungta do rukou o.s. Potala. Nová redakce Listů děkuje Lungtě, že donesla štafetu tak daleko, a doufá, že ji poponese o kousek dál. Hlavním článkem je zpráva Jana Piňose o ekologické situaci vesnice Ccharka v Dolpu, doplněná jeho úvahou o pomoci v Himálaji. Piňosův autentický a fundovaný text je ukázkou toho, jaké články bychom chtěli v Listech publikovat. Odrazem našich plánů do budoucna je také stať Džamjang Norbua o sebeupalování v Tibetu: rádi bychom pro příště dali větší prostor Tibeťanům. Kromě těchto článků najdete v Listech také obvyklé pravidelné rubriky rozhovor, přehled událostí, další kapitolu z dějin Tibetu či medailon nového tibetského premiéra Lozang Senggeho. Textový materiál je doplněn fotografiemi dvou předních českých fotografů zabývajících se Tibetem, Jaroslava Poncara a Petra Králíka. Věříme, že vás obsah čísla zaujme a že nezapomenete na Tibet ani na Tibetské listy! Ať jsou všechny bytosti šťastné! za redakci TL mis Obsah Rozhovor s Džamjang Norbuem Sebeupalování v Tibetu Stalo se Džamjang Norbu: Sebeupalování a buddhismus Putování Tibetem: Klášter Tašilhünpo v Žikace Recenze: Jaroslav Poncar Panoramatický Tibet Jan Piňos: Voda a energie pro Ccharku Stručné dějiny Tibetu: Vláda 5. dalajlamy Tibetské odívání: Pokrývky hlavy Kdo je kdo: Lozang Sengge Oznámení a pozvánky Tibetské listy nezávislý pololetník pro věci tibetské Vydává o.s. Lungta, Dlouhá 2, Praha 1, ve spolupráci s o.s. Potala, Horovo náměstí 3, Praha 8, Redakce: Zuzana Vokurková, Michal Synek Jazyková redakce: Iva Mrkvičková Sazba: Ramio Tisk: af bkk Registrace: MK E ČR 8226; ISSN Číslo 41 vychází 10. března 2012 Názory vyjádřené v otištěných textech se nemusí nutně shodovat s názory redakce. Předplatné Tibetských listů je možné objednat telefonicky na čísle nebo na ové adrese Distribuční místa: Ostrava M.O.S.T., Tilschové 5 Praha 1 Čajovna U kohouta, Michalská 3 Praha 2 Rybanaruby, Mánesova 1645/87 Praha 3 Čajovna Genesis, Krásova 17 Praha 7 Čajovna ve věži, Na Výšinách 1 Praha 8 Centrum Potala, Horovo nám. 3 Foto na obálce: Petr Králík: Nenávratná minulost z kláštera Däpung 1992 Plná nezávislost je jediným akceptovatelným řešením Rozhovor s Džamjang Norbuem Foto White Crane Džamjang Norbu ( jam dbyangs nor bu) je tibetský politický aktivista a spisovatel žijící ve Spojených státech. V dětství navštěvoval Školu svatého Josefa v Dárdžilingu v Indii. Jako teenager utekl z domova a přidal se k partyzánské skupině Čhuži gangdug, operující v nepálském Mustangu. Později se zasloužil o vybudování daňového systému v tibetské exilové komunitě a založil a řídil Institut Amňe Mačhen v Dharamsale. Pro svou podporu požadavku kompletní nezávislosti Tibetu a kritiku dalajlamovy střední cesty je některými Tibeťany považován za politického radikála. Je autorem několika knih, včetně sbírky esejů Shadow Tibet a detektivního románu Mandala of Sherlock Holmes. Jeho vlivný blog má adresu Džamjang la, během přípravy rubriky Stalo se do tohoto čísla Tibetských listů jsem si uvědomil, jak dramatické a tragické byly uplynulé měsíce a jak těžké musely být pro Tibeťany. Podstatnou část zpravodajství o situaci v Tibetu tvoří poslední dobou zprávy o sebeupalování tibetských mnichů a mnišek. Mohl byste nám na úvod představit svůj pohled na tyto případy? Všechny komentáře o sebeupalování Tibeťanů zdůrazňují tragičnost, děsuplnost, dojímavost a zoufalství těchto činů. Volání po mezinárodním odsouzení čínské politiky a po zásahu OSN se ozývá z řad mnoha politických organizací a západních podpůrných skupin. Bylo zorganizováno mnoho demonstrací, vigilií a hladovek. Zazněly obavy, že může dojít k dalším obětem, a výzvy, aby sebeupalování byla učiněna přítrž. Všechna tato prohlášení a projevy podpory jsou neobyčejně důležité a pro zburcování světového veřejného mínění mají klíčový význam. Lze je však zároveň označit za poněkud pomýlené či v některých případech dokonce za záměrně dezinformující pokud jejich autoři nedokáží překonat počáteční znechucení a hrůzu a nevidí v obětech mnichů a mnišek to, čím jsou pro ně samotné: totiž výzvou k boji za svobodný a plně nezávislý Tibet. V debatách o zhoršující se situaci v Tibetu, neschopnosti čínské vlády tuto situaci řešit a zjevné neúčinnosti politiky tibetské exilové vlády zaznívá často otázka: Jak tohle všechno může skončit? Můžete se s námi podělit o svou vizi nejbližší tibetské budoucnosti? Co se týče výhledů do budoucna, má nejhorší noční můra je spojena s mým celoživotním snem. Sním o tom, že v blízké budoucnosti dojde v Číně k ekonomickému úpadku a převratným politickým změnám (například revoluci), které vyvolají povstání v celém Tibetu (a snad i v Turkestánu a Mongolsku) a Tibeťanům konečně poskytnou příležitost chopit se znovu vlády ve své zemi. Tento scénář není tak nepravděpodobný, jak by se na první pohled mohlo zdát. Došlo k tomu, přesně tak, jak jsem to popsal, v roce A teď následuje moje noční můra. V oné blízké budoucnosti, poté, co dojde k revoluci, prohlásí tibetští političtí vůdci na radu svých západních sponzorů kteří si přejí prosperitu čínské ekonomiky, na níž jsou závislá jejich investiční portfolia že Tibet je součástí Čínské lidové republiky a Tibeťané si nepřejí nic jiného, než být loajálními občany této země. Tibetští aktivisté zmiňují jako cíl svého snažení dva velmi odlišné politické cíle: na jedné straně nezávislost a na druhé takzvanou střední cestu či smysluplnou autonomii v rámci Čínské 2 3\n3 lidové republiky. Můžete vysvětlit, jaký je mezi nimi rozdíl a jakou šanci podle Vás mají tyto strategie na úspěch? Vše, co se děje v Tibetu, jasně ukazuje, že Tibeťané chtějí žít ve svém vlastním státě a nechtějí být součástí ČLR. To je důvod, proč střední cesta selhává a proč plná nezávislost Tibetu, jakkoli se mnohým může zdát nedosažitelná, je jediným akceptovatelným řešením. Pro jakékoli politické snažení je vedle vymezení cílů důležité také jasné definování metod. Jeho svatost dalajlama hlásá ideál nenásilí, založený na specifické interpretaci buddhistických hodnot a Gándhího ideji ahinsy. Považujete tento ideál za užitečný pro tibetský boj za svobodu? Samozřejmě, že jsem zastáncem nenásilí. Současná politika Jeho svatosti dalajlamy však nepočítá ani s nenásilným aktivismem, jako jsou nejrůznější veřejné protesty, demonstrace atd. Je založena na naději, že Čína začne sama od sebe vyjednávat s Tibeťany. A metodou takové politiky může být jedině nekonání. Jeho svatost zakládá své odmítání akcí nepřátelských vůči Číně na víře v prioritu všeobecného dobra: co dobrého přinese lidstvu tibetská nezávislost, když způsobí utrpení jiným národům? Ve filmu Tenzing Sonama a Ritu Sarinové Slunce za mraky jste řekl, že dalajlamův názor na tuto věc není realistický, protože lidstvo spolu nedokáže žít v míru, takže národy potřebují státy, aby se bránily před nepřáteli. Nemyslíte, že všeobecné dobro je důležitější než partikulární zájmy jednotlivých národů? Kdyby všechny národy světa žily v míru a harmonii, volání po tibetské nezávislosti by nebylo opodstatněné. Všeobecné dobro, o němž se tak často mluví, znamená jednoduše všeobecné dobro bohatých a mocných států. Pokud se Tibeťané na tomto všeobecném dobru chtějí podílet, musí získat vládu nad svou zemí a nad svým osudem. Před nedávnem jste na svém blogu v souvislosti s vlnou případů sebeupálení v Tibetu psal o Janu Palachovi. Současné události v Číně jsou pro obyvatele Česka zvláště bolestivé, neboť k něčemu podobnému došlo i v našich vlastních dějinách. Před několika týdny se Josef Mašín, který v roce 1953 zahájil ozbrojený boj proti komunistům (jenž nepřinesl žádné konkrétní výsledky, kromě smrti několika nevinných lidí) a před nedávnem byl za to vyznamenán, vyjádřil, že Palachova oběť byla nesmyslná, jelikož nezpůsobila nepříteli žádné škody. Co si myslíte o jeho názoru a jaký je váš pohled na dopad obětí Tibeťanů? Mašín se mýlí. Cílem boje za svobodu není způsobit nepříteli škody, ale rozdmýchat plamen svobody v lidských srdcích a tím nakonec nad nepřítelem zvítězit. A právě takový dopad měla Palachova oběť. Dokonce i já, přestože jsem Tibeťan, znám Palachovo jméno, zatímco Mašínovo jméno slyším poprvé, i když to bezpochyby je statečný a čestný muž. Psal jste rovněž o Havlově odkazu tibetskému hnutí za svobodu. Mohl byste o tom říct několik slov? Havlův přínos spočívá v tom, že jasně definoval, jaké nebezpečí hrozí svobodné společnosti v éře post-totalitarismu a dal nám do rukou morální zbraň, s jejíž pomocí můžeme s tímto nebezpečím bojovat: život v pravdě. Ve svých článcích věnovaných současné situaci Tibeťanů často vyzýváte k založení politických stran v exilové komunitě. Můžete vysvětlit proč? Dokud se nám nepodaří od symbolické demokracie přejít k demokracii skutečné, nebudeme schopni svobodné diskuse a formulování nových idejí, bez nichž náš boj ztratí tvůrčí potenciál a dynamiku. Přiznávám se, že od Vás očekávám, že založíte politickou stranu usilující o nezávislost Tibetu a po jejím volebním vítězství se stanete příštím tibetským premiérem v exilu. Máte něco takového v plánu? Mám opravdu v úmyslu podílet se na založení takové politické strany, ale její vedení a vedení exilové vlády raději přenechám jiným. V současné chvíli žijete v jakémsi exilu v exilu k první emigraci Vás přinutili Číňané, ta druhá, emigrace ze světa exilové politiky, byla dobrovolná. Jak se Vám žije v USA a co Vám život v této zemi přinesl? Můj exil z Dharamsaly nebyl tak úplně dobrovolný. Neměl jsem v úmyslu odejít, ale nebylo mi umožněno zůstat. Pobyt ve Spojených státech je pro mě přínosný, neboť žiji v odloučení v horách státu Tennessee, což má pozitivní dopad na moji práci. Zapomeňme na politiku alespoň při poslední otázce. Velmi se mi líbila Vaše kniha Mandala Sherlocka Holmese. Píšete v současné chvíli novou knihu? Ano, pracuji na dosti rozsáhlém díle, jehož podtitul zní A Literary Journey into Memories of Tibet (Literární pouť vzpomínkami na Tibet). Doufám, že se mi podaří knihu dopsat do konce roku. Děkuji za rozhovor a přeji mnoho úspěchů v politickém i uměleckém snažení. Bö gjal lo! mis Sebeupalování pokračuje V únoru 2009 se upálil mnich z kláštera Kirti. Od března loňského roku se upálilo dalších 25 Tibeťanů. Jsou mezi nimi mniši, mnišky, ale i laici. Většina z nich jsou mladí Tibeťané kolem 20 let. 27. února 2009 Tapä (přes 20 let) mnich z kláštera Kirti v Ngaba 16. března 2011 Phüncchog (20) mnich z kláštera Kirti v Ngaba 15. srpna 2011 Cchewang Norbu (29) mnich z kláštera Ňiccho v Tawu 26. září 2011 Lozang Küncchog (18) mnich z kláštera Kirti v Ngaba Lobsang Kalzang (18) mnich z kláštera Kirti v Ngaba 3. října 2011 Kalzang Wangčhug (17) mnich z kláštera Kirti v Ngaba 7. října 2011 Čhöphel (19) bývalý mnich z kláštera Kirti v Ngaba Khajang (Lhungjang) (18) bývalý mnich z kláštera Kirti v Ngaba 15. října 2011 Norbu Damdul (19) bývalý mnich z kláštera Kirti v Ngaba 17. října 2011 Tändzin Wangmo (20) mniška z kláštera Mame Dečhen Čhökhorling (Mame) 25. října 2011 Dawa Cchering (38) mnich z kláštera Kardze 3. listopadu 2011 Paldän Čhöccho (35) mniška z Dawu v oblasti Kardze 1. prosince 2011 Tändzin Phüncchog (přes 40) mnich z kláštera Karma v Čhamdo 6. ledna 2012 Tänňi (asi 20) mnich z kláštera Kirti v Ngaba Cchulthim (asi 20) bývalý mnich z kláštera Kirti v Ngaba 8. ledna 2012 Sönam Wanggjal (přes 40) lama Zopa, vážená náboženská osoba z oblasti Darlag v Golog 14. ledna 2012 Lozang Džamjang (přes 20) bývalý mnich z kláštera Andu v Ngaba 8. února 2012 Rinzin Dordže (19) zřejmě mnich, nepotvrzeno 9. února 2012 Sönam Rabjang (kolem 25) mnich z vesnice Juthung v oblasti Tidu 11. února 2012 Tändzin Čhödön (18) mniška z kláštera Mame Dečhen Čhökhorling (Mame) 13. února 2012 Lozang Gjaccho (19) mnich z kláštera Kirti v Ngaba 17. února 2012 Damčhö (40) mnich a člen správy kláštera Bongthag v oblasti Themčhen 19. února 2012 Nangdol (18) Tibeťan z vesnice Čhödže v Dzamthangu 3. března 2012 Cchering Kji (19) studentka střední školy ve městě Mačhu v Kanlho 4. března 2012 Rinčhen (přes 30) matka čtyř dětí, upálila se u kláštera Kirti v Ngaba 5. března 2012 Dordže (18) Tibeťan z města Čha v Ngaba 4 5\n4 Stalo se 19. září - (Phayul) Čínský soud odsoudil další tři mnichy z kláštera Kirti ke dvěma a půl a třem letům odnětí svobody. Dva z nich byli zadrženi v dubnu Důvodem je pravděpodobně jejich údajná účast při sebeupálení Lozang Phüncchoga, ke kterému došlo (viz TL 40 pozn. red.). 