ECONNECT - Petr Pokorný: Nemáme takovou moc, abychom Zemi zničili\nPetr Pokorný: Nemáme takovou moc, abychom Zemi zničili\n19. 1. 2010 - PRAHA [Ekolist]\nJak vypadala česká krajina v pravěku? Měl na ni člověk spíš příznivý, nebo záporný vliv? Dají se v jejím vývoji najít období, která bychom mohli nazvat kolapsy? A jak je to s kolapsy společností obecněji – může na ně mít vliv vztah lidí ke svému přírodnímu prostředí? Proč se zhroutily společnosti v severní Africe? V rozsáhlém rozhovoru se těmto otázkám věnuje biolog Petr Pokorný, který se zabývá historickou ekologií a zúčastnil se několika expedic do severní Afriky.\nPetr Pokorný – narodil se v roce 1972. Vystudoval Přírodovědeckou fakultu UK v Praze a Biologickou fakultu JČU v Českých Budějovicích. V Archeologickém ústavu AV ČR a v Centru pro teoretická studia UK se zabývá historickou ekologií a dynamikou krajiny a vegetace v holocénu (viz rozhovor). Přednáší na Přírodovědecké a Filozofické fakultě UK. Kromě ryze odborných textů píše články například do časopisu Vesmír, je spoluatorem knihy Krajina a revoluce, za níž s kolegy obdržel čestné uznání od ministra životního prostředí, a je hlavním editorem komponovaného sborníku o kolapsech v přírodě a společnosti Něco překrásného se končí.\nEkolist: V češtině nedávno vyšly překlady dvou knih o kolapsech. Jednou jsou Kolapsy složitých společností od Josepha A. Taintera, druhou Kolaps Jareda Diamonda. Zatímco Diamond říká, že k pádu společností můžou přispět jejich reakce na environmentální situaci, ve které se společnost nachází, podle Taintera nemůžou environmentální okolnosti přispět k pádu společnosti, protože by na ně společnost vždy dokázala zareagovat. Je vám bližší spíš Diamondova, nebo Tainterova pozice?\nPetr Pokorný: Tyto dva pohledy vedle sebe existují už dlouho. Musím říct, že ačkoli jsem přírodovědec, je mi bližší spíš Tainter, protože mi připadá, že je holističtější, že bere v potaz složitost vztahů. On vlastně tvrdí, že jak společnost postupně zraje a roste její velikost, tak zároveň roste i její složitost. Udržovat tuto složitost (komplexitu) je však náročné a tento proces nemůže probíhat donekonečna. Proto společnosti procházejí cyklem vzrůstu, stagnace a úpadku a procházení tímto cyklem je nevyhnutelné. Diamondův pohled nás nutí vyhledávat v minulosti určité krizové jevy třeba ve vývoji klimatu, eroze, zasolení nebo dalších environmentálních parametrů. To je sice plodné, ale nepochybuji, že když ho potřebujeme, vždycky nějaký ten krizový jev najdeme. V tom je však právě nebezpečí takového přístupu.\nMyslím si, že je potřeba nebrat oba pohledy úplně odděleně, protože oba možná popisují věc správně, jen její jinou část. Příčiny pádu společností je potřeba rozlišovat na ty bezprostřední (proximátní) a ty vzdálené (distální). Tainterův pohled popisuje spíš příčiny vzdálené, to znamená vnitřní dynamiku společností, které narostou do určitého stupně složitosti a stávají se citlivější i na ty „Diamondovy“ příčiny bezprostřední, tedy třeba na klimatický chaos, na problémy s produkcí potravin způsobené erozí či vysušováním, na destruktivní působení mimořádně šílených vládců atd. Oba přístupy jsou tak vlastně vzájemně docela dobře slučitelné.\nRozumím tomu správně, že vám Diamondův pohled připadá jako podmnožina toho Tainterova?\nTak nějak. Diamondův pohled popisuje blízké příčiny, bezprostřední poslední kapky, kterými pohár přeteče. Pokud bychom si totiž nebyli vědomi toho, že zánik společností je mnohovrstevný proces související také s vnitřní dynamikou společnosti, dostali bychom se do silného environmentálního determinismu (všechno bychom vysvětlovali environmentálními důvody), který pozorovanou skutečnost moc dobře nepopisuje. Někdy stačilo docela málo. Jindy je zase zřejmé, že se společnosti perfektně přizpůsobily i velkým environmentálním změnám.\nKteré společnosti třeba?\nZ těch nejstarších jde určitě o lovecko-sběračské společnosti, které jsou díky své jednoduchosti dobře přizpůsobivé. Někdo spočítal, že zacházejí řádově s tisícem různých artefaktů. Pro srovnání Američani za 2. světové války, když se vylodili v Evropě, evidovali asi půl milionu typů vojenského materiálu.\nLovecko-sběračské období je vlastně nejdelší úsek lidských dějin. Čistě zemědělský způsob života, tedy první vesnice a usedlé rurální komunity, je starý asi 10 000 let, předtím ale celé statisíce let lidstvo fungovalo jako lovci a sběrači. Ti procházeli obdobími dramatických environmentálních změn, aniž se jich to nějak zásadně dotklo.\nZ mladších společností to byli třeba Mayové. Ti zažili na začátku rozvoje své kultury výrazné vysušování, aniž je to nějak zásadně proměnilo. Až později, když byla jejich společnost „přezrálá“, ta samá příčina stačila k tomu, aby se společnost naráz zhroutila a prudce zchudla.\nČeská krajina v pravěku\nKdyž si vzpomenu na to, co jsme se učili ve škole třeba o stěhování národů, tak mělo jít o dobu velikých změn. Vy jste jeden z lidí, kteří tvrdí, že to přinejmenším z pohledu dění v krajině tak náhlé nebylo a že se i na další tzv. kolapsy na našem území díváme poněkud schematicky. Můžete to rozvést?