20. září - (VOT) V Čhadengu v oblasti Kardze došlo k potyčce mezi tibetskými horníky a čínskými důlními úředníky kvůli výplatě mzdy. Čtyři Tibeťané byli zraněni, poté co do nich přivolaní policisté začali střílet. 27. září - (Phayul) Na konferenci předních odborníků a učitelů tibetského buddhismu bylo potvrzeno, že tradice Džonang, která byla založena v r a která má odlišná filosofická hlediska, je jednou z hlavních škol tibetského buddhismu. 6. října - (Epoch Times) Na 18. Mezinárodním filmovém festivalu ve Vancouveru získal tibetský režisér Sonthar Gjal cenu Draci a tygři v kategorii Mladý film za snímek Sluncem vyprahlá cesta (The Sun-Beaten Path). 12. října - (NY Times) Organizace Human Rights Watch uvedla, že výdaje na bezpečnostní akce v oblastech Ngaba a Kardze v provincii S -čchuan od r trvale narůstaly a byly několikanásobně vyšší než v netibetských oblastech provincie. 17. října - (FT) Dle Free Tibet postřelily čínské bezpečnostní složky během protestů dva Tibeťany. Ke střelbě došlo, když protestující vykřikovali hesla za větší svobodu v Tibetu a za návrat dalajlamy. 20. října - (Xinhua) V Tibetské autonomní oblasti (TAO) byl otevřen Buddhistický teologický institut Tibetu, jehož smyslem je propagace studia tibetského buddhismu. Prvních 150 studentů bylo přijato do tří oborů: netantrický buddhismus, tantrický buddhismus a studia pro lamy převtělence (tulku). 22. října - (RFA) Po nedávné vlně protestů ve východním Tibetu, kdy se několik mnichů a mnišek upálilo, došlo k přesunu velkého množství bezpečnostních složek do Lhasy, zjevně ve snaze odradit místní obyvatelstvo od protestů. 27. října - (RFA) Dne 26. října časně ráno vybuchla ve státní budově v oblasti Čhamdo v TAO bomba. Čínské bezpečnostní složky poté uzavřely celou oblast. Nebyly hlášeny žádné oběti na životech. 1. listopadu - (PTI) Během oficiální návštěvy ČLR diskutoval vrchní velitel generálního štábu nepálské armády, gen. Ch. Gurung, se svým čínským protějškem o vojenské spolupráci. Peking pochválil Káthmándú za potlačování protičínských protestů organizovaných tibetskými uprchlíky v Nepálu. 10. listopadu - (HURON, TibetInfoNet) Mnich, jehož jméno je Butug nebo Buthi, se u stúpy v Bódhnáthu v Káthmándú polil benzínem a pokusil se upálit. Čtyři Tibeťané, kteří se nacházeli v jeho blízkosti, z něj však strhli hořící oděv, a tak utrpěl jen menší popáleniny na rukou. 14. listopadu - (Xinhua) Čínské úřady oznámily, že plánují během příštích pěti let publikování a vysílání místních médií jak v čínštině, tak v tibetštině. Agentura Sin-chua uvedla, že vláda bude podporovat překlady televizních programů do tibetštiny. 19. listopadu - (eng.tibet.cn) Čínská vláda oznámila, že všem tibetským dětem ve venkovských oblastech TAO bude umožněna bezplatná předškolní výuka čínštiny. Součástí výuky má údajně být i tibetština. V současné době je již ve všech státních školách v TAO vyučovacím jazykem čínština. 23. listopadu - (ICT) Dle informace obdržené Mezinárodní kampaní pro Tibet (ICT) navrátila čínským úřadům v září 2011 nepálská policie mladého Tibeťana, který uprchl z Tibetu. Ten se teď nachází ve vězení. Je to první případ repatriace Tibeťana od června listopadu - (Phayul) Ústřední tibetská správa v Dharamsale oznámila, že Čhadel Čhampa Thinlä rinpočhe, bývalý opat kláštera Tašilhünpo a vedoucí skupiny pověřené nalezením 11. pančhenlamy, pravděpodobně zemřel. 27. listopadu - (The Guardian) Jednání o hranicích mezi Indií a Čínou byla zrušena kvůli neshodám týkajícím se dalajlamy. Diplomaté obou zemí se měli zabývat desetiletí trvajícím sporem o státní hranice v Himálaji. 1. prosince - (Asian Age, TibetInfoNet) Na mezinárodní buddhistické konferenci pořádané ve dnech v New Delhi byla založena Mezinárodní buddhistická konfederace (MBK) se sídlem v Indii. MBK se má stát protipólem k Čínou podporovanému Světovému buddhistickému foru, které se za posledních pět let sešlo dvakrát. 2. prosince - (RFA) V provincii Kan-su byli za účast v protestech v roce 2008 odsouzeni k trestu odnětí svobody v délce 13 a 15 let dva mniši z kláštera Taši Čhökhorling. 14. prosince - (Invisible Tibet, RFA) Bitka tibetských studentů s čínskými spolužáky na průmyslové škole v provincii S -čchuan si vyžádala několik zraněných. K rozehnání studentů musely být povolány speciální jednotky armády a policie. 16. prosince - (Xinhua) Nové přímé lety z hlavního města ČLR do Lhasy mají podle vyjádření úřadů podpořit rozvoj turistického ruchu v TAO. Přímý let, o dvě hodiny kratší než lety s mezipřistáním v Čcheng-tu, trvá zhruba 4 hodiny. 22. prosince - (Europa.eu) Již druhým rokem byla bez udání důvodů zrušena jednání mezi EU a Čínou o lidských právech. Zastoupení Unie v Číně vyjádřilo nad stavem evropsko-čínského dialogu o lidskoprávních otázkách hluboké znepokojení. 22. prosince - (CECC) Zpráva nazvaná Souvislost mezi sebeupalováním mnichů a sílícím potlačováním svobody náboženství uvádí, že mezi 11 případy sebeupálení mnichů a mnišek a snahou o potlačení náboženského života v tibetských klášterech existuje přímá souvislost. 29. prosince - (RFA) Množí se obavy o zdraví Tändzin Deleg rinpočheho, jenž si odpykává doživotní trest odnětí svobody v čínském vězení v Tibetu. 3. ledna - (Xinhua) Železnice Lhasa-Golmud přepravila v roce ,5 milionu cestujících, což představuje 9% nárůst oproti předešlému roku. Za prvních 11 měsíců roku 2011 navštívilo Tibet 8,43 milionů turistů, tj. o 27,7 % více než v předešlém roce. 6. ledna - (TCHRD) Lidový soud v Kanlho odsoudil tibetského spisovatele Kalzang Cchulthima ke 4 letům odnětí svobody. Byl zatčen v roce 2010 v okrese Sangčhu v Tibetské autonomní oblasti Kanlho v provincii Kan-su na základě obvinění z politických prohřešků. 8. ledna - (TibetInfoNet) Po deseti dnech skončila v indické Bódhgaji iniciace do Kálačakry vedená J.S. 14. dalajlamou. I když přesný počet účastníků není znám, zdroje hovoří o iniciovaných z celého světa, včetně 8500 Tibeťanů a 4600 Číňanů z ČLR. 13. ledna - (HURON, TibetInfoNet) Večer 12. ledna zadržela nepálská policie při vjezdu do Káthmándského údolí 207 Tibeťanů vracejících se z iniciace do Kálačakry. Zadržení byli předáni nepálským imigračním úředníkům. 14. ledna - (RFA) Během nepokojů, ke kterým došlo po sebeupálení Lozang Džamjanga u kláštera Kirti v oblasti Ngaba, byly zabity dvě osoby. Dav lidí obklopil policejní stanici, poté co policie odmítla vydat Lozangovo tělo. 17. ledna (Phayul, VOA) Podle tibetské spisovatelky Őzer se pohřbu Sönam Wanggjala, známého jako Zopa tulku, účastnily tisíce Tibeťanů z oblasti Golog. Sönam Wanggjal se upálil ledna (RFA) Na následky mučení ve vězení zemřel geše Cchulthim Gjaccho. Byl zadržen v červenci 2011 v Thika v Ccholho během své výuky ve škole. 10. února - (VOA) Stovky lidí se účastnily protestů v oblastech Jušu a Nangčhen: v prvně jmenované pochodovalo do města Zatö na 400 mnichů z kláštera Dil Kar, v Nangčhenu se zůčastnilo na 500 Tibeťanů. 12. února - (RFA) Přes 20 lidí bylo vyhnáno ze dvou tradičních míst s poustevnami v Lhalungu a Gönpasaru u Lhasy. Všechny poustevny byly poté zbořeny. 13. února (CPJ) Komise na ochranu novinářů oznámila, že 10 z 27 vězněných novinářů v ČLR jsou Tibeťané. Dalších šest z nich jsou Ujguři. Zuzana Vokurková a mis 6 7\n5 Sebeupalování a buddhismus Džamjang Norbu 3. ledna 2012 Výraz chucpe má v jidiš přesně stejný význam jako tibetské slovo hampa, jemuž se navíc podobá svými tonálními charakteristikami. Humorista Leo Rosten řekl, že tento výraz charakterizuje člověka, který poté, co zabil otce a matku, prohlašuje před soudem svou osiřelost za polehčující okolnost. Zaměstnanec čínského velvyslanectví v Londýně Taj Čching-li tuto vlastnost skvěle demonstroval svým dopisem Guardianu z 25. listopadu 2011, nazvaným Smrt Tibeťanů protiřečí buddhismu. Taj v dopise píše: Případy sebeupalování tibetských mnichů a mnišek jsou vpravdě tragické. Zároveň jsou však jednoznačným porušením ducha míru a tolerance, jenž charakterizuje tibetský buddhismus. Jako takové vyvolaly hněvivou reakci a odsouzení místních lidí a členů náboženské obce. Foto Malcolm Browne a Associated Press V podobném duchu se vyjádřil ve svém článku Ten Číňan má ve věci sebeupalování Tibeťanů pravdu! Bhučhung K. Cchering, aktivista Mezinárodní kampaně za Tibet (International Campaign for Tibet). Včera, tj. 1. prosince, jsem četl v People s Daily článek,významného tibetologa Li Tečchenga o sebeupalování Tibeťanů, které je podle něj v rozporu se,základními buddhistickými etickými principy. Li Te-čcheng píše, že,žádný buddhistický text, a tím méně text tibetský, neschvaluje zabíjení a sebevraždy, stejně jako neexistuje žádné buddhistické dogma, které by bylo možné chápat jako výzvu k vraždění a sebevraždám. Musím prohlásit, že s ním naprosto souhlasím. Bhučung pokračuje výzvou adresovanou Číňanům, aby případům sebeupalování v Tibetu věnovali náležitou pozornost, neboť se jedná o významný sociální jev, který může dalekosáhle ovlivnit budoucnost Číny. Bhučung se rovněž snaží vysvětlit řečeno jeho slovy proč se Tibeťané oddávají takovému jednání. Ať už je sebeupalování Bhučungovi a jeho kolegům z Mezinárodní kampaně jakkoli cizí, měli by si uvědomit, že se v případě tibetských mnichů a mnišek jen stěží dá mluvit o nějakém oddávání se. Dalajlama volí slova opatrněji. Ve svém prohlášení pro agenturu UPI z 21. listopadu se vyjádřil, že sebeupalování mnichů a mnišek nepodporuje, a vyslovil pochybnost o účinnosti sebepoškozování jakožto prostředku odporu proti čínské nadvládě v Tibetu. A i když se vyjádřil uznale o jejich odvaze, jeho slova vyvolala dojem, že jednání tibetských bojovníků za svobodu nemá s buddhismem co dělat. Je tedy sebeupalování skutečně v rozporu s buddhistickým učením? V roce 1963 se na rušné křižovatce v Saigonu upálil vietnamský mnich Thich Quang Duc. Fotografie planoucího těla v lotosovém sedu, jež svému autoru Malcolmu Brownovi vynesla ocenění World Press Photo v kategorii fotografie roku, obletěla celý svět a přispěla k pádu režimu Ngo Dinh Ziema. Pekingská vláda tehdy mnichův čin veřejně vychvalovala a v Asii a Africe distribuovala miliony kopií Brownovy fotografie (na něž pochopitelně neměla copyright), jako důkaz proti americkému imperialismu. K Thich Quang Ducovu protestu proti vietnamské válce se později přidalo několik dalších mnichů a mnišek. V Číně a v některých oblastech jihovýchodní Asie je sebeupalování akceptovanou, i když nepříliš obvyklou buddhistickou praktikou. Z čínské historie především z období panování dynastie Čching je známo mnoho případů, kdy bylo formou politického protestu (viz kniha Burning for the Buddha: Self-immolation in Chinese Buddhism od Jamese A. Benna). V roce 1948 usedl ve městě Charbin buddhistický mnich na hromadu pilin nasáklých sojovým olejem a zapálil se na protest proti útlaku, jemuž byli buddhisté vystaveni v rukou Mao Ce-tungových komunistů. Nejdůležitější inspirací pro praxi sebeupalování v buddhismu je zřejmě Lotosová sútra (tib. dam chos pad ma dkar po i mdo). V jedné kapitole sútry se píše o bódhisattvovi Bhaišadžjarádžovi, který svůj vhled do bezpodstatnosti těla demonstroval rituálním sebeupálením, díky čemuž pak šířil světlo dharmy po dvanáct set let. Domnívám se však, že kořeny sebeobětování našich mladých mnichů a mnišek v Tibetu je třeba hledat jinde. Pětačtyřicet kilometrů od Káthmándú leží jedno z nejpopulárnějších poutních míst navštěvovaných tibetskými buddhisty. Vrch Namó Buddha (tib. tag mo lu jin) je podle Sútry o zlatém světle (tib. phags pa gser od dam pa i mdo) místem, kde Buddha v jednom ze svých předchozích životů daroval tělo tygřici, aby jím nakrmila svá mláďata. Tato džátaka je mezi Tibeťany velmi populární a často na ni přichází řeč v situacích, kdy se mluví o nezištném a obětavém jednání. Také mnohé další džátaky a avadány vyprávějí příběhy o tom, jak se Buddha vzdal svého života pro druhé, tak jako například Mahákapidžátaka o opičím králi, jenž zachránil poddaných. Statečný čin třinácti obětí sebeupálení v Tibetu je třeba chápat ve světle těchto doktrín. Kategoricky nesouhlasím s názorem, že se mnichové a mnišky upalují v zoufalství nad tím, že nemohou praktikovat své náboženství. Kdyby vlastní náboženská praxe skutečně byla hlavním motivem jejich jednání, bylo by mnohem logičtější, kdyby svou situaci vyřešili útěkem do Indie, tak jak to již mnoho Tibeťanů učinilo. Klášter Kirti, kde většina obětí současné vlny sebeupalování studovala, má dokonce pobočku v Dharamsale, kde by jistě byli přijati s otevřenou náručí. Z těchto úvah vyplývá, že musíme sebeupalování Tibeťanů chápat jako čin vykonaný ve prospěch druhých, jako prostředek boje za svobodu tibetského národa a nezávislost Tibetu (jak se ostatně některé z obětí explicitně vyjádřily). Dokonce i požadavek většiny sebeupálených na návrat dalajlamy do Tibetu je třeba interpretovat jako výzvu k obnovení svrchovanosti Tibetu, neboť dalajlama je považován za jediného legitimního vládce této země a nikoli jako výraz touhy po návratu osobního duchovního učitele, jak tvrdí ti, kteří se snaží sebeupalování depolitizovat. 