\nPohled na období stěhování národů jako na etapu velkých změn je ovlivněn písemnými památkami z období rozkladu Římského impéria, v nichž je ta doba popsána hodně dramaticky. Takové písemnictví ovšem ukazuje věc spíš z politického či z vojenského hlediska. Otázka ale je, jak moc velké části společnosti se celá záležitost vlastně týkala. Například Keltům se v jednu chvíli sice podařilo dobýt Řím, ale to ještě neznamená, že by se Řím stal keltským městem. Přesuny obyvatelstva ani v takových případech nebyly masové. Myslím, že dnešní situace s přílivem přistěhovalců do Evropy je z demografického hlediska řádově mnohem dramatičtější a více přelomová. Když pak s kolegy studujeme pravěké dějiny z krajinného pohledu, a navíc v české kotlině, tedy za severní hranicí Římské říše, tak vlastně není divu, že očekávané velké změny v době, kterou jsme si zvykli nazývat „dobou stěhování národů“, vůbec nevidíme. Přitom z tohoto období dnes máme k dispozici solidní množství pylových analýz. Ty ovšem neukazují žádnou změnu, která by sahala nad rámec běžné krajinné dynamiky. Díky dochovanému pylu obilovin a všelijakých plevelů jsme schopni uvidět, že v době stěhování národů beze změny přetrvávala plně funkční kulturní krajina z předešlých věků. Teď ovšem mluvíme o tzv. staré sídelní oblasti, což jsou prostě nížiny vhodné k zemědělství. V rámci rozlišovací schopnosti podrobných pylových záznamů, která se pohybuje v řádu desítek let, jako by se v době stěhování národů nedělo vůbec nic. Žilo a hospodařilo se tu pořád stejně. Přitom z našeho pravěku známe některé příklady úplného kolapsu rozvinuté kulturní krajiny. Takovým případem je západočeský vrch Vladař, kde bývalo jedno velice důležité pravěké hradiště. Z umělé vodní nádrže, kterou kolem roku 350 př. n. l. vybudovali laténští obyvatelé na akropoli Vladaře, máme k dispozici detailní pylový záznam, který souvisle pokrývá časový úsek uplynulých 2300 let. Co z něho můžeme vyčíst? Mimo jiné to, že těsně před přelomem starého a nového letopočtu bylo hradiště opuštěno a že zarostlo lesem. Souviselo to s odlivem Keltů z našeho území, což je proces ještě mnohem záhadnější než ono populární „stěhování národů“. Zpustla dokonce i celá krajina v širokém okolí. Osídlení se tu znovu objevilo až v 8. století, kdy u nás už drahnou dobu žili Slované. Tohle by tedy mohl být příklad krajinné dynamiky, která zahrnuje fáze kolonizace a pustnutí celých velkých kusů krajiny.\nV období stěhování národů se tedy v krajině nic výrazného nedělo. Je třeba jiné období, které by z hlediska lidských zásahů do krajiny bylo od konce poslední doby ledové na našem území významné?\nAno, v podstatě v průběhu celého holocénu (holocén je současné geologické období, které začalo po konci poslední doby ledové – pozn. aut.) jsou lidské zásahy v přírodě čitelné, jimi se vlastně postupně vyvíjí dnešní kulturní krajina. Významná jsou období kolonizace, kterých bylo hned několik. Záleží ale na tom, o jaké území by se nám mělo jednat. Důležitá je zakládající zemědělská kolonizace sprašových nížinných oblastí na počátku neolitu. Později osídlení občas expandovalo do okrajových území a potom se zase stahovalo do staré sídelní oblasti. Vezměme například severní Prácheňsko, což je kraj na jih od Příbrami, na sever od Písku a na západ od Vltavy. Tam došlo v době halštatské, tedy na začátku doby železné, skutečně k prudké a jednorázové kolonizační události. Do té doby tam podle všeho byl les a krajina víceméně přírodní. V takovém prostředí musela kolonizace vyvolat opravdu hluboké změny. Tenhle model krajinného vývoje jinak známe spíš z počátku vrcholného středověku jako tzv. středověkou kolonizaci.\nKde tedy můžeme hledat nejstarší kořeny naší kulturní krajiny? A jak vůbec naše krajina vypadala po skončení poslední ledové doby? Byla podobná nějaké oblasti, kterou můžeme vidět dnes?\nKonec poslední doby ledové datujeme zhruba 11 000 let před současností. Šlo o opravdu dramatickou fázi ve vývoji přírody, celé krajiny i lidské společnosti. Tempo klimatických změn bylo z dnešního pohledu naprosto nepředstavitelné. Podle střízlivého odhadu se během řekněme dvaceti let průměrná roční teplota zvedla o 5 °C a srážky stouply o 200 %. Přesto to viditelně nezahýbalo s tehdejšími společnostmi lovců a sběračů. Ti se na klimatickou změnu dokázali bez problémů adaptovat. Na celkové oteplení a zvlhčení se zpožděním začala reagovat také vegetace a krajina se postupně zalesňovala. Trvalo řekněme 3000 let, než se víceméně uzavřela lesem. Zpoždění vývoje lesní vegetace souviselo jednak s tím, že glaciální refugia některých dřevin ležela poměrně daleko od našeho území, ale i se zráním půd a s klimatickým vývojem, který byl stále kolísavý. V období tzv. eventu 8200 například na několik desítek let výrazně klesla globální teplota, po novém oteplení se však klima ještě více zvlhčilo a začalo tzv. klimatické optimum holocénu – a v tu dobu už šlo zalesňování dramatickým tempem a mizely i poslední ostrůvky stepního bezlesí, které přetrvávalo z předchozí ledové doby.\nPokud si položíme otázku, jestli se nám vůbec něco zachovalo z doby ledové a jakou roli v tom eventuálně mohl sehrát člověk, tak si musíme uvědomit, že glaciální příroda v holocenním vývoji prošla jakýmsi „hrdlem lahve“. Na začátku holocénu jsme tu měli ostrůvky lesa v moři stepi. Lesní ostrovy se postupně slévaly a tak se nakonec situace úplně obrátila – byly z toho najednou ostrůvky stepi v moři lesa. Důležitý moment nastal ve chvíli – a tady se zřejmě poprvé nacházíme v situaci, kdy člověk opravdu zásadním způsobem ovlivnil naši krajinu – kdy se objevili první zemědělci, kteří se na stepních ostrůvcích usadili. Otázka, zda první zemědělci opravdu tímto způsobem navázali na poslední zbytky glaciálního bezlesí, byla dlouho otevřená. Alternativní pohled předpokládal všudypřítomný les, který první zemědělci museli pracně klučit. Mně se ale představa návaznosti jeví jako docela pravděpodobná. Částečně i proto, že se změnil pohled na mezolitickou etapu vývoje společnosti, což je archeologické období, které bezprostředně předcházelo neolitu. Dřív byli mezolitici líčeni jako divoši, co se v malých polodivokých tlupách toulali po lesích. Říkalo se třeba, že mezolitický člověk měl na krajinu stejně nepatrný vliv, jako měla stáda divokých lesních býložravců. Dnes si však myslíme, že i ta divoká zvířata měla na krajinu dost podstatný vliv, a navíc už nevidíme začátek neolitu jako tak ostrý střih v kulturním a krajinném vývoji. Dnes to spíš vidíme tak, že neolitičtí zemědělci navázali na tradici mezolitiků, kteří byli schopni si zemědělský způsob života osvojit (měli na to jakýsi náběh už sami od sebe), a navíc jich bylo poměrně hodně a krajinu i před neolitem významně ovlivňovali. Nejen zemědělský, ale ani lovecko-sběračský způsob života totiž není příliš funkční ve vyloženě hustých lesích a soustřeďuje se spíš na otevřených plochách, kde se shromažďují stáda velkých zvířat. Když se krajina začala zalesňovat, hůř se lidem krajinou procházelo, hůř se jim lovilo a i celková produktivita se snížila. Proto mezolitici vypalovali lesy, aby vytvořili paseky, kam se zvířata stahovala. Navíc tam mohla růst líska, ostružiní, maliní a jiné užitečné rostliny.\nByl tedy neolit z krajinného hlediska skutečně zásadní změnou?\nTo záleží na velikosti čtecího rámce. V bližší perspektivě šlo o změnu postupnou, jak jsem se právě pokusil naznačit. Ale pokud se podíváme na ten přechod z větší dálky, řekněme v měřítku celého holocénu, tak šlo o změnu hodně zásadní. Takovou, která snese srovnání snad jen se začátkem vrcholného středověku a ovšem i s naší žhavou současností. V této souvislosti jsme s Jiřím Sádlem v mírné nadsázce napsali, že neolit skončil ve druhé polovině 20. století. Po dobu delší než 7000 let se totiž většina středoevropského obyvatelstva živila zemědělstvím. V 60. letech minulého století se poprvé od začátku neolitu stalo, že se víc než polovina Evropanů začala zabývat něčím úplně jiným, než je zemědělství. Tito lidé většinou přestali žít na vesnici a odstěhovali se do měst. Zemědělské produkty k nim dnes putují přes polovinu zeměkoule a i tam někde za oceánem se jedná spíš o „výrobu“ za použití strojů než o tradiční způsob zemědělství. Je to jev, který rozhodně stojí za hlubší zamyšlení. A to nejen třeba z pohledu sociologa, ale možná i z hlediska přírodovědce.\nVratím se k neolitu. V důsledku lidské činnosti se zase začala rozšiřovat „step“ na úkor lesa?\nAno. Území, které nazýváme starou sídelní oblastí a v Čechách si ho můžeme zjednodušeně představit jako všechno, co leží zhruba pod 350 metrů nadmořské výšky, bylo masivně osídleno už v neolitu a od té doby, tedy přibližně 7500 let, to víceméně trvá. V tomhle území (v okrajových oblastech později) člověk vlastně převrátil přírodní vývoj krajiny a svou činností způsobil, že se lesy fragmentovaly, až z nich nakonec zase zůstaly jenom ostrůvky v bezlesé krajině. Něco jako v době ledové, ale v „kulturním provedení“. Dodnes nemáme spolehlivě vyřešeno, jak moc se kulturní stepi liší od těch přirozených, které jim kdysi dávno předcházely. Občas máme tendenci je od sebe ostře oddělovat, což je pochopitelné třeba v případě pole s obilím: může to znít divně, ale pole je vlastně takový extrémní případ kulturní stepi na hlubokých úživných půdách, která je k nám přenesena z Předního východu a která bez umělého udržování okamžitě zaniká. Vedle polí ale u nás máme podstatně stabilnější formy stepí na mělkých půdách a extrémních stanovištích – třeba ty u Pouzdřan, na Oblíku, na Lovoši a podobně. Jsou velmi podobné přirozeným kontinentálním stepím třeba jižního Uralu nebo jižní Sibiře. Zdá se, že rozdíl mezi tzv. primárním („přirozeným“) a sekundárním („antropogenním“) bezlesím je menší, než jsme si donedávna mysleli. Tím se ale zase zpětně mění pohled na význam přechodu od mezolitu k neolitu – tam jsme totiž kladli dobu, kdy se tzv. primární bezlesí měnilo na sekundární.\nNa posunujících se okrajích staré sídelní oblasti se pak po celý zbytek pravěku stále něco dělo a vliv člověka byl víceméně kumulativní. Přicházely novinky, které dávaly člověku větší technologické možnosti, aby vytvářel stále kulturnější krajinu, a to zpětně vedlo k nárůstu obyvatelstva. Tento proces byl však hrozně pomalý. Současně s ním rostla diverzita, a to nejen ta vyjádřená počtem druhů, ale i ta stanovištní – došlo ke zjemnění zrna krajiny, v níž se tím pádem zvyšovala rozmanitost biotopů, ve kterých mohly druhy žít. Pokud bychom se na celou věc podívali čistě z hlediska biodiverzity, což pochopitelně není jediný možný pohled, tak člověk na ni měl vlastně pozitivní vliv a přispíval k neustále rostoucímu bohatství druhů a stanovišť v krajině. Tak to ale nejde donekonečna. V pylových diagramech, které zachycují celý holocén a umožňují určitým způsobem diverzitu měřit, vidíme téměř všude stejný proces: S nárůstem lidského vlivu diverzita neustále roste a opět začíná klesat až ve 20. století, výjimečně i dřív, celoplošně však až docela nedávno. Možná je to jeden ze symptomů „konce neolitu“.