8 9\n6 Čin třinácti sebeupálených nejenže je v konečném smyslu slova buddhistický, ale navíc je v souladu s heroickou tradicí buddhismu orientovanou na přímou akci. Někteří učenci považují takové chápání buddhismu za věrnější původnímu učení historického Buddhy, než kvietistický, pasivní a kapitulantský buddhismus, který si v posledních letech získal všeobecné uznání zejména na Západě. Historický Buddha byl kšatrija, příslušník společenské třídy válečníků. Ačkoli do sanghy přijímal muže a ženy všech tříd, svým následovníkům říkal: Všichni jsme kšatrijové. Nečinil tak, aby vyzdvihoval svou vlastní společenskou třídu, ale aby zdůraznil, že od svých žáků vyžaduje odhodlání a kuráž bojovníka. V sútrách se dočítáme, že Siddhártha Gautama byl statné postavy a že byl vyškolen v bojových uměních. Své mistrovství v boji prokázal vítězstvím nad ostatními válečníky z kmene Šákjů, s nimiž bojoval o ruku princezny Jašódhary. Odvahu a vytrvalost bojovníka prokázal také při svém prvním pokusu o dosažení probuzení, jak to působivě dokládá gandhárské zpodobení Buddhy po šesti letech extrémního sebeumrtvování. Ačkoli první pokus selhal, Buddha ani na okamžik neztratil odvahu. Metoda střední cesty, kterou posléze vyvinul, v žádném případě neměla být ospravedlněním nečinnosti, slabosti či nemohoucnosti. Když usedal pod stromem probuzení, Siddhártha se zaměřil na svůj cíl s neochvějným odhodláním. Kompilátoři raných súter mu připsali tato krásná a působivá slova: Ať vyschne v mém těle krev, ať moje tělo zchřadne, nehnu se z tohoto místa, dokud nedosáhnu probuzení! Některé z titulů, jimiž bývá Siddhártha tradičně nazýván, odrážejí heroické aspekty jeho povahy: tak džina znamená vítěz a mahávíra velký hrdina (tento titul přísluší také zakladateli džinismu). Hrdinskou odvahu bódhisattvy popisuje jedna pasáž z pradžňápáramitásútry, v níž se hovoří o bytosti neohroženě vedoucí ostatní ven z hlubokého lesa sansáry a odrážející všechny nepřátelské síly. Na závěr této pasáže se Buddha ptá svého žáka Subhútiho: Kdyby proti němu v onom pralese povstalo nesčíslné množství nepřátelských sil, opustil by onen hrdina svou rodinu, aby spasil sám sebe z temného a hrůzu nahánějícího lesa? A Subhúti samozřejmě odpovídá: Ó nikoli, pane. Stejně tak historický Buddha, když byl pronásledován lupičem a vrahem Angulimálou, se nedal na útěk a nenechal řešení problému na ostatních, ale postavil se mu a porazil ho prostředky, které tradice označuje za magické. Ačkoli Angulimála běžel za volně kráčejícím Buddhou, jak nejrychleji dovedl, nemohl jej dohonit. Zhruba o sto let dříve popsal řecký filosof Zenón stejnou situaci ve své aporii o Achilovi, který nikdy nedohoní želvu. Dnešní fyzikové by tento jev možná vysvětlili kvantovým Zenónovým efektem, což je termín, jímž E. C. G. Sudarshan a B. Misra popisují zhroucení lineárního času způsobené kvantovou dekoherencí... Dobře známý je též příběh o tom, jak Buddha v jednom ze svých předešlých životů zabil vraha cestujícího na lodi, aby zachránil ostatní pasažéry. Kontext, v němž Buddha tuto avadánu svým žákům vyprávěl, je velmi zajímavý a přímo souvisí s tématem této úvahy. Onoho dne si jeden z žáků povšiml, že se Buddha zranil na noze. Otázal se ho, jak se něco takového může stát někomu, kdo dosáhl nirvány. Buddha odpověděl příběhem o své cestě po moři. Pointou tohoto vyprávění je, že nikdo nemůže uniknout před důsledky svých činů, i když se jedná o činy nezbytné a spravedlivé. Můžeme z něj však odvodit také další logický závěr: kdyby se Buddha rozhodl, ať už ze zbabělosti nebo z etického purismu, vraha nezabít a pasažéry na lodi nezachránit, spáchal by mnohem horší čin s mnohem závažnějšími důsledky. A právě tento důraz na nenásilné, a přitom dynamické a pečlivě volené jednání je tím, co nenajdeme v pasivním, pohodlném, dezinfikovaném, nezúčastněném a v posledku sebezáchovném pojetí dharmy, ovládajícím většinu dnešního buddhistického myšlení. Výrazným rysem new age buddhismu je jeho zaujetí pro bohatství, věhlas a nenáročný intelektualismus šířený množstvím nepoužitelných manuálů svépomoci s chytlavými zenovými tituly (Pozorování pozorovatele, Tichá svatá mysl, Žití v umírání a pod.). Dá se předpokládat, že podobné jevy existují ve všech institucionalizovaných náboženstvích, a nejspíš nemá cenu se nad tím pohoršovat. I tak si myslím, že by většina Tibeťanů spolu se mnou odsoudila všechny buddhistické učitele prodávající předražené vstupenky na svoje učení, stejně jako střediska výuky dharmy, která odrazují své členy od účasti v politice či jim účast na věcech veřejných přímo zakazují, včetně boje za svobodu Tibetu a lidská práva. A může se člověk divit, když dokonce i bývalý tibetský exilový premiér, tibetský lama a učený geše, nejenže odmítl jakoukoli účast v demonstracích za svobodu Tibetu, ale navíc Tibeťany vyzval, aby se neúčastnili protestních akcí při návštěvách čínských představitelů na Západě? A přesto jsme mohli Samdhong rinpočheho v roce 2006 spatřit na European TV, jak se jakožto jeden z hlavních organizátorů podílí na demonstracích proti švýcarské společnosti Syngenta, přední agrochemické firmě, proti níž se postavili indičtí ochránci přírody. Snad bychom si z toho mohli odnést ponaučení, že politický aktivismus je přípustný, pokud je módní, výhodný a pokud nestojí v cestě zájmům Pekingu. Dalajlama se zase veřejně přidal k protestům proti plánovanému ropovodu z Alberty do Texasu. Jelikož i mně leží stav životního prostředí na srdci, s dalajlamovou iniciativou v tomto směru Hlava postícího se Buddhy, Gandhára, století n. l. Foto British Museum souhlasím. Přál bych si ale, aby se jeho svatost stejně rezolutně postavil proti pekingským olympijským hrám nebo stavbě železniční tratě do Lhasy, sloužící hromadným přesunům obyvatelstva. Asi nejcyničtějším prohlášením souvisejícím se sebeupalováním, které jsem v poslední době četl, je dopis od Mezinárodní kampaně za Tibet, vyzývající adresáty k peněžním darům, protože... se třináct Tibeťanů upálilo. Takto se vyjadřuje organizace, která nesouhlasí s bojem za tibetskou nezávislost a jejíž významný představitel nadšeně souhlasí s čínskými odborníky v názoru, že sebeupalování protiřečí buddhistickým principům. překlad mis 10 11\n7 Putování Tibetem Klášter Tašilhünpo v Žikace Klášter Tašilhünpo ve městě Žikace, ležícím necelých 300 km západně od Lhasy, je jedním z největších a nejvýznamnějších klášterů školy Gelug v Tibetu. Tradičně zde sídlil pančhenlama, vtělení buddhy Amitábhy a druhý nejvyšší převtělenec školy Gelug po dalajlamovi. Klášter založil roku 1447 žák Congkhapy, první dalajlama Gendündub ( ), a v dobách největší slávy zde žilo téměř mnichů. I když byl jako ostatní tibetské kláštery silně poničen za kulturní revoluce v 60. letech minulého století, nejdůležitější budovy i některé části jejich inventáře se podařilo zachránit. V 80. letech byl klášter jako jeden z prvních obnoven díky úsilí desátého pančhenlamy Čhökji Gjalcchäna ( ), který zemřel jen pár dnů po slavnostním navrácení ostatků svých předchůdců do nově vybudovaného mauzolea. Instituce pančhenlamy a spolu s ní i klášter Tašilhünpo sehrály v období po čínské invazi rozporuplnou roli. Desátý pančhenlama nenásledoval po tibetském povstání v roce 1959 čtrnáctého dalajlamu do exilu a místo toho zůstal v Tibetu. Po mnoha letech věznění a ponižování byl v 70. letech propuštěn na svobodu a přistoupil na spolupráci s čínským komunistickým režimem, což mu bylo mnohdy vyčítáno. Mohl se tak zasadit alespoň o částečnou záchranu buddhismu v Tibetu. Některé zdroje naznačují, že na jeho předčasné smrti mohli mít určitý podíl Číňané, jimž se vůči Tibeťanům i dharmě loajální pančhenlama začal vymykat z kontroly. Po jeho smrti, a zejména poté, co čínská vláda zmanipulovala proces vyhledání a určení pančhenlamova jedenáctého převtělení, ztratil klášter Tašilhünpo pro Tibeťany do značné míry svoji atraktivitu. Zatímco dalajlamou potvrzený jedenáctý pančhenlama Gendün Čhökji Ňima byl roku 1995 uvězněn neznámo kde, nový čínský pančhenlama Čhökji Gjalpo zde trvale nepobývá a jeho novým sídlem se stal Peking. Přesto zejména při oslavách hlavních svátků Mauzoleum pančhenlamů / Foto Slavomír Cirhan jako je Losar nebo Saga Dawa bývá Tašilhünpo v obležení poutníků z blízka i z daleka. K hlavním budovám kláštera se řadí především svatyně budoucího buddhy Maitréji (Čhamkhang čhenmo), jíž dominuje 26 m vysoká socha Maitréji (tib. Čhampa) z pozlacené mědi, největší svého druhu na světě. Na sochu, kterou nechal zhotovit devátý pančhenlama Čhökji Ňima ( ) v roce 1914, bylo použito téměř 300 kg zlata a 150 tun mědi. Zevnitř je vyztužena mohutným kmenem jalovce a zvenčí bohatě zdobena reliéfy vykládanými drahými kameny. Chrám má ve dvou patrech celkem patnáct malých kaplí, které nejsou veřejnosti přístupné. Vydáme-li se od Maitréjova chrámu po poutnickém okruhu ve směru hodinových ručiček, přijdeme k chrámu Dungten sisum namgjal, kde je uloženo tělo desátého pančhenlamy. Nachází se zde stúpa s jeho nabalzamovanými ostatky, pro jejíž zhotovení bylo věřícími věnováno 500 kg zlata. Chrám byl dokončen a vysvěcen roku Budova je chodbou v prvním poschodí propojena přes soukromé prostory užívané pančhenlamou s chrámem Kundung lhakhang, který se svými rudě natřenými zdmi a výraznou zlatou střechou tvoří významnou dominantu kláštera. Nachází se zde 11 metrů vysoká stúpa s ostatky čtvrtého pančhenlamy Lozang Čhökji Gjalcchäna ( ), jenž jako první získal titul pančhen. Tato budova nebyla během kulturní revoluce jako jediná z celého kláštera závažněji poničena. V průchodu na miniaturní nádvoří před chrámem visí zvon, na který tibetští poutníci zvoní pro štěstí. Další budova, Labrang gjalcchän tönpo, vystavěná roku 1447, je rezidencí pančhenlamů. Poslední významnou stavbou kláštera je soubor budov obklopujících velký dlážděný dvůr Kalzang khjamra, v jehož středu stojí vysoký stožár Dukar khorlo darčhen, který je každý rok během Losaru zdoben modlitebními praporky. Dvůr obklopují ze čtyř stran dvou a třípatrové budovy s nesčetnými svatyněmi propojenými venkovním ochozem. V západním rohu nádvoří se nachází třípodlažní chrám Kalzang cuglagkhang, v jehož přízemí je hlavní shromažďovací síň mnichů, dukhang. Tato vůbec nejstarší část celého kláštera byla vystavěna v polovině 15. století prvním dalajlamou nad starým pohřebištěm, tvořeným původně kamennou plošinou. Zde se konaly tzv. vzdušné pohřby, při nichž bylo tělo zemřelého rozsekáno na malé kousky a ponecháno jako potrava pro posvátné supy. Část kamenné plošiny je v podlaze síně stále patrná. Strop rozlehlého sálu podpírá čtyřicet osm mohutných dřevěných sloupů a v jeho centru se nachází vysoký