\nNa hranici staré sídelní oblasti žilo hodně lidí, jež měli blízko do prostoru, který mohli obývat mezolitici. Jak to vlastně na hranici staré sídelní oblasti v kritický moment vypadalo?\nPrvní neolitickou kulturou ve střední Evropě byla tzv. nejstarší kultura s lineární keramikou označovaná písmenem A. Její výskyt ve střední Evropě je výsledkem mohutné osídlovací vlny, která šla od jihovýchodu přes české území a přes jižní Polsko dál na západ do Německa a až do Francie. Tato vlna se zarazila na úrovni středního Polska a na sever od této hranice několik tisíc let přetrvával mezolitický způsob života. Tam opravdu zůstali lovci a sběrači, kteří nikdy neprovozovali zemědělství, jenom se v kontaktu s neolitiky naučili dělat keramiku – moc ji ale neuměli a byla dost ošklivá. Podle jedné lokality v Dánsku se tato kultura jmenuje Ertebolle a díky ní je vidět, že lovecko-sběračský způsob života může i několik tisíc let přetrvávat v kontaktu s neolitiky, tedy že oba světy nejsou vzájemně úplně neslučitelné.\nJe ale otázka, jak to vypadalo na jih od této hranice, tedy uvnitř neolitiky osídleného území. Zdaleka ne všechny oblasti tohoto prostoru jsou vhodné pro zemědělství. Někteří si myslí, že naše území museli neolitici obsadit úplně, protože lesní enklávy, které zůstávaly stranou – šlo v podstatě o všechna místa, která leží výš než oněch 350–400 metrů nad mořem, tedy o Českomoravskou vrchovinu, pohraniční hory, ale třeba i Budějovickou pánev, Třeboňskou pánev, Pošumaví atd. – svou plochou a malou úživností nestačily pro dlouhodobější přetrvávání skupin mezolitiků. Druhá část odborníků si myslí, že na našem území mohla stejná situace, jakou známe ze severní Evropy, nastat také, ovšem v jemnějším měřítku. Pokud je tento model pravdivý, mezolitici a neolitici by žili vedle sebe na poměrně malém prostoru, takže by o sobě museli vědět a třeba si i vyměňovat nějaké artefakty. Problém je, že výzkum mezolitu byl u nás zatím zoufale podceněný. Teď zkoumáme jednu klíčovou lokalitu na Třeboňsku, což je zaniklé jezero, u něhož jsme nalezli masivní mezolitické osídlení, takže se nám snad k těmto otázkám časem podaří najít nějaké doklady. Zatím máme z nálezů pylu a mikroskopických uhlíků nepřímé důkazy pro hypotézu, že mezolitické osídlení v okrajových částech Čech přetrvávalo ještě nějaký čas poté, co ve staré sídelní oblasti už žili zemědělci. Nemáme pro to ale zatím důkazy archeologické, třeba v podobě nějakého vykopaného sídliště. Dokud nezamáváme střepy, tak nám archeologové asi neuvěří ...\nJak lidé kolonizovali krajinu dál? To už šlo spíš jen o historické epizody, kdy ze staré sídelní oblasti obsazovali další území třeba kvůli konkrétním zdrojům surovin?\nUž první neolitické osídlení, zmíněná kultura s lineární keramikou, obsadilo většinu tehdy zemědělsky využitelné krajiny. Potom ale došlo k opětovnému smrštění osídlené zóny. Vlastně až v eneolitu, tedy po řekněme dalších dvou tisíciletích, došlo v souvislosti s velkými změnami ve způsobu hospodaření k nové expanzi. Tehdy se začalo provozovat orebné zemědělství, které spočívá v zápřahu dobytka a v zavedení pluhu. K dalším expanzím pak docházelo spíš místně ve spojení s využíváním surovin, hlavně podle toho, po jakých kovech byla poptávka v době bronzové a železné. Někdy to bylo třeba zlato, na které je území Čech poměrně bohaté.\nPodobné typy kolonizací pak přetrvávaly až do středověku?\nAno. Například za laténu (období trvající přibližně pět století před přelomem letopočtu – pozn. aut.) zřejmě existovala území, která byla zaměřena jakoby „průmyslově“ – specializovala se na určitou řemeslnou činnost. Takhle bylo nedávno prozkoumáno například povodí Loděnice u Kladna nebo Říčansko. Obě tyto oblasti byly za laténu zaměřené na hutnictví železa. Ve středověku pak tento trend významně narůstal, vznikaly třeba stříbrné hory v Kutné Hoře. Tehdy ale pro změnu šlo o soukromé podniky. Někdy mezi raným a vrcholným středověkem, mezi 11. a 13. stoletím, totiž došlo k velké společenské změně – do té doby nic v krajině nepatřilo nějaké osobě, ale vždycky obci. Od středověku ale existovali soukromníci, kteří vlastnili kusy krajiny a podnikali s nimi. S nástupem vrcholného středověku se tato podnikatelská aktivita projevuje výraznými vlnami kolonizace. Majitel panství si zval lidi, například z přelidněných oblastí v Německu, dal jim půdu, na nějakou dobu je osvobodil od daní, oni tam hospodařili a po nějaké době začal z výnosů na kolonizované půdě žít. Z lidí si tak udělal poddané. Najímal si lokátora, což byl schopný manažer, který celou věc zorganizoval. Tato středověká kolonizační vlna se na určitých částech krajiny obrovsky podepsala a dnes tuto fázi na mnoha místech čteme jako naprosto dominantní rys v celém holocenním vývoji. Ne všude se však kolonizace podařila, někde osídlení kvůli hospodářské recesi, válkám nebo velkým morům zase ustoupilo. Proto dnes můžeme leckde v lesích najít zaniklé středověké vesnice, třeba v Brdech nebo na Říčansku. Známe i území, kde ztroskotaly obrovské podnikatelské plány. Například ve stínu hradu Bezdězu vzniklo město, k němuž byly založeny vesnice, jež ho měly živit. Neuplynulo ani sto let a celý záměr se zhroutil. Od té doby až dodnes je tamní krajina v podstatě pustá. Je to vůbec hodně zajímavé území. Je jakoby nejjižnějším ostrovem nížinné tajgy v rámci Evropy. Jeho pohnutá historie tak nachází svoje vyjádření v současném stavu přírody.\nLidé dost často v kronikách psali, pamatuji si to třeba z pamětních spisů Nové Paky, že se na jejich území před osídlením rozkládaly neprostupné hluboké hvozdy. Byly někdy v 10. století skutečně na hranici sídelní oblasti „neprostupné hvozdy“?\nPokud mluvíme třeba o Nové Pace a dalších místech za hranicí staré sídelní oblasti, tak ano. Ne ovšem absolutně neprostupné, tu a tam v nich jistě byly nějaké ty cesty. Na lidové vyprávěnky o předhistorických dobách je ale potřeba dávat pozor. A nemusí se chodit ani tak daleko: Co si každý Čech představí pod rokem 1348? No to je přece Karel IV., otec vlasti, stavba Karlštejna a založení Nového Města! Zlatá doba dějin naší vlasti! Málokdo si ale uvědomí, že ve stejném roce v Čechách řádil nejstrašnější mor, jaký historie pamatuje. Počet obyvatel Českého království tehdy klesl minimálně o třetinu, snad dokonce až o polovinu.\nNeprostupnost hvozdů byla srovnatelná s hustými lesy současnosti? Nejspíš v nich žili medvědi, velcí býložravci, možná zubři ...\nKaždopádně v nich žili pratuři, jeleni, srnci, divoká prasata a dost možná, že i ti zubři. A jestli byly prostupné? Šlo o přirozený les, který měl rozmanitou věkovou strukturu a podléhal ploškové dynamice. Procházel cyklem, jehož součástí jsou třeba i rozpadové fáze s přirozenými pasekami. Takové lesy jsem měl možnost vidět na jižní Sibiři a rozhodně vypadají jinak než lesy kulturní, které známe od nás. Velká část západního Sajanu je neosídlená divočina, a to i historicky, takže tam můžeme vidět obrovský kus přirozeného pralesa na 50° severní šířky. To není žádná rezervace, byť 150 let stará, jako třeba Boubín. Myslím, že jsme tam viděli velmi dobrou analogii k našim pravěkým lesům, i když tam nedosahuje areál třeba dubu, lípy a dalších listnatých dřevin. Leckteré lesy ale naše doubravy připomínají, jsou to vlastně doubravy bez dubu, ve kterých je bylinný podrost skoro stejný jako u nás. Na Sajanech jsme sbírali v přirozených lesích současná pylová spektra a srovnávali jsme je s prehistorickými pylovými spektry z našeho území. Pokud se na to podíváme přes pylový obraz, tak to vypadá, že analogie mezi současným lesem na Sajanech a českými lesy v minulosti opravdu funguje. No a na jižní Sibiři vidíme, že jde o les poměrně dobře prostupný, velice rozmanitý, dá se v něm docela dobře orientovat a na mnoha místech je patrný vliv divokých zvířat.\nJakým dojmem na vás takový les působil?\nBylo to pro mně vlastně docela překvapení. Cítil jsem se tam hrozně dobře, jakoby přirozeně, žádný strach z divokých zvířat, z bludných kořenů, dokonce ani z hejkala. Ta divoká lesnatá krajina na mě působila takovým jakoby důvěrným, lidským dojmem. Od prvního okamžiku jsem v ní byl jako doma. Prostě jsem se projevil jako nenapravitelný romantik a Pražák, pro kterého je úchyl na sídlišti mnohem reálnější jev než rozzuřený rosomák. Ale tak to je vždycky. Ať chceme nebo ne, na svět kolem sebe se díváme prizmatem kolektivní zkušenosti, které říkáme „kultura“, a také skrze neopakovatelnou osobní situaci. A kupodivu to platí i v případě, když na ten svět koukáme vědeckýma očima.\nKolaps celé Sahary\nJste jedním z editorů knížky o kolapsech Něco překrásného se končí. Z předešlého hovoru i z této knížky jsem získal pocit, že v českém prostředí na kolapsy moc nevěříte.\nKrátce za sebou jsme v dost podobném autorském kolektivu psali dvě knížky. Jedna se jmenuje Něco překrásného se končí a ta druhá Krajina a revoluce. V jedné jde o „kolapsy“, v druhé o „revoluce“, což je v jistém smyslu protimluv. Revoluce je proces, který směřuje k nějakým „šťastným zítřkům“, kolaps naopak evokuje úpadek a mizení pokroku do ztracena.\nAle obojí je rázná změna.\nPrávě proto. Jsou to dvě strany stejné mince. Já jsem se třeba snažil nabídnout pohled na Čechy, které jsou ve srovnání s jinými územími (v jedné z těch knížek je taky hodně příkladů z Egypta) opravdu šťastným krajem, kde se nikdy nic moc dramatického nedělo a asi nebude dít ani v blízké budoucnosti, přestože nesporně dochází k environmentálním změnám globálního charakteru. Na Zemi jsou jiná, mnohem exponovanější místa. Největší změny se odehrávají na hranicích suchých oblastí nebo na krajích moří. U nás si ale nějaký opravdu katastrofický vývoj přírodního prostředí můžeme zatím představit jen stěží.\nV knížce píšete o kolapsu v severní Africe. Jsou tedy i v současnosti společnosti, u kterých může být životní prostředí základním faktorem, který vede k jejich zániku?