bohatě zdobený trůn pančhenlamů. Síň má dvě vnitřní svatyně, Dolma lhakhang, zasvěcený bílé a zelené Táře (tib. Dolma), a Džowo lhakhang, zasvěcený buddhovi Šákjamunimu. Hlavní dominantu nádvoří představuje vysoká budova mauzolea uchovávajícího ostatky pátého až devátého pančhenlamy, která byla vystavěna v 80. letech desátým pančhenlamou a vysvěcena krátce před jeho smrtí. Mauzoleum nahradilo pět původních chrámů zničených během kulturní revoluce. Jsou zde uloženy vzácné ostatky a části původního inventáře, které se díky věřícím podařilo zachránit před zkázou. Střed mauzolea tvoří velká stúpa, v níž se ostatky všech zmíněných pančhelamů nacházejí. Celkový pohled na klášter a jeho hlavní bránu / Foto Kamila Hladíková Klášter měl původně čtyři koleje (dacchangy), z nichž se do současnosti dochovaly pouze dvě, tantrická kolej (Ngagpa dacchang) a kolej dialektiky (Kjilkhang dacchang). Vpravo v kopci nad klášterem se vypíná vysoká a široká bílá zeď, určená k vyvěšování obří thangky během náboženských svátků. Tři kilometry dlouhý poutní okruh obchází Tašilhünpo po svazích hory Dolmari. Odbočkou z okruhu se dá dojít až k znovu postavené žikacké pevnosti a do posledních zbytků starého tibetského města, jež pravděpodobně v příštích letech docela ustoupí nové čínské kachlíkové výstavbě. Kamila Hladíková 12 13\n8 Klášter Čhiu / Foto Jaroslav Poncar Pozvánka na výstavu Jaroslav Poncar: Panoramatický Tibet Kino Aero, dubna 2012 Jaroslav Poncar se narodil roku 1945 v Praze, vyrůstal v Litoměřicích. Po studiu na fakultě technické a nukleární fyziky na pražské ČVUT pokračoval v letech na Technické univerzitě v Aachenu, kde získal PhD z teoretické fyziky. Poté se stal fotografem na volné noze pro agenturu dpa (Německá tisková agentura) v Africe a Arábii. Od roku 1973 žije v Kolíně nad Rýnem, kde působil jako profesor optiky na Fachhochschule Köln (Univerzita aplikovaných věd Kolín nad Rýnem) na katedře Photoingenieurwesen (technologie pro vědy a média) a později v Ústavu aplikované optiky a elektroniky (AOE). Zaměřil se na fotografii lidí a krajiny. V roce 1976 s sebou poprvé vzal do západního Himálaje panoramatický fotoaparát starý ruský FT-2 a od té doby se začal specializovat na panoramatickou fotografii. Jeho fotografické projekty ho zavedly do Afriky, Arábie a do Asie, obzvláště do Himálaje, Tibetu, Indie a Kambodži, v poslední době také do Barmy a Afghánistánu. Ve spolupráci s významnými muzei, univerzitami a dalšími institucemi se podílel na dokumentaci a následné záchraně řady kulturních památek v Himálaji, Tibetu, Kambodži a Afghánistánu. V letech společně s kameramanem a filmovým producentem Wolfgangem Kohlem natočil v Jemenu, Mali, Indii, Pákistánu a Tibetu řadu dokumentárních kulturně historických filmů pro německé televizní stanice. Film Tibet brána k nebesům se nachází i v archivu České televize. V letech Jaroslav Poncar pracoval spolu s profesorem Rogerem Goepperem z Muzea východoasijského umění v Kolíně nad Rýnem na fotografické dokumentaci nástěnných maleb v chrámech buddhistického kláštera Alčhi v Ladaku a s profesorem Karlem Ludwigem Dasserem z katedry restaurování a konzervace kulturních památek na Fachhochschule v Kolíně nad Rýnem organizoval projekt Zachraňme Alčhi, jehož cílem bylo zakonzervování budov, hliněných soch a unikátních nástěnných maleb v Alčhi. V roce 1984 se věnoval dokumentaci kláštera Tabo v údolí Spiti v západním Himálaji, jejíž výsledky publikovala roku 1996 profesorka Debora Salterová z vídeňské univerzity, a v roce 1993 se opět na pozvání profesorky Salterové z Ústavu tibetologie vídeňské univerzity soustředil na dokumentaci nástěnných maleb v Tholingu v západotibetské oblasti Guge. V roce 1993 se zúčastnil projektu Hedvábná stezka Německého výboru pro výzkum (prof. Klimkeit, Univerzita Bonn) a zabýval se dokumentací nástěnných maleb v Turfanu aj. V období se vracel fotografovat do Angkoru v Kambodži, roku 1995 zdokumentoval basreliéfy chrámů v Angkor Watu a Bayonu technikou štěrbinového skenování. V letech jej práce v rámci projektu Nielse Gutschowa pro Německý výbor pro výzkum zavedla do odlehlého království Mustang v Nepálu, kde dále dokumentoval pro Americkou himálajskou nadaci nástěnné malby v chrámech Thubčhen Lhakhang a Čhampa Lhakhang v Lo Manthangu. Během období byl spolu s profesorem Dr. Hansem Leisenem spoluředitelem německého Konzervačního projektu Apsara (GACP), zodpovědným za fotografickou dokumentaci Angkor Watu. V letech fotograficky dokumentoval památky v Barmě a nejnověji v letech v Afghánistánu. Jaroslav Poncar představuje své fotografie na výstavách, publikuje v časopisech, je autorem či spoluautorem mnoha fotografických knih, v nichž zachytil nejen krajiny a jejich obyvatele, ale také významné památky buddhistického umění. Výstava Panoramatický Tibet bude otevřena ve foyer pražského kina Aero od poloviny letošního dubna. Poncarovy fotografie vtahují diváka doprostřed rozlehlých planin a dalekých horizontů, z nichž vystupují posvátné hory, jezera a prameny jako sídla dávných tibetských božstev a entit, přírodních sil, mírumilovných i hněvivých energií. Obklopeni těmito silami a drsnou přírodou žijí tibetští kočovní pastevci se svými stády jaků, ovcí a koz. Vystaveni extrémnímu podnebí a výkyvům počasí v nadmořské výšce kolem m se obyvatelé náhorních planin museli naučit, jak přežít. Jejich tradiční způsob života a jejich náboženský a hodnotový svět je v posledních letech čím dál silněji konfrontován s představami čínské vlády o rozvoji a pokroku. Dolče 14 15\n9 Voda a energie pro Ccharku Je v Himálaji potřeba naše pomoc? Jan Piňos Tato zpráva obsahuje údaje z pracovní cesty do vesnice Ccharka v severním Nepálu, jež proběhla v říjnu a listopadu Kromě Ccharky v odlehlé oblasti Horní Dolpo navštívil autor také Džharkot a Lubru v Dolním Mustangu, ležící nedaleko dopravního a turistického střediska Džomosomu. Shromážděné údaje se opírají jak o terénní šetření, tak o rozhovory s obyvateli, zejména s místními autoritami (lamové, lékaři, starostové). Rozdílné přírodní podmínky i dostupnost obcí poskytly vynikající srovnávací studijní materiál; informace o Džharkotu a Lubře stejně jako srovnání situace ve všech třech lokalitách se však do tohoto vydání Tibetských listů bohužel nevešly. 2 Všem obcím je společný problém se zásobováním vodou, vznikající v posledních 10 až 20 letech vlivem klimatických změn. Druhým cílem cesty bylo zmapovat potřebu lékařské péče v Ccharce, zjistit podmínky pro výkon praxe v nově otevřené tamní klinice a zahájit léčení. Zdravotní zprávu zpracovala Pavla Hrdličková. 1. Dolpo Vesnice Ccharka (též Ccharga) leží v severozápadním Nepálu, v oblasti Horní Dolpo, která je jednou z nejodlehlejších a nejtradičnějších v celé zemi. Ačkoli politicky patří Dolpo k Nepálu, geologicky, klimaticky a etnicky náleží plně k Tibetu. Dolpo se totiž rozkládá za himálajským hřebenem (či přesněji severně od nejvyšších vrcholů Himálaje), tvořícím výrazný geologický, geomorfologický, klimatický a vegetační předěl mezi monzunovou Asií a vnitrozemskou vysokou Asií. 43 km na JJV od Ccharky leží horský masiv sedmé nejvyšší hory světa Dhaulágiri (8 172 m). Tak jako Tibet, i Dolpo leží ve vysoké nadmořské výšce m. Průměrná nadmořská výška horských dolin je m, sedla dosahují m. Pro oblast Dolpa jsou na rozdíl od vysokého Himálaje typické zarovnané povrchy s širšími údolími o menším spádu, planinami a nižšími, zaoblenějšími vrcholy. Sněžná čára tu leží kolem 5500 m, takže jen nejvyšší vrcholky pokrývají plošně malé ledovce (ledovcové čapky) a firnoviska. Větší zalednění je pouze na západě oblasti v NP Šel - Phogsumdo (Kandžiroba Himál). Dolpo je součástí semiaridní oblasti, ležící ve srážkovém stínu za himálajským vodním předělem. Průměrné roční srážkové úhrny tu nepřevyšují 500 mm. Roční srážkové maximum připadá na červen a červenec. Zimní sněhová pokrývka dosahuje jen cca 60 cm. Oblast je typická nízkou oblačností a tedy velkým množstvím dnů se slunečním svitem (až 300 ročně) a intenzivním slunečním zářením (30. stupeň zem. šířky, vysoká nadmořská výška, nízká vlhkost vzduchu bez znečištění). Vzhledem k významu oslunění má pro živou přírodu i život člověka zásadní význam expozice svahů. Dolpo se vyznačuje kontinentálním klimatem s velkými teplotními rozdíly mezi dnem a nocí i létem a zimou. Jakmile zapadne životodárné slunce za hřeben hor, teplota rázem klesne o desítky stupňů. Jediným znečištěním je tu prach vzhledem k suchému převážně kamenito-písčitému povrchu se při velké rychlosti větru mohou tvořit lokální prachové bouře. Dolpo, tak jako celý Tibet, je velmi citlivé na klimatické změny, oteplování tu probíhá mnohem rychleji, než je globální průměr. To může mít v blízké době zásadní negativní dopady na osídlení. Horní Dolpo na střeše světa je pramennou oblastí řek napájených převážně tajícím sněhem a ledem. Plošně a objemově malé místní ledovce (vrcholy jen výjimečně přesahují 6000 m) podléhají tání mnohem snáze než jejich větší sousedé v zaledněnější ob- Ccharka / Foto Jan Piňos lasti vysokého Himálaje. Vymizení ledu a sněhu by znamenalo, že oblast přijde o trvalé zdroje vody a bude odkázána jen na sezónní srážky. Srážkový režim se ovšem pod vlivem změn klimatu mění rovněž. Proti dřívějšku, kdy letní deště měly trvalejší charakter, se v posledních dvou desetiletích zvýšil výskyt letních přívalových srážek, působících sesuvy a bahenní laviny a ohrožujících vesnice, pole i zavlažovací systémy. V roce 2011 byly letní deště nebývale vydatné, což způsobilo mnoho škod. Klimatické změny však především působí výrazný úbytek vody v krajině, která již tak trpí nedostatkem vláhy. Po staletí obhospodařovaná a důmyslně zavodňovaná pole zůstávají suchá, neúrodná a opuštěná. Dostupnost vody je v této oblasti základním limitem lidského života a přetrvání tibetské kultury. V nižších částech údolí na vlhčích, k severu a východu orientovaných svazích rostou řídké porosty borovice a břízy, kolem 4000 m již jen solitérně. Ve vyšších polohách se vyskytují jen nízké porosty keřů a trávy. Z centrálního Horního Dolpa je k nejbližšímu lesu týden cesty. Tibeťané žijí v Horním Dolpu přinejmenším od 14. století. První historické zprávy o osídlení Dolpa Tibeťany se datují do 8. století. Oblast však pravděpodobně byla osídlena již dříve za vlády prvních králů tibetské dynastie Jarlung. Dolpo patřilo v průběhu věků k různým buddhistickým královstvím (Purang, Guge, Lo aj.), od roku 1769 je součástí Nepálu. V Horním Dolpu je dosud rozšířen bön, předbuddhistická náboženská tradice Tibetu, která zásadně ovlivnila tibetské myšlení i tibetský buddhismus. Oblast je velmi řídce osídlena. Vesnice leží v nadmořské výšce 3800 až 4100 m. V těchto polohách a kontinentálním, suchém podnebí se život pohybuje na hranici možností. Obyvatelé migrují mezi vesnicemi a letními pastvinami, jedná se o tzv. zemědělské nomády. Rozloha polí je vzhledem k počtu obyvatel malá. Pěstuje se vysokohorský ječmen a brambory, příp. pohanka a proso. Pole je nutno zavlažovat důmyslnými systémy vodních kanálů, přivádějících vodu z řek. Významnější než obhospodařování polí je pastevectví jaků, koz a ovcí. Zvířata hrají velkou roli i v dopravě a obchodu. Jelikož oblast není potravinově soběstačná, důležitou roli vždy hrál obchod. Obyvatelé Horního Dolpa dopravovali karavanami sůl z Tibetu do nižších poloh Nepálu, kde získávali výměnou obilí a zimní sídla. Tuto typickou sezónní migraci lze sledovat i dnes, kdy řada obyvatel opouští na zimu vysoko položené vesnice a odchází za příbuznými do nižších sídel, často do Káthmándú. Výjimečná izolovanost Horního Dolpa se zasloužila o to, že si zdejší tibetské komunity dosud ve značné míře zachovávají tradiční způsob života. 