\nPokud je environmentální změna dostatečně důsažná a rychlá, tak vede k pádu i docela jednoduché společnosti. Severní Afrika je dobrým příkladem a ukázkou toho, že v extrémním případě to celé může fungovat i dost „diamondovsky“. Před zhruba 7000 až 6000 lety celá Sahara začala prudce vysychat. Monzuny se stáhly na jih a vznikla tak současná, absolutně suchá poušť. Předtím to byla spíš savana, kde žilo spousta zvířat. Z dnešního pohledu je úplně paradoxní, že to tenkrát byl nejjezernatější kraj na celé planetě, jedno jezero vedle druhého. Dodnes člověk na Sahaře téměř na každém kroku nachází zbytky jezerních sedimetů, tzv. pláje, což jsou právě vyschlá jezera, z nichž zůstalo nanejvýš jen suché bahno. Takže Sahara byla ještě docela nedávno savanou bohatou na zvířata, něco jako dnešní Serengeti, což bylo prostředí tak vhodné pro lovce, že tamní lidé po dlouhou dobu vůbec neměli potřebu se usadit a třeba pěstovat obilí. Živili se lovem, pastvou a kočovali s hovězím dobytkem. Tohle celé se ale najednou zhroutilo, příčinou byl jednoznačně environmentální kolaps takového rozsahu, že člověk neměl jakoukoli šanci to zvrátit. Šlo o velký klimatický proces, který probíhá cyklicky během celých čtvrtohor a souvisí se střídáním ledových a meziledových dob. Sahara v dlouhodobém měřítku neustále pulsuje, neustále vzniká a zaniká podle toho, jak se mění přísun sluneční energie, který pohání monzunový cyklus. Ještě větší než dnes byla severoafrická poušť například na vrcholu posledního glaciálu, čili před zhruba 20 000 lety. Pak se zazelenala, a dokonce se stala jedním z center vzniku zemědělského způsobu života. Z genetických studií i z archeologických nálezů například víme, že na Sahaře byl domestikován nejstarší hovězí dobytek. Celá oblast byla postupně poměrně hustě osídlena kočovnými pastevci a lovci. Najednou se to ale zhroutilo a lidé se museli odstěhovat. Buď odešli na jih do sahelského pásma, anebo do údolí Nilu, kde došlo k tak silnému zahuštění obyvatelstva, že se to muselo řešit zavedením státní byrokracie, administrativy a velkými centrálně řízenými podniky, jako byla stavba zavlažovacích systémů atd. Takže tady zároveň vidíme kolaps celého původního saharského prostoru a pasteveckého způsobu života, ale i začátek něčeho nového, tedy egyptské kultury, která byla nejdéle trvající kulturou vůbec. Všechno zlé je nakonec k něčemu dobré. Bohužel, někdy až po delší době. Kdybyste to povídal těm vyhladovělým pastevcům, vzali by vás asi pazourkovou sekerou po hlavě.\nMyslíte si tedy, že Egyptská říše vznikla v důsledku velkého zahuštění lidí? Jinde se podobný boj o prostor řešil spíš válčením ... Často spíš objevy nových technologií nebo postupný růst složitosti ve společnosti vedly k nárůstu obyvatelstva. Vy to ale popisujete obráceně – že velké množství lidí na jednom místě vedlo ke „skokovému“ vzrůstu komplexity ve společnosti.\nV případě Egypta to tak skutečně vypadá. Nejsem na to odborník, ale co vím z debat s egyptology, tak oni se na to takhle dívají a i mně to připadá jako přijatelné vysvětlení. Ovšem je to případ zvláštní a žádný podobný mě teď nenapadá. Sám Tainter ale často říká něco v tom smyslu, že společnost je organizace určená k řešení problémů.\nSpolečně s egyptology jste spoluautorem knihy Ostrovy zapomnění. Čemu se v ní věnujete vy?\nPíšu o živé přírodě východní Sahary a o dlouhodobých proměnách pouště. Egyptologové zase píšou o pouštních kořenech egyptské říční kultury. Na expedicích jsme společně zkoumali také úpadek římského osídlení v oázách, což byl vlastně další kolaps v pořadí. Zatímco celá poušť byla od doby velkého vysušení definitivně neobyvatelná, v oázách, což jsou vlastně velké tektonické propadliny, kde je blízko k podzemní vodě, se dalo fungovat ještě dlouho potom. Kultura oáz se zhroutila až někdy v 5. až 6. století našeho letopočtu. Obdělávaná a obydlená území se naráz smrskla na pětinu, nebo dokonce na desetinu původní rozlohy. Tento kolaps jsme se archeologickými průzkumy snažili podchytit a opravdu se to podařilo. Zatímco kolaps celé Sahary před 7000 lety byl spíš „diamondovský“ (došlo k obrovským environmentálním změnám a zhroucení bylo jejich následkem), kolaps oáz v 5. až 6. století byl spíš „tainterovský“ – místní změny životního prostředí, to byla jen poslední kapka mnohem většího průšvihu, který spočíval v úpadku celé komplexní společnosti římské říše. Egypt se svým rozvinutým zemědělstvím byl, jak se tenkrát říkalo, obilnicí Říma. A najednou nebyl o egyptské obilí zájem. Vlastně zájem asi byl, ale nebylo, jak zorganizovat dopravu a odbyt. Pak stačilo málo, v tomto případě vysušení, a najednou se ucho utrhlo. Nebyly peníze na vykopání hlubších studen a na prohloubení manavárů, což jsou takové podzemní štoly, které chytají podzemní vodu a svádějí ji do studní. Udržovat tento zavlažovací systém bylo nákladné. Římská společnost dosáhla určitého stupně složitosti, kterou najednou nebyla schopna dál udržovat, což se na prvním místě projevilo v okrajových a environmentálně labilních oblastech. Právě v případě kolapsu egyptských pouštních oáz je pěkně vidět, jak spolu oba dva zdánlivě neslučitelné pohledy souvisejí. Mimochodem Joseph A. Tainter používá kolaps římské říše jako hlavní příklad na podporu své teorie.\nPro vás jako pro biologa, který vyrůstal v Čechách, ale musela být Sahara dost těžké místo pro práci. Když se má člověk někde orientovat, nemůže se tam teprve jezdit učit, ale musejí ho napadat souvislosti ...