2. Ccharka Vesnice Ccharka (jméno v překladu znamená dobrá sůl nebo dobrá půda ) leží ve východní části Horního Dolpa, 20 km jižně od tibetské hranice na staré horské stezce spojující Kagbeni (oblast Mustang) s Džuphalem (Dolní Dolpo). Obě střediska jsou od sebe vzdálena několik dní cesty. Důležitější spojnice do Kagbeni vede přes sedlo vysoké 5600 m; alternativou je jen 1 Tato cesta by se neuskutečnila a tento text by nevznikl bez laskavé a obětavé pomoci našich vzácných přátel: Zuzany Ondomišiové, gešeho Tändzina a gešeho Sönam Lamy, Ganéše Thákurího, Pönpa Šerpy, lamy Tašiho, Karmy Sindoula, Dawa Lhawang Gurunga a Ňima-amčhiho. Za veškerou pomoc ze srdce děkujeme! 2 Plné znění zprávy je možné najít na\n10 cesta skalnatým kaňonem. Nejbližším turistickým východiskem je Džomosom s malým letištěm a prašnou silnicí, ležící čtyři dny cesty daleko. I Džomosom je ale stále ještě odlehlým místem - od civilizace jej odděluje kaňon řeky Kálí Gandakí, nejhlubší údolí světa. Nejbližším sousedem Ccharky je vesnice Dho Tarab za sedlem vysokým 5500 m, vzdálená dva dny cesty. Vesnice se rozkládá na soutoku říček Ccharka Tulsí Khóla a Čhjandžun Khóla ve výšce 4100 m. Je to tradiční, neobvykle malebná, velká a dynamicky rostoucí vesnice podle nepálského sčítání obyvatelstva měla v roce obyvatel ve 101 domácnostech, v roce 2001 jich bylo už 634. Více než třetina obyvatelstva patřila do věkové skupiny 4 19 let, zatímco jen 9% bylo starších než 50 let. Kolem 20 30% obyvatel odchází na zimu k příbuzným do nižších poloh Nepálu. Vesničané vyznávají bön i buddhismus, v obci jsou kláštery obou těchto duchovních směrů. Chharka není navzdory své odlehlosti ve světě neznámá. Narodil se tu lama Pönlob rinpočhe, hlavní učitel velkého bönistického kláštera Mänri v severní Indii. Dalším významným rodákem je lama Tändzin z téhož kláštera, který cestuje po světě, šíří bön a získává pro klášter peníze. Právě Pönlob rinpočhe inicioval stavbu zdravotního střediska v Ccharce, jež bylo dokončeno v roce 2011 z prostředků mezinárodní sbírky a je jediným zařízením svého druhu v celé oblasti. Na sbírce se významně podílelo i občanské sdružení Potala. Spolupráce s Potalou a možnost zdravotnické praxe v klinice byla bezprostředním podnětem pro naši cestu do Ccharky. Obec se může pochlubit tradiční tibetskou architekturou, nezkaženou civilizačními nešvary níže ležících vesnic (jako jsou plechové střechy). Stojí zde pouze kamenné domy postavené z břidlice a z daleka donesených trámů, s plochými střechami, ověnčenými zásobami dřeva a všudypřítomnými modlitebními praporky. Menší, spodní část vesnice se rozkládá podél cesty na břehu řeky. Horní, větší část stojí na ostrohu nad soutokem řek a má charakter jádra středověkého městečka. Jsou tu patrové kamenné domy, úzké uličky, obytné dvorky chráněné před větrem Ccharka / Foto Jan Piňos i ohrady pro domácí zvířata. Tato část vesnice, vyznačující se sevřenou urbanistickou strukturou a unikátní dispozicí budov, je z architektonického hlediska velmi cenná. Součástí obce bývalo i několik obydlených domů na jižním břehu Tulsí Khóly, nevedl k nim však most a byly opuštěny. Lidé tu dosud žijí dávným způsobem života ve vícegeneračních rodinách. Ženy nosí tradiční oblečení, dlouhé silné copy po pás a krásné tibetské šperky. Dlouhé večery netráví lidé u televize, ale vyprávěním, sedíce okolo kamen, na nichž se připravuje jídlo. K vesnici přiléhají pole ohrázovaná kamennými zídkami. Sítí kanálků jsou napojena na hlavní zavodňovací kanál. Ten je však bohužel po loňských letních přívalových deštích na mnoha místech poškozen a nefunkční. Kanál lze vrátit do původního stavu, ovšem pokud by se poškození opakovala často, údržba by znamenala neúměrnou pracovní zátěž a situace by mohla vyústit v rezignaci na další opravy. Celková plocha políček o rozloze jednoho až několika arů je maximálně 15 ha (pro srovnání: rodina průměrného českého sedláka před válkou měla přibližně 10 ha polí, přičemž výnosy v Čechách jsou mnohonásobně větší než v Ccharce). Každé větší políčko je rozděleno půdními valy na pruhy o šíři 1 1,5 m, které lze samostatně zavlažovat jednoduchým systémem kamenných stavidel. Půda je suchá, obsahuje hodně prachové a málo kamenité složky. Pěstuje se tu převážně horský ječmen a doplňkově brambory. K obci patří stohlavá stáda ovcí a koz, denně vyháněná na pastvu, a stáda jaků, z nichž většina se od jara do podzimu volně pase v okolních horách. Chov hospodářských zvířat je pro život Tibeťanů důležitější než zemědělství. Obec je životně závislá na vodě z řek. Bez zavlažování by pole vyschla a stala se neúrodnými. Hlavní tok Ccharka Tulsí Khóla má průtok asi 6 m 3 /s, její přítok Čhjandžun Khóla přibližně 1,5 m 3 /s (odhad odpoledních maxim koncem října, ranní minima tvoří cca 50 %). Maximálních průtoků dosahují řeky v červnu a červenci, následuje jaro, podzim a zima. Říční koryta jsou stabilizovaná, nedivočící a mají relativně malý spád. Údolní niva je vyvinuta jen na nejspodnějším úseku Čhjandžun Khóly nad obcí a je přeměněna v pole. Prameny obou řek jsou vzdáleny cca 20 km a leží na horách dosahujících výšky max m a majících tudíž jen velmi málo trvalých sněhových a ledových ploch. Vodou z Čhjandžun Khóly je napájen hlavní zavlažovací kanál o délce cca 2,5 km. Zatímco nejvíce vody je v souladu se zemědělským cyklem zapotřebí na jaře (v březnu a dubnu), nejvíce srážek padá v létě. Tento nesoulad, umocňovaný nyní problémy spojenými se změnou klimatu, je řešitelný zvýšením retence vody v krajině a akumulace vody v řekách. Jelikož zemědělství neposkytuje dostatek potravin, důležitou součástí obživy obyvatel je obchod. Novým hitem se v poslední době stal sběr tajemné léčivé rostliny jarca gönbu. (Ve skutečnosti se jedná o plodnice houby housenice čínské, cizopasící na zakuklené larvě můry. Houba se vyskytuje pouze ve vysokých nadmořských výškách.) Vodu si do svých domovů nosí obyvatelé z řek. Vodovod, který nepálská vláda nechala v roce 2004 v obci postavit (hadice přivádějící vodu z pramenišť na svazích údolí a ústící do několika veřejných kašen), je dnes v dezolátním stavu. Příčina je prostá typizovaný vodovod projektovaný pro níže položené vesnice zničily v Ccharce mrazy. Špatný projekt, o němž obyvatelé nebyli dostatečně informováni, dopadl tak, jak musel: dnes si Tibeťané nosí vodu na zádech tak jako kdysi. Ani do jedné budovy v obci není zavedena voda, novou polikliniku a klášter nevyjímaje. Kromě vody je klíčovým problémem obce palivo na vaření a vytápění. To je tradičně dvojího druhu: sušený jačí trus a dřevo z nízkých keříků, jediné chudé vegetace mimo trávu, která se tu vyskytuje. Donášková vzdálenost dřeva se prodlužuje již na několik kilometrů. Topí se jen při vaření, vytápět domy pro zvýšení teploty je nedosažitelným luxusem. Teplota tak i v obytné místnosti klesá v zimě na 10 stupňů i méně. Sběr keříků devastuje již beztak labilní ekosystém horské polopouště, snižuje vodní retenci, zvyšuje erozi a prašnost. Jedinými stromy v obci a okolí jsou jedna mladá vrba a jedna osika u hlavní cesty. Obyvatelé mají zato, že stromy by tu nerostly, ovšem v Tibetu ve srovnatelné výšce uměle vysazené vrby a osiky rostou. V Ccharce nenajdeme žádná zařízení na ohřev teplé užitkové vody, dokonce ani ta nejjednodušší, jako jsou černé barely na střechách napojené na domácí sprchy, které ohřívají vodu v níže položených vesnicích. Podobné je to se solárními ohniskovými parabolami na ohřev vody a vaření. V obci jsou pouze dvě, ani jedna z nich však neslouží. V obci není zdroj ani rozvod elektřiny, kromě fotovoltaických panelů, zajišťujících sporé večerní osvětlení domácností. Světla je v domech tak málo, že stačí jen na vaření a orientaci v domě, nikoli na čtení a psaní. V roce 2004 získaly všechny rodiny od nepálské vlády jeden panel o ploše cca 0,25 m 2. Bohatší rodiny si dokoupily další panely, žádný dům ale nemá více než 1 m 2. Na střechách tak můžeme vidět kuriózní spojení starého a nového způsobu výroby energie - fotovoltaiku vedle sušícího se jačího trusu a zásob suchého dřeva. Tibeťané v minulosti žili v bezodpadovém hospodářství. Nyní však obchod přináší umělé látky, které se mění v nerozložitelné odpady. Ty se v obci hromadí, zejména na břehu řeky. Ccharka stejně jako ostatní obce v oblasti nemá žádný systém nakládání s odpady. Tibeťané si dosud nezvykli, že ne vše se tak přirozeně rozkládá jako přírodní materiály. Vznikající smetiště jsou sice na pohled otřesná, avšak jen lokální a netoxická\n11 Vysoká prašnost prostředí spojená s obtížnou dostupností vody a její nízkou teplotou (koncem října má voda v řekách teploty blízké nule) zapříčiňuje viděno běžnými západními měřítky nedostatek hygieny. Kontinentální klima a intenzivní sluneční záření naštěstí eliminují původce infekcí. Obyvatelé Ccharky jsou zdraví, zvláště ve srovnání se západní populací. Obec je dostupná pouze pěšky, případně na koni. Dopravu zajišťují karavany jaků, koní a oslů. V obci je heliport, využívá se však jen výjimečně. V současné době nemá Ccharka žádné spojení se světem. Vláda tu vybudovala satelitní telefon, ovšem uživatelé neplatili za provoz a spojení bylo přerušeno. V době naší návštěvy probíhalo jednání o obnovení provozu. V obci je škola pro první až pátý ročník. Šedesát dětí v ní vyučují dva nepálští učitelé placení vládou a tři tibetští učitelé podporovaní soukromými západními dárci. Učitelé nejsou místní a pro jejich každoroční dlouhodobou nepřítomnost se ve škole učí pouze šest měsíců v roce. Škola je vzhledem k počtu dětí v obci příliš malá a primitivní. Její velkou předností a nadějí je však přítomnost mladého vzdělaného školního koordinátora Dawy, který se věnuje jak komunitní práci s dětmi, rodiči (mateřské kluby) a učiteli, tak i organizačnímu a finančnímu zabezpečení školy. Kromě toho je jediným obyvatelem obce, který mluví dobře anglicky. Dawa také založil u školy skleník, dodávající učitelům zeleninu jedinou v celé Ccharce. Zatímco většina starších obyvatel je negramotných, vzdělanost mladší generace je na vyšší úrovni. Kolem 20 studentů z Ccharky studuje střední a vysoké školy v Káthmándú a v Indii. Po ukončení studia trvajícího průměrně 12 let se řada z nich již nevrací zpět. Dawa je však hrdý na to, že se vrátil a pomáhá své rodné obci. Udržení zemědělství považuje za důležité, nejpodstatnější je však podle něj vzdělání. Ccharka má dva malé kláštery: v bönistickém denně praktikuje lama Taši a učí se tu čtyři mladí novici. Ke klášteru patří také asi 25 ngagpů, laických adeptů žijících v rodinách. Buddhistický klášter je po většinu času uzavřený. Obec má vesnickou radu o 20 členech v čele s předsedou. Její členové nejsou voleni, ale jmenováni úřady v Káthmándú. Dolpo bylo až do r turistům nepřístupné, a i potom patřilo vždy k nejméně navštěvovaným oblastem v Nepálu. Turisty odrazovala špatná přístupnost, nedostatečné možnosti pro ubytování a stravování a zejména vysoká nadmořská výška, vysoké nároky na fyzickou zdatnost návštěvníků a vysoké poplatky za vstup. Přestože tato situace trvá dodnes, tajemná aura tohoto kraje láká stále víc návštěvníků, a tak v sezóně dnes můžete denně potkat v Ccharce skupinku turistů, doprovázených průvodci a nosiči. Pro vesnici je jejich dobrá vybavenost ziskem i ztrátou. Turisté ve vesnici jen přenocují ve stanech a s místními lidmi nepřijdou prakticky do styku nepřinášejí tedy téměř žádný ekonomický užitek, ovšem ani neruší tradiční způsob života. V obci jsou dva malé a velmi skromné hotely. Počet turistů se však pomalu zvyšuje. Ccharka se proslavila hraným filmem Karavana (v originálu Himalaya), prvním nepálským filmem nominovaným na Oscara, který zde byl natočen v r O deset let později byl v Dolpu natočen dokumentární film Dolpo Tulku o návratu zdejšího významného lamy Šerab Zangpa z Indie do jeho rodiště. Dolpo na Západě proslavila i kniha Petera Matthiesena Sněžný levhart. Ccharka je velmi malebná a životaschopná vesnice, v níž je dodnes zachován tradiční způsob života Tibeťanů. Vzhledem k čínské okupaci Tibetu lze dnes takové enklávy tibetské kultury najít spíše již jen mimo vlastní Tibet na nepálském či indickém území s tibetským osídlením (v Dolpu, Mustangu, Naar-Phu, Ladaku aj.). Život a hospodaření na hranici lidských možností, které se tu po 14 století trvale udržitelně rozvíjely v souladu s mimořádně citlivými horskými geosystémy a ekostémy, jsou dnes ohroženy, a to především změnou klimatu. Ta se zde projevuje především ubýváním vzácné vody a stále častějšími přívalovými dešti, následovanými sesuvy. Dalším úkolem je zabezpečení paliva bez devastace sporého vegetačního krytu. Hlavní (environmentální) obtíže v Ccharce jsou řešitelné retencí a akumulací vody a využíváním alternativních zdrojů energie především pro ohřev vody a vytápění. 