\nTo je pravda, také jsem s tím měl při prvních expedicích na Saharu velké problémy. Někdy jsem byl se svými interpretacemi úplně vedle. Trvalo mi několik expedic, než jsem se s prostředím sžil a začal mu o trochu víc rozumět. Nikdy mu ale nebudu rozumět tak, jako mu rozumějí místní beduíni, kteří nám dělali průvodce. Jenomže oni holt zase nemají ten náš vědecký pohled. Protože zatím bohužel neexistuje beduínská věda, musíme to dělat neuměle my. (smích)\nNicméně díky tomu „dětskému“ pohledu, kdy dítě na všechno kolem zírá jako na první hračku, se nám zase podařilo objevit něco, co místní znalci vůbec „nevidí“. Mě třeba hned po příjezdu do oáz zaujaly obrovské pískové homole, které jsou někdy 10, jindy téměř 20 metrů vysoké a na vrcholcích jim rostou keře. Tvoří celé skupiny a kolem oáz jsou úplně běžné. Tak běžné, že nad nimi už nikdo nepřemýšlí. Mě ale začalo zajímat, co jsou vlastně zač, jak něco tak podivného může vzniknout, a ukázalo se, že jde o ojedinělý fenomén. Podívali jsme se dovnitř několika homolí a zjistili jsme, že vznikaly postupně, a to velmi pomalu a dlouho. Místní jim říkají agúly, což je také název pro tamaryšek, tedy pro keř, který tyto tzv. vegetační pahrbky nejčastěji vytváří. Celé to vzniká zachycováním písku uvnitř keře, ovšem jak se písek zachycuje, tak zavaluje keř, který se chce zase z písku dostat, a touhle hrou na hranici záhuby a života postupně roste kopec, jemuž na vršku sedí keř. Rostlina má dlouhé kořeny, kterými vrůstá ještě jednou tak hluboko pod zem, kde dosahuje na podzemní vodu. Když jsme ve vegetačních pahrbcích datovali stáří vrstev, zjistili jsme, že ty nejvyšší útvary postupně rostou víc než dva tisíce let, takže keř nahoře, ten chudinka, který se tam polámaný krčí, je vlastně jedním z nejstarších živých organismů na naší planetě. Zároveň se ale ukázalo, že keře se dnes už nerozmnožují, že jde o pozůstatek z doby, kdy byl okolní povrch podstatně vlhčí. Nejdřív člověka napadne, že kdysi bylo v této oblasti vlhčí klima, v němž měly keře šance uchytit se na povrchu v podobě semenáčků. Jak se ale nakonec ukázalo, nešlo tady kupodivu o klima. Semenáčky se uchytily a vyrostly na zavlažovaných polích ještě v římské době, takže agúly jsou vlastně přímé pozůstatky římského zemědělství. A jak jsme to dokázali? Kopali jsme do pahrbků a ukázalo se, že v nich jsou zarostlé zbytky římských staveb, které všude jinde podlehly větrné erozi, že v nich jsou uhnilé staré palmy, že jsou pod nimi polní brázdy s římskou keramikou atd. Tyhle vegetační pahrbky se tedy nakonec ukázaly být úžasným nástrojem, podle kterého se dají hledat archeologické památky z dávných dob. Stačí si vzít družicový snímek, najít na něm pahrbky a vyrazit. To jsme taky udělali a opravdu všude, kde byly agúly, našly se i zbytky římského osídlení.\nJak se na agúly dívají místní?\nMají z nich dříví na topení a někdy je těží, protože pahrbek je tvořený nejen pískem, ale i dlouhodobým opadem z keře, takže se tím materiálem dá hnojit.\nJak to, že je místní dosud nespotřebovali? To je jich tolik?\nJe jich hodně. Jak jsem už říkal, dnes je osídlená zhruba desetinová rozloha oproti římským dobám a na opuštěných plochách jsou tyhle pahrbky. Tamaryšky i některé akácie navíc umějí dobře dorůstat, takže se agúly nedají úplně snadno zničit, i když někde poblíž domů a polí k tomu došlo. Podle mě přitom jde o strašně zajímavý jev, protože pahrbky v sobě chovají velký kus historie, a měly by se proto nějak chránit. Ono to může vypadat, že jsou běžné, ale tak to není. Vyskytují se jen kolem oáz, v poušti okolo vůbec nejsou, takže z plošného hlediska jde o vzácný jev, který už nemá šanci se obnovit. Jakmile keř odumře a svými kořeny přestane zpevňovat pahrbek, celá homole se za několik let či desetiletí úplně rozpadne a odnese ji vítr.\nV knize o kolapsech jste napsal, že jde o téma, které by mělo zajímat i lidi, kteří se věnují ochraně přírody. Jak jste to myslel?\nNo to by bylo na ještě jeden rozhovor. Ale zkusím to stručně. Teď se zrovna zabývám dějinami výzkumu čtvrtohor a zjišťuji, že jde o neuvěřitelně zajímavou kapitolu dějin lidského poznání. Je vidět, jak se v 60. letech minulého století najednou změnil náš pohled na planetu Zemi, jak hlubokomořské a ledovcové vrty přispěly nejen k debatám o globálních změnách, ale vůbec ke vzniku globálního povědomí. Když se Jurij Gagarin v roce 1961 vrátil z prvního obletu planety, tak prý řekl něco ve smyslu: „Obletěl jsem Zemi, viděl jsem, jak je krásná, chraňme ji a važme si jí.