3. Zásobování vodou a energií návrhy řešení Páteřní zavodňovací kanál o délce asi 2,5 km, napájený z řeky Čhjandžun Khóla, je obdivuhodným dílem starých stavitelů. Místy je zatesán do skalní stěny, jinde zase podepřen kamennou rovnaninou o výšce až 5 m. Největší část je zahloubena do sypkých svahovin. Kanál byl ovšem v létě 2011 poškozen přívalovými dešti, které vytvořily desítky lokálních malých strží či sesuvů, protrhly ohrázování a zanesly kanál sedimenty, takže je zcela nefunkční. Oprava kanálu si vyžádá velké úsilí. Je nezbytné opravit jej tak, aby byl odolnější než dříve, s použitím modernějších, ovšem k prostředí šetrných technologií. Mimořádné srážkové a odtokové situace se všemi negativními následky se budou velmi pravděpodobně opakovat se stále vyšší četností. Stavby vybudované tradičními technologiemi jim nedokáží vzdorovat. Je nemyslitelné, aby vesničané každých několik let zůstali bez přívodu vody na pole a museli kanál znovu náročně opravovat. Možným řešením je zděné ohrázování a na nejexponovanějších úsecích (v místech křížení s erozními rýhami a stržemi) zatrubnění. Zvláštní pozornost je třeba věnovat vpustnímu objektu (jezu, retenční nádrži), který byl dosud nevhodně umístěn v ústí velké postranní rokle a kamenito-bahenním náplavovým kuželem byl zcela zničen. Technologie je třeba volit s ohledem na tvrdé zimní podmínky a požadavek co nejjednodušší údržby. Zavlažovací kanálky nižšího řádu, rozvádějící vodu z páteřního kanálu na jednotlivá pole, jsou relativně zachovalé, pouze lokálně zanesené sedimenty. Obyvatelé je mohou lehce opravit a udržovat tradičními způsoby. Stávající nefunkční vodovod postavený s vládní pomocí, přivádějící vodu z okolních svahů hadicemi do pouličních kašen s vodovodními kohoutky, není pro obnovu perspektivní. Zavlažovací kanál / Foto Jan Piňos Je vhodný pro níže ležící obce s mírnějším klimatem, nikoli pro Ccharku, kde období s mrazivými dny trvá víc než půl roku. Nejjednodušším řešením je prodloužit zavlažovací kanály do blízkosti obydlí a postavit na nich přelivy či jímky k odběru vody. Ideální profil pro stavbu retenční nádrže či malé přehrady je asi 3 km na SV od obce při ústí potoka Panda Khóla do říčky Čhjandžun Khóla. Přehrada by se dala využít jako retenční nádrž pro zavlažování i pro výrobu elektřiny. Panda Khóla teče v úzkém skalnatém kaňonu bez vegetace a ústí do Čhjandžun Khóly skalním hrdlem širokým jen asi 12 m. Přehrada by zde nezatopila vegetaci, pastviny ani stezky. Hluboký a sevřený kaňon je předpokladem pro akumulaci značného množství vody bez ztráty většího území a úzký skalní profil v ústí poskytuje ideální místo pro stavbu objemově minimální hráze. Ccharka má ideální podmínky pro kombinované využití alternativních zdrojů energie a mohla by být energeticky soběstačnou vesnicí. Kromě malé vodní elektrárny na přehradě lze využít mimořádný potenciál sluneční a větrné 20 21\n12 energie. Ideální lokalita pro umístění fotovoltaické a větrné elektrárny se nalézá asi 2,5 km na SZ od obce nad cestou do sedla Bhandžjang a do Džuphalu, na rozlehlých, holých, kamenito-písčitých svazích s ideálním sklonem (cca 30-40%) a ideální J a JZ orientací. Terén otevřený k Z a JZ je současně ideální pro umístění větrné elektrárny. V těchto místech vane nejsilnější a nejstálejší vítr z celého okolí vesnice. Svahy jsou rozčleněny hřbítky a vyvýšeninami a skýtají široké možnosti pro stavbu, umožňujíce zároveň pohledové zakrytí technologií tak, aby nerušily tradiční ráz obce. Fovoltaika má z důvodu ochrany estetických hodnot krajiny přednost před větrnou energií. Dostupnost vody, větru a zejména mimořádně intenzivního a trvalého slunečního záření by mohla proměnit Ccharku v příkladnou energeticky soběstačnou zelenou vesnici budoucnosti. Čistá obnovitelná elektřina by zde mohla nejen svítit, ale i vařit a vytápět, aniž by škodila citlivému horskému ekosystému. Technologická proměna od energetiky středověku k energetice budoucnosti by však měla zásadní vliv na tradiční životní styl a s příchodem televize i na tradiční hodnoty obyvatel. Proto je třeba její vhodnost posoudit z širšího společenskokulturního hlediska. Dalším limitem pro vizi Ccharky jako energeticky soběstačné, zelené vesnice budoucnosti je vysoká cena projektu, daná obtížnou dopravní dostupností a tvrdými přírodními podmínkami. Oproti tomu dva následující projekty představují jednoduchá, rychlá a levná řešení a přinesly by okamžité zvýšení životní úrovně, zlepšení zdraví i zkvalitnění ochrany přírody. Je možné s nimi začít ihned. Solární paraboly na vaření a střešní barely na ohřev teplé užitkové vody jsou úspěšně a hojně využívány pro vaření i ohřev vody k mytí v níže položených a přístupnějších oblastech Nepálu, včetně Džomosomu a Kagbeni, vesnic ležících při cestě do Ccharky. Tento zdroj inspirace je tudíž pro obyvatele Ccharky snadno dostupný a je jen otázkou času, kdy se tito lidem i přírodě prospěšní pomocníci dostanou i do jejich domovů. Rozšíření solárních parabol a střešních barelů by pomohla instalace několika ukázkových kusů. Poté by se již rozšířily komerční cestou, stejně jako v minulosti fotovoltaické panely. Maximální využití intenzivního slunečního záření pro ohřev vody a následná akumulace teplé vody pro večer na vaření a mytí by vedly k podstatným úsporám paliva, zjednodušily by vaření a zlepšily hygienické podmínky. Tibeťané po celá staletí neznali jiné než biologické odpady, vše pocházelo z okolní přírody a také v ní končilo. Oněch pár desítek let, po které se setkávají s umělými látkami, nestačilo k tomu, aby změnili po staletí zakořeněný způsob zacházení s odpady. Odpadky končí nejčastěji právě kolem vodních toků. V oblasti hospodaření s odpady je na prvním místě nezbytné zajištění základní informovanosti. Dále je nutné zavést jejich třídění a veškerý biologicky nerozložitelný odpad v lepším případě dopravovat do Džomosomu (k tomu je možné využít zvířata v karavanách, která bývají cestou do údolí méně naložena než na cestu zpět), v horším případě jej ukládat na řízenou skládku a nespalovat. Nebezpečný odpad (baterie, úsporné žárovky atd.) je nutné odvážet v každém případě. Úklid odpadků ve vesnici a zavedení systému třídění jsou dobrou příležitostí pro dobrovolnický projekt. Turisté musejí své odpady sami dopravovat z hor dolů. Výsadba topolů a vrb, tradičních dřevin rostoucích často ve vysoko položených sídlech, by zvýšila schopnost krajiny zadržovat vodu, snížila by větrnost a prašnost, zkrášlila by prostředí vesnice a poskytla by cenný stavební materiál na místě. Je vhodné začít s pilotním dobrovolnickým projektem na některém vhodně vybraném území a motivovat tak k pokračování obyvatele, kteří v úspěch sázení stromů dosud nevěří. Vhodným motivačním prostředkem pro zalesňování nejen v Ccharce, ale ve všech komunitách s podobnými podmínkami, by bylo vydání tibetského překladu knihy Muž, který sázel stromy a její šíření v horských obcích suché himálajské oblasti. Ccharka / Foto Jan Piňos Zelenina a ovoce jsou v Ccharce nedostupné. Jedinou výjimkou jsou učitelé, obhospodařující školní skleník. Skvělá myšlenka školního koordinátora Dawy nás přivedla k nápadu uskutečnit projekt skleník do každé rodiny (resp. fóliovník, sklo je nevhodné pro dopravu). Zaujal nás svou jednoduchostí a okamžitým přínosem. I s tímto projektem mohou začít dobrovolníci a pokračovat v něm mohou obyvatelé. Zatímco obě části vesnice spojuje most přes říčku Čhjandžun Khóla, most přes hlavní tok Ccharka Tulsí Khóla se nachází více než kilometr nad obcí. Leží na cestě do Džomosomu a vesničané jej využívají zřídka. Na pastviny nebo políčka na levém břehu řeky se raději brodí ledovou vodou řeky včetně dětí, které tu pasou dobytek. Nedostupnost levého břehu vedla již dříve k opuštění a rozpadu několika domů, které tu stály stranou od hlavních částí obce. Stavba mostu by zlepšila životní úroveň obyvatel. 4. Závěr Prioritou pro Ccharku je obnova zavlažovacího systému; bez vody tu nelze nic vypěstovat. Tento projekt by měl být řešen promyšlenou, vyváženou kombinací odborného, dodavatelského přístupu (ovšem s využitím místních pracovníků na stavbu), s jehož pomocí by byl hlavní páteřní kanál obnoven v odolnější, modernější podobě, a tradičních postupů plně v kompetenci obyvatel, vhodných pro údržbu sítě polních kanálků. Tento postup se zdá být vhodný rovněž pro navázání spolupráce s obyvateli. Práce vykonávané externími odborníky a místními obyvateli je nutné provádět současně. Na rozdíl od vodní, fotovoltaické a větrné elektrárny (náročné investiční projekty) představují zbývající návrhy jednoduchá a levná řešení. Každý nový projekt je vhodné podpořit počáteční finanční injekcí, případně v kombinaci s dobrovolnickou prací a šířením informací, a poté ponechat pokračování na obyvatelích samotných. Tento přístup může vést nejen ke zlepšení zdravotních, sociálních a ekologických podmínek, ale také k posílení soudržnosti komunity. Využití dobrovolníků, např. ze světové sítě INEX, by snížilo náklady projektů, dalo obyvatelům správný příklad a v neposlední řadě by vytvořilo věrnou skupinu vzdělaných podporovatelů, složenou z lidí žijících po celém světě, kteří by svou odborností a zájmem pomáhali Ccharce a dalším horským obcím. Ccharka, vyznačující se mimořádným přírodním a kulturním bohatstvím, má rovněž své stinné stránky. Zavodňovací systém je poškozený a nefunkční, malá primitivní škola je polovinu roku zavřená. Obec nemá spojení se světem. Sběr paliva devastuje sporou vegetaci, zvyšuje riziko sesuvů a zhoršuje vodní režim. Lidé nosí domů pitnou vodu z řeky a myjí se a perou jen v ní navzdory ledové vodě, takže hygiena je nedostatečná. V zimě žijí po dlouhé měsíce v prostorách, kde teplota nevystoupí nad 10 stupňů. Budou-li projekty prováděny citlivě, všechny zmíněné obtíže jsou odstranitelné, aniž by bylo zničeno mimořádné přírodní a kulturní bohatství Ccharky. Je nutné, aby o civilizačních změnách, které se vesnici nemohou vyhnout, rozhodovali vedle obyvatel zodpovědní experti, jejichž cílem bude zachování obce. Při jeho naplňování musí být vedeni nejen ohledem na zlepšení životních podmínek, ale i respektem k výjimečné přírodě a kultuře. Definování podmínek trvale udržitelného života v Ccharce, včetně ekonomických stránek a pracovního uplatnění obyvatel, je víceoborovým úkolem, jehož rozsah a náročnost přesahuje možnosti této zprávy\n13 Stručné dějiny Tibetu Vláda 5. dalajlamy Několik měsíců po vzniku nové vlády Gandänphodang (1642) zosnovali karmapovi příznivci povstání, které se rozšířilo do severozápadních i jihozápadních oblastí. V Kongpu pomáhal s jeho potlačením Gušri-chan, jenž zvolil radikální řešení smrt cangského vládce Karma Tänkjong Wangpa. Začátek vlády 5. dalajlamy byl poznamenán také boji s Bhútánci, kteří se dostali do sporů s Tibeťany v jihovýchodním kraji Mön. Ani Gušri-chanova vojska neuspěla, neboť nebyla schopna bojovat v džunglích a vysokých teplotách, které v Bhútánu panovaly. V roce 1646 byl uzavřen mír, netrval však dlouho a o rok později se opět bojovalo. 5. dalajlama se rozhodl postavit ve Lhase palác na kopci Marpori, kde se nacházely zříceniny paláce Thicemarpo, postaveného králem Songcän Gampem pro nepálskou princeznu Bhrkutí. Roku 1645 se začalo se stavbou budoucího paláce Potála. Po opakovaných žádostech poselstev vyslaných čínským císařem Šun-č ( ), prvním vládcem mandžuské dynastie Čching, se 5. dalajlama vypravil roku 1652 do Pekingu. Při příležitosti dalajlamovy návštěvy nechal císař postavit Žlutý chrám, v němž tibetský host pobýval. Audience u císaře byla plná obřadností, vzájemného předávání si darů a titulů. Roku 1654 zemřel Gušri-chan a moc si rozdělili jeho dva synové, z nichž jeden zůstal v centrálním Tibetu a druhý vládl v Kökenúrsku. O dva roky později zemřel desi Sönam Čhönphel a do nástupu nového desiho vykonával po několik let jeho povinnosti sám dalajlama. Roku 1679 se stal desim Sanggjä Gjamccho. V roce 1661 došlo k nepokojům na tibetskonepálské hranici, ale Tibeťanům se podařilo tento problém vyřešit vysláním vojska. Bylo potřeba zasahovat i v Ladaku, neboť ladacký vládce činil problémy gelugpovským klášterům na svém území. Vše se smírně vyřešilo a v roce 1684 byly vytyčeny hranice mezi Tibetem a Ladakem. 5. dalajlama se zasazoval o zklidnění situace mezi mongolskými kmeny a o jednotu jejich náčelníků. V této otázce byl úspěšný a jeho pomoci využíval i čínský císař Kchang-si ( ), když potřeboval zastavit nájezdy Mongolů na čínská pohraniční města. Dalajlama zaváděl reformy v Tibetu, které se týkaly například úřednické hierarchie a národního oděvu. Byl výjimečnou postavou tibetské historie, která v sobě spojovala vysoké duchovní hodnoty, moudrost, toleranci k ostatním buddhistickým školám i politické dovednosti. Spory o 6. dalajlamu 5. dalajlama zemřel roku 1682, ale desi Sanggjä Gjamccho jeho smrt dlouhá léta tajil. Veřejnosti oznámil, že se dalajlama pohroužil na neurčitou dobu do meditace a nemá být vyrušován. Desi pak vykonával všechny státnické povinnosti sám. Roku 1695 byl dostavěn palác Potála a rok poté oznámil desi dalajlamovu smrt. Mandžuům se zatajování dalajlamova skonu hodilo jako záminka k poštvání několika mongolských kmenů proti desimu. 6. dalajlama byl v tajnosti objeven tři roky po smrti svého předchůdce v kraji Mönjul a jeho výchova probíhala v Nakarce. 2. pančhenlama Lozang Ješe za ním přicestoval, aby od něj dalajlama přijal gecchulské sliby (sliby mnišského novice) a obdržel jméno Cchangjang Gjamccho. Roku 1697 byl 6. dalajlama v Potále uveden na trůn a o jeho náboženskou a politickou výchovu se staral desi ve spolupráci s pančhenlamou. Mladý dalajlama vynikal ve střelbě z luku. Místo aby přijal sliby gelonga (vystudovaný mnich, který se zavázal celibátem), vzdal se i těch gecchulských. Začal vést prostopášný život a psal romantické básně a texty k písním, které se v Tibetu staly velmi oblíbenými. Lhabzang-chan, Gušri-chanův vnuk, vedl chošúdské Mongoly v centrálním Tibetu od roku Měl spory s desi Sanggjä Gjamcchem například ohledně náboženské praxe i nevhodného chování 6. dalajlamy. Roku 1703 desi rezignoval, nadále ale ovlivňoval tibetskou státní správu. Před svým odstoupením nechal postavit zlaté mauzoleum pro mumifikované tělo 5. dalajlamy a založil školu tradiční tibetské medicíny a astrologie na kopci Čagpori ve Lhase. Pro urovnání neshod mezi chanem a bývalým desim se sešlo roku 1705 shromáždění, které rozhodlo, že se Lhabzang-chan má vrátit zpět do Kökenúrska. Ten ze Lhasy odjel, ale cestu využil k naverbování Mongolů žijících v kraji Nagčhukha. Pak zaútočil na Lhasu a Sanggjä Gjamccho proti němu proto vypravil vojsko. Na vyřešení jejich sporu se podíleli zástupci dalajlamovi, pančhenlama i opati tří velkých klášterů. Výsledkem bylo, že desi měl odejít do Gongkaru a chan do Kökenúrska. Desi byl však po cestě zajat a zavražděn. Lhabzang-chan se vrátil do Lhasy a téhož roku (1705) převzal veškerou politickou moc. Dalajlamu poslal do mongolského vojenského ležení v Lhalu nedaleko Lhasy, následně jej sesadil a chtěl vyhostit ze země. Dalajlama však po cestě v Kökenúrsku zemřel. Lhabzang-chan mezitím našel nového 6. dalajlamu, Ngawang Ješe Gjamccha, a Cchangjang Gjamccha prohlašoval za nepravého převtělence. Po několika letech se však objevilo Cchangjang Gjamcchovo nové vtělení, chlapec, který se narodil roku 1708 v Lithangu podle dalajlamova proroctví. Aby byl v bezpečí, přestěhovala se rodina do Kökenúrska, kde se jí dostalo podpory některých mongolských kmenů. Mandžuové chtěli využít situace, a tak se zasadili o to, aby rodina dala chlapce na studia do kláštera. Roku 1716 byl tedy přijat do kláštera Kumbum. Roku 1714 navrhl vládce džúngarských Mongolů Cchewang Rabtän Lhabzang-chanovi spojenectví prostřednictvím sňatku, přičemž chtěl využít náklonnosti své dcery a chanova syna. Příprava svatby posloužila jako záminka vpádu džúngarského vojska do centrálního Tibetu. Lhabzang-chan byl nakonec roku 1717 zabit a Džúngaři ovládli Lhasu. Lenka Gyaltso Tibetské odívání Pokrývky hlavy Foto archiv autorky V Tibetu se můžeme setkat s různými pokrývkami hlavy, které se liší oblast od oblasti, podle ročních období, společenských příležitostí a tříd. Klobouky a čepice se šijí například z kůže, plsti a kožešiny, často liščí nebo králičí. Našívají se na ně barevné stuhy nebo se k nim připojují dlouhé hedvábné střapce. Zdobí je pestré výšivky s vegetativními motivy, zhotovené ze zlatých, stříbrných a hedvábných nití, nebo batika. Na lemy se používá brokát nebo kožešina. Čepice mohou mít i různé kšilty nebo náušníky. V Amdu se nosí pokrývky hlavy různých tvarů, zhotovené většinou z vlny nebo plsti. Pastevci mívali v oblibě čepice z liščí kůže lemované hedvábím a zdobené saténovými stuhami. Za nejhezčí a nejdůstojnější prý považovali čepici z celé lišky s hlavou i ocasem. V zimě se v centrálním Tibetu nosí klobouk cchering kjilkhor (mandala dlouhého života) ušitý z plsti a brokátu s náušníky lemovanými kožešinou. Od počátku 20. století se ujala móda měkkých plstěných klobouků západního typu, které byly britské nebo italské výroby. Nosí je muži i ženy nejen v centrálním Tibetu. V zalesněné nížinaté oblasti jihovýchodního Tibetu, v Kongpu, nosí ženy černé nebo vínové kulaté vlněné čepičky se dvěma vybíhajícími trojúhelníkovitými růžky, které jsou zdobené barevnou brokátovou látkou. Muži v Kongpu nosí černý nebo vínový plstěný klobouk 24 25\n14 loďkovitého tvaru, s krempou zvednutou vzhůru. Na vrchní části a krempě je zdobený barevným brokátem. Tibetské ženy rády nosí šátky rozličných barev i vzorů. Existují různé typy vázání, často se šátky uvazují dozadu, obtáčejí se kolem hlavy nebo se jiným způsobem vkomponovávají do účesu. Tibetští králové prý nosili na hlavách rudé šerpy, které měli omotané kolem jakési čapky. Tato pokrývka hlavy připomínající turban byla snad inspirovaná perskými vzory. Koncem 13. století začali pod vlivem vlády mongolské dynastie Jüan ( ) tibetští úředníci a představitelé urozených rodin nosit oblečení mongolského stylu, pokrývky hlavy z liščí kožešiny a klobouky s červenými třásněmi. Mongolský klobouk s červenými třásněmi neboli sogža nosili při oficiálních příležitostech úředníci i sluhové. Civilní úředníci nosili na hlavě bílé nebo žluté pokrývky miskovitého tvaru. V 17. století za vlády 5. dalajlamy začali tibetští šlechtici a vládní úředníci nosit pokrývky hlavy, které byly znamením jejich postavení a úřadu. Byl to především kulatý hedvábný klobouk s kuličkou nahoře, podle níž se rozlišovala hodnost například první stupeň měl perlu, druhý drahokam, třetí korál a čtvrtý tyrkys. Konstrukce v účesech dam Způsoby úpravy vlasů žen jsou poměrně složité. Často si do účesu přidávají mnoho nepravých vlasů z jačí srsti nebo hedvábných nití, korály, tyrkysy a jiné ozdoby. Ženy z bohatých rodin si tradičně vplétaly a dodnes při slavnostních příležitostech vplétají vlasy do dřevěných konstrukcí. Běžné jsou i pruhy látky zdobené drahými kameny nebo polodrahokamy. Ženy ze Lhasy a okolí tradičně nosí na hlavě padžug. Tvoří jej dřevěná konstrukce téměř kruhového tvaru, která je potažena většinou červeným suknem a pošita korály a tyrkysy. Neurozené dámy a manželky velkých obchodníků se směly zdobit korálovým padžugem. Pouze příslušnice dědičné šlechty směly nosit padžug kosodélníkovitého tvaru pošitý hlavně perlami. Pro další zdůraznění svého vysokého postavení doplňovaly urozené šlechtičny perlový padžug ještě čepečkem z perel, tyrkysů a jiných polodrahokamů. Nošení padžugu bylo známkou dospělosti. Jakmile si jej dívka nasadila, mohlo se jednat o jejím sňatku. Ženy z provincie Cang nosí na hlavě pagö. Nejdříve si splétají vlasy do drobných copánků, z nich udělají copy dva a ty pak zakomponovávají do pagö. Dřevěná polokruhová konstrukce se skládá ze dvou překřížených prutů potažených červenou látkou, mezi nimiž je propleten červený pruh látky pošitý korály a tyrkysy. Bohaté ženy si do této konstrukce přidávají další dva pruhy látky s ještě většími tyrkysy, korály nebo perlami a dvě stuhy s perlami. Řady drobných perliček umístěných v pagö je také možno sundat a nosit zavěšené na krku. Na pagö se mohou také připevňovat zlaté ozdoby vykládané drahými kameny. Foto archiv autorky Účes žen z Amda tvořený množstvím drobných copánků doplňují barevné pruhy látky, které jsou pošité stříbrnými miskovitými ozdobami různých velikostí. Tyto pásy jim splývají po zádech většinou až k zemi. Například ženy nomádů žijících na břehu jezera Kökenúr nosí dva typy těchto stříbrných ozdob menší v účesu a větší na černém látkovém pásu s výšivkami. Pás pokrývá svou šířkou celá záda a je dlouhý až na zem. Ve spodní části jej zakončují červené třásně. Lenka Gyaltso Kdo je kdo Lozang Sengge Letos čtyřiačtyřicetiletý absolvent práv z Harvadovy univerzity Lozang Sengge byl v dubnu loňského roku Tibeťany v exilu zvolen do funkce kalön tipy, tedy předsedy tibetské exilové vlády. Poté, co čtrnáctý dalajlama v březnu 2011 oznámil svou rezignaci na post nejvyššího politického představitele centrální tibetské vlády, je kalön tipa nejvyšší funkcí představující výkonnou moc v tibetské diaspoře. Lozang Sengge, který se svého úřadu ujal v srpnu 2011, v této funkci nahradil Lozang Tändzina, známého spíše jako Samdhong Rinpočhe. Lozang Sengge se narodil roku 1968 v indickém Dárdžilingu do rodiny tibetských uprchlíků. Jeho otec byl původně mnichem ve východním Tibetu, matka pochází z Čhamda v Khamu. Přesné datum narození Lozang Senggeho nebylo zaznamenáno, a tak, stejně jako mnoho Tibeťanů narozených v exilu, slaví narozeniny 10. března, v den výročí Tibetského povstání ve Lhase. Budoucí tibetský premiér studoval nejprve v internátní škole pro tibetské uprchlíky v Dárdžilingu a poté na univerzitě v Dillí, kde získal bakalářský titul z anglické literatury (1991) a práva (1994). Roku 1995 mu bylo uděleno Fulbrightovo stipendium a byl přijat na právnickou fakultu Harvardovy univerzity, kde absolvoval roční magisterský program a obhájil diplomovou práci na téma lidská práva a buddhismus. O rok později mu bylo stipendium prodlouženo a byl přijat k doktorskému studiu. V roce 2004 obdržel na Harvardu jako první Tibeťan vůbec titul doktora práv (S. J. D.). Jeho doktorská disertační práce o tibetské vládě v exilu byla v témže roce odměněna cenou Yong K. Kima. Poté na Harvardově univerzitě působil jako odborný asistent katedry východoasijského práva, kde se zaměřoval na oblast tibetského práva a lidskoprávní problematiku. Dosud publikoval několik odborných článků a studií převážně na téma čínskotibetských vztahů a postavení Tibetu. Už od mládí se Lozang Sengge angažoval jako aktivista a bojovník za svobodu Tibetu. Za studií v Dillí zastával po určitou dobu funkci předsedy místního Kongresu tibetské mládeže a strávil v té době dokonce týden ve vězení za organizaci protestů před čínskou ambasádou v Indii. Několik let byl také nejmladším zvoleným členem celonárodního výboru Kongresu tibetské mládeže, kde zastával pozici tajemníka. Ve svém protibetském aktivismu pokračoval i ve Spojených státech, kde organizoval několik konferencí o lidských právech a na podporu Tibetu a mnohé protestní akce. Za svoji výzkumnou činnost v oblasti tibetského práva a lidskoprávní problematiky i za práci pro tibetskou komunitu získal několik stipendií a cen. V roce 2007 byl newyorskou globální organizací Asia Society zvolen jedním z dvaceti čtyř mladých vůdců Asie a od té doby se pravidelně účastní summitů pořádaných touto organizací. Jako odborník na legislativní aspekt lidských práv často vystupoval v amerických médiích a přednášel na mnoha univerzitách po celém světě. Roku 2008 referoval o tibetské otázce před členy amerického senátu. Coby nový tibetský premiér zvolený pětapadesátiprocentní většinou hlasů a nový politický vůdce Tibeťanů po odstoupivším dalajlamovi Lozang Sengge přislíbil, že bude pokračovat v úsilí o rozvíjení tibetské komunity jako moderní, vzdělané a demokratické společnosti, naváže na dalajlamův postoj ke vztahům s Čínou a bude zastávat střední cestu, představovanou požadavkem skutečné autonomie Tibetu v rámci Čínské lidové republiky. Lozang Sengge je ženatý a má malou dceru. Kamila Hladíková 26 27\n15 Právě vyšla nejnovější publikace nakladatelství DharmaGaia: BLÁZNIVÝ JÓGIN Zázračný život a učení Dugpa Künlega Tajný životopis jednoho z předních tibetských světců, buddhy jménem Dugpa Künleg ( ), je souborem anekdotických příběhů a písní, které se až do dnešních dnů vyprávějí v hostincích a chrámech Tibetu a Bhútánu. Obyvatelé Tibetu si Dugpa Künlega zamilovali jako bláznivě moudrého učitele a probuzeného mistra, jehož urážlivé chování a jadrný humor měly za cíl probouzet prosté lidi i jóginy ze spánku náboženského dogmatismu a samolibého klidu. 192 stran, cena 285 Kč Potala vám nabízí nákup dvou zajímavých knih o Tibetu za zvýhodněnou celkovou cenu 500 Kč Mikel Dunham: Buddhovi bojovníci Příběh tibetských bojovníků za svobodu, účasti CIA, čínské invaze a pádu Tibetu Paseka 2011, 392 str., 1. vyd. (samostatně 399 Kč) Fosco Maraini: Skrytý Tibet Paseka 2005, 432 str., 1. vyd. (samostatně 199 Kč) Tibetská zpěvačka NAMGYAL LHAMO vystoupí v rámci FESTIVALU PROTIBET V ČR Namgyal Lhamo, nejvýznamnější zpěvačka tradičních tibetských písní a tibetské opery, vystoupí v rámci Festivalu ProTibet, který pořádá Občanské sdružení M.O.S.T., mezi 12. a 15. březnem v Ostravě, Olomouci, Opavě a Brně. Pro Namgyal Lhamo je typický sólový zpěv doprovázený na tradiční tibetské nástroje. Její první hudební video Paradise Lost debutovalo na Berlínském filmovém festivalu Festival ProTibet Kromě výše zmíněných měst se budou akce festivalu ProTibet konat v dalších 20 městech celé republiky. Festival zahajuje svou ostravskou výstavou Zdeněk Thoma, známý fotograf, cestovatel a publicista. Návštěvníci se také mohou těšit na diskuzi se slavným horolezcem L. Sulovským, přednášky tibetského učence Geše Ňimy Özera, promítání filmů z Tibetského archivu v New Yorku, autorská čtení nebo diskuze o rozvojové pomoci v Tibetu. Součástí festivalu bude také putovní výstava Tibet a Barma, která je součástí vzdělávacího projektu pro učitele a studenty. Festival tibetských filmů a filmů o Tibetu DUBNA 2012 V KINĚ AERO POŘÁDÁ POTALA Letní pastviny, skutečný příběh ze skutečného Tibetu Hledání, nejlepší tibetské road movie všech dob ve stylu Abbase Kiarostamiho Tiché svaté kameny, debut nejslavnějšího tibetského režiséra Pemy Tsedena a Starý pes, jeho nejnovější film Kökenúr a Tantrický jógin, dokumenty básníka, filmaře a environmentalisty Jangbua Zrcadlo prázdnoty, film čínské režisérky Ma Li o tibetském buddhismu a výstava Jaroslava Poncara Panoramatický Tibet v Aeru\n43/44 jaro 2013. Kumárí: Kult panenských bohyň. Poslední slova 8 Svátek Dračí křišťálové hory 18 Nezávislý Tibet 33 Půvab mapy 58\n43/44 jaro 2013 Kumárí: Kult panenských bohyň Poslední slova 8 Svátek Dračí křišťálové hory 18 Nezávislý Tibet 33 Půvab mapy 58 Vážení přátelé a přátelé Tibetu! 29. dubna 1998 zemřel v indickém Dillí ve


OBRAZEM: Čáslaváci rozsvítili vánoční strom - Kutnohorský deník\nOBRAZEM: Čáslaváci rozsvítili vánoční strom\nČáslav - Na Žižkově náměstí v Čáslavi byl na první adventní neděli slavnostně rozsvícen vánoční strom. V doprovodném programu diváky potěšily tanečním vystoupením matky s dětmi v šátcích a o hudební produkci se postarala skupina Staropražští pardálové.\nČáslaváci rozsvítili vánoční strom. | Foto: Zdeňka Nezbedová\nDěti měly možnost napsat svá vánoční přání na připravené kartičky a poslat je Ježíškovi prostřednictvím přítomného pohádkového pošťáka.\nI přes poměrně nepříznivé počasí se opět náměstí zaplnilo stovkami přihlížejících.\nOBRAZEM: Adventní věnce z dílny církevní školky jsou připraveny


About: Meshach Taylor\nMeshach Taylor (11. dubna 1947 − 28. června 2014) byl americký herec. Narodil se v Bostonu, jeho otec byl děkanem několika univerzit. Herectví se Taylor začal věnovat během středoškolských studií. První profesionální vystoupení odehrál během národního turné k muzikálu Hair. Koncem sedmdesátých let se začal více věnovat hraní v televizních seriálech a později i filmech. Hrál například v seriálech Designing Women či M*A*S*H. Zemřel na rakovinu ve věku 67 let.\nAltadena, Kalifornie, USA\nMeshach Taylor v roce 2014\nMeshach Taylor (11. dubna 1947 − 28. června 2014) byl americký herec. Narodil se v Bostonu, jeho otec byl děkanem několika univerzit. Herectví se Taylor začal věnovat během středoškolských studií. První profesionální vystoupení odehrál během národního turné k muzikálu Hair. Koncem sedmdesátých let se začal více věnovat hraní v televizních seriálech a později i filmech. Hrál například v seriálech Designing Women či M*A*S*H. Zemřel na rakovinu ve věku 67 let. Jeho manželkou byla herečka Bianca Ferguson.


ICE TIME dnes na O2 TV Sport! Jak zná Martin Erat hantec? | Tv.iSport.cz\nStanice O2 TV Sport nabízí dnes ve 20 hodin premiérový díl hokejového magazínu ICE TIME. Těšit se můžete na kapitánský profil libereckého Petra Jelínka. Dozvíte se, kteří extraligoví hráči znají nejvíce hlášek z filmů. Potkali jsme se s inženýrem Janem Eberlem, útočníkem Škody Plzeň. Čeká vás nový díl pořadu Se Simonou, dnes s Martinem Eratem. Finálovým soubojem v přesnosti střelby pokračuje i seriál Extraligová nej od HokejkaTV. A ani v tomto týdnu vás neochudíme o rubriky Social Feed a Top pět momentů. Tak nezapomeňte, dnes v osm hodin večer na O2 TV Sport magazín ICE TIME.


Vodíkový elektrobus – výhody hybridní koncepce autobusu - Časopis Vesmír\nVodíkový elektrobus – výhody hybridní koncepce autobusu\nTechnologie zítřka ve svém dětství\nAleš Doucek, Luděk Janík\n| Vesmír 88, 800, 2009/12\nÚstav jaderného výzkumu Řež spolu s partnery projektu vyvinul moderní a vysoce účinný vůz s vodíkovými palivovými články jako hlavním zdrojem energie. Zvolená koncepce trojitě hybridního pohonu umožnila dosáhnout optimálních provozních parametrů při relativně malém instalovaném výkonu palivových článků. Několik testovacích jízd se standardním městským autobusem po městě Neratovice a přilehlém okolí poskytlo informace o výkonových potřebách autobusu v podmínkách plánovaného provozu. Výkonové prvky i strategie řízení hybridního pohonu jsou tak (s nadsázkou řečeno) ušity přímo na míru lokálním podmínkám provozu autobusu.\nTriHyBus (zkratka z anglického Triple Hybrid Hydrogen Bus neboli trihybridní vodíkový autobus) je v prvním přiblížení elektrický vůz s primárním zdrojem elektrické energie v podobě vodíkového palivového článku. Při energeticky náročných režimech jízdy mu asistují elektrické baterie a ultrakapacitory. Systém také umožňuje rekuperaci1) brzdné energie, která vzniká například při dobrzďování nebo při jízdě z kopce. Autobus je brzděn elektricky přibližně do 60 % zdvihu brzdového pedálu a dále již běžnou pneumatickou brzdou. Strategie řízení energetických toků ze tří zdrojů je závislá na aktuální potřebě výkonu, stupni nabití akumulátorů a ultrakapacitorů i na aktuální rychlosti jízdy. Při vysokých rychlostech si autobus ponechává jistou rezervu v kapacitě akumulačních prvků, aby byl schopen pojmout energii vzniklou při brzdění. Při nízkém nabití akumulačních prvků je naopak výkon čerpán z palivového článku a dobíjí tak především trakční baterii. Při plných akumulačních kapacitách lze brzdit do odporníků umístěných na střeše vozidla.\nAkumulační prvky tvoří trakční baterie typu Li-Ion, schopné akumulovat až asi 22 kWh a ultrakapacitory o úctyhodné kapacitě 18 F, 2 kWh. Hlavní rozdíl mezi trakční baterií a ultrakapacitory je v maximálním proudovém zatížení. Zatímco baterie je schopna dlouhodobě dodávat výkon přibližně 30 kW, ultrakapacitory jsou schopny poskytnout řádově vyšší výkon. Z provozních testů se ukazuje, že se kapacitory výrazně podílejí na akceleraci vozidla, kde po dobu několika sekund dodávají až 70 % celkového výkonu do trakčního motoru, podobně i energie z brzdění je z větší části směrována do kapacitorů. Baterie je využívána při dlouhodobě energeticky náročnějších režimech jízdy, jako je například jízda do kopce.\nAutobus je vybaven třífázovým asynchronním motorem z produkce Škoda Electric. Otáčky motoru jsou řízeny pulzně šířkovou modulací; vzhledem k relativně nízké projektové maximální rychlosti autobusu bylo nutné využít uspořádání bez mechanické převodovky. Motor je umístěn v zadní části vozu, kde je standardně umístěn dieselový motor.\nPalivový článek včetně vzduchového kompresoru a řídicí jednotky palivového článku jsou rovněž v zadní části vozu. Baterie jsou umístěny ve spodní části vozu, přibližně v jeho polovině, namísto naftové nádrže. Elektronika řídící pohon, tepelné výměníky chladicího okruhu palivového článku, ultrakapacitory i vodíkové tlakové kompozitní nádoby,2) to vše je umístěno na střeše vozidla.\nVývoj a realizace čerpací stanice byly plně v kompetenci firmy Linde Gas. Vychází z koncepce, která je osvědčena lety provozu například v rámci projektu CUTE (Clean Urban Transport for Europe). Pro potřeby projektu byla upravena z hlediska skladovací kapacity i požadavku na četnost plnění.\nVodík se ve stanici skladuje v nízkotlakém velkoobjemovém zásobníku při maximálním přetlaku 40 barů v množství potřebném pro týdenní provoz autobusu (asi 125 kg).\nSrdcem celé čerpací stanice je kompresorová stanice. V první části stanice se nachází zařízení pro stlačování vodíku a potrubní rozvody, v druhé elektroinstalace a hydraulika. Kompresorová stanice je zejména z bezpečnostních důvodů umístěna v samostatně stojícím betonovém kontejneru, který je chráněn proti výbuchu a současně také představuje ochranu okolí. Vodík je zde stlačován na tlak 300 barů (30 MPa) ve dvou stupních. Oba stupně kompresoru jsou hydraulicky poháněny a jejich plášť chlazen olejem, takže během komprese se teplota mění jen nepatrně. Vodík je ukládán ve dvou sekcích svazků tlakových lahví při tlaku 300 barů a třetí vysokotlaké sekci při tlaku 450 barů.\nPřed tankováním se nejprve změří počáteční tlak v nádrži vozidla a vzhledem k okolní teplotě a ohřátí plynu se dopočte požadovaný koncový tlak. Nádrž se plní postupně z obou zásobních sekcí, zbytek plnění se odehrává v režimu boosteru, kdy kompresor nasává plyn z vysokotlaké sekce při minimálním tlaku 150 barů. Proces plnění je automaticky ukončen, když koncový tlak dosáhne požadované hodnoty. Celková specifická spotřeba energie při plnicím tlaku 350 barů je asi 0,125 kWh na normální m3.\nČerpací stanice je vybavena dálkovým monitoringem\nNa výdejním stojanu jsou dvě tankovací pistole s označením TK-16 a TK-25. Užší koncovku používají osobní automobily a také náš Tri-HyBus, širší koncovkou je vybavena většina ostatních vodíkových autobusů. Čerpací stanice tak bude schopna uspokojit všechna stávající vodíková vozidla. Bude sloužit pro potřeby provozu autobusu, je však přístupná i dalším případným zájemcům. Doba čerpání je přibližně 8 minut pro 350 barů, 20 kg H2.\n1) Rekuperace — proces přeměny kinetické energie dopravního prostředku zpět na využitelnou elektrickou energii při elektrodynamickém brzdění. Tato energie se buď ukládá do akumulátorů (ultrakapacitorů) přímo v dopravním prostředku, nebo se vrací do napájecí soustavy (na rozdíl od elektrodynamického brzdění bez rekuperace, kdy se získaná energie maří v odpornících).\n2) Kompozitní materiály – materiály složené ze dvou nebo více složek s rozdílnými vlastnostmi, které materiálu dávají vlastnosti, jež žádná z jeho složek nemá. V daném případě byly tlakové lahve vyrobeny z uhlíkových kompozitů, jež vynikají pevností a nízkou hmotností.\nAutobus má dojezd 250–300 km, což při množství vodíku 20 kg znamená spotřebu 7–8 kg H2/100 km, což je přepočteno na energii zhruba úspora 35 % oproti dieselovému pohonu (počítáno se spotřebou 32 l/100 km).\nčlánek ve formátu pdf [268,47 kB]