“ Tahle věta výstižně ilustruje zlomový okamžik, kdy se úplně převrací vztah člověka k planetě. Lidé najednou získávají k Zemi ochranitelský, mateřský vztah. Do té doby Země byla matkou, Země člověka živila a chránila ho, najednou se ale člověk stává ochranitelem Země a získává k ní mateřský vztah. To je hodně zvláštní, ne? Je to ohromný zlom, který má své pozitivní i negativní stránky. Protože ty pozitivní všichni známe, mám někdy tendenci zdůrazňovat jako protiváhu ty negativní. Myslím si, že náš ochranitelský vztah k Zemi je často hodně přepjatý. Že je novým výrazem staré známé zpupnosti člověka, který sice už pomalu přestává mít chuť poroučet větru dešti, ale pro změnu by chtěl zachraňovat celou planetu. Pořád mi tady nějak chybí pokora. Po všech stránkách materiálně zajištěný městský člověk nějak nedokáže vnímat, jak je proti Zemi malinký. Pořád žijeme v iluzi, že máme tu moc Zemi zničit nebo zachránit. Že o něčem takovém jakoby rozhodujeme. Jsem hluboce přesvědčen, že je to strašně naivní. A je to škoda, jenom tím utíkáme od sebe samých. Už jsme dostatečně analyzovali poškozeného, kterým je Země, ale obrátit bychom se měli k původci problému, a tím jsme my sami. Jenomže lidé z nějakého důvodu mají neustále tendenci sami od sebe utíkat a problémy promítat někam jinam a řešit je zástupně někde jinde, snad aby je nemuseli řešit sami u sebe a sami v sobě, protože to je mnohem těžší. Je to podobné jako u doktora. Jedna věc je analyzovat symptomy, přičemž vůbec není špatné se je snažit léčit a organismu odlehčovat. Ale pokud chci zásadně, radikálně, tedy od kořenů chorobu léčit, tak musím jít po původci. Musím se ptát, proč se člověk chová tak, že hrozí zničit sám sebe a případně učinit planetu definitivně neobyvatelnou. I když podle mě takovou moc nemáme, myslím učinit Zemi neobyvatelnou, je opravdu na čase se takhle ptát. Přitom jde o věci tak známé, že už se o nich pomalu nedá ani mluvit. Problém je hlavně populační exploze. A nejen, že je nás dnes, tuším, 6,5 miliard. Tohle číslo je navíc s minulostí těžko porovnatelné, protože každý k sobě navíc máme, jak píše Václav Cílek, armádu „energetických otroků“. Tím je náš potenciál a vliv, který můžeme uplatňovat na všechny možné přírodní jevy, děsivě znásobený. Tohle je, myslím, kořen věci, kterým se však pořád nezabýváme. Globální společnost ještě není natolik zralá, aby myslela skutečně globálním způsobem. Demografický vývoj každého státu je považován za strategickou záležitost a každý má tendenci postupně bubřet, aby ho ostatní nepřeválcovali. Krysí závody – tak tomu někdo říkal v 60. letech. Ve výsledku to pak vypadá tak, jak to vypadá, a důsledky si poneseme úplně všichni.\n5.11.09 Práce jako na kostele, nová kniha s výstižným názvem\n9.6.09 Shell sa zaplatením odškodného vyhol súdu za zločiny proti ľudskosti


27.3.2012 Nina Rutová Rodina a škola 152 názorů\nZatímco učitelé mívají další vzdělávání hrazeno ze školního fondu nebo je poskytováno zdarma z projektů ESF, učitelkymatky si kurzy hradí samy. Stáňa Kratochvílová například jezdí už druhý rok na vzdělávací kurz do středočeské Strže u Dobříše až z Hradce Králové. Matky si samy také vybírají lektorky. Kdyby prý jejich děti mohly učit Květa Krüger s Katkou Šafránkovou, klidně by své děti do školy poslaly. Obě školitelky středního věku jsou bývalé učitelky, jedna působila na prvním stupni základní školy, druhá učila češtinu na gymnáziu, momentálně vedou kurzy pro učitele, pracují v různých vzdělávacích projektech a své vlastní děti se rozhodly také vzdělávat doma. Že by pod vlivem maminek, které si u nich objednaly seminář? Je pravda, že když se s matkami, které učí děti doma, setkáte, okamžitě máte dojem, že je třeba hledat argumenty spíše pro školní docházku než pro domácí vzdělávání. Řekne se to lehce, ale představte si to: celý týden učíte doma své děti, jste jim celé dny k dispozici a o víkendu jedete stovky kilometrů daleko, abyste se dozvěděly, jak to dělat ještě lépe. Kde je prostor pro ostatní životní a pracovní zkušenosti? Matky samy bez patosu a věcně hovoří o oběti. Některým se ale podaří své zkušenosti z domácího učení předávat školám, a to už zní docela zajímavě, ne? Stáňa, architektka na volné noze, učila vlastní děti doma ještě donedávna. Teď pro ně našla školu, která je ochotná s ní komunikovat a měnit se. Přijala v ní roli učitelky angličtiny a své soukromě nabyté know-how předává celému sboru. Vedle metod práce, které učí děti číst s porozuměním naučné i beletristické texty, se Stáňa ve škole svých dětí zasazuje také o portfoliové hodnocení.\nJak se ujala portfolia\nNa to jsem se zeptala současné předsedkyně Asociace pro domácí vzdělávání (ADV) Judity Kapicové. „Když bylo domácí vzdělávání v počátcích, poradil nám psycholog PhDr. Václav Mertin, aby si děti vedly portfolia. Dle portfolia vidí a hodnotí svůj pokrok děti, rodiče i učitelé. Řada dětí z domácího vzdělávání nepíše klasické testy, ale když jedou dvakrát za rok na povinné přezkušování, vezou svá portfolia a těší se, že se pochlubí. Kolikrát toho vědí více než učitel, protože když dítě nějaké téma zajímá, klidně se mu věnuje až na vysokoškolské úrovni. Tu šíři jejich znalostí a dovedností by žádný test nepodchytil. Škol, které umějí hodnotit děti dle portfolia, je ale stále málo. Zato rodičů, kteří chápou rozdíl mezi testováním a portfoliovým hodnocením, přibývá.“\nJak probíhá přezkušování dětí z domácích škol, jsem na vlastní oči neviděla, ale mohu napsat pár slov o tom, jak matky vyzrály nad školami, které dle portfolií hodnotit ještě neumějí. Některé z domácích učitelek s pedagogickým vzděláním jsou zkrátka zaměstnané na menší úvazek na školách, které jsou k domácímu vzdělávání včetně portfoliového hodnocení vstřícné. Takových učitelek i škol je jen pár a údajně jim není třeba dělat reklamu. Když prý bude mít kdokoliv potřebný zájem, snadno si zjistí, kde se nepíšou testy, ale hodnotí individuální pokrok dítěte. Jelikož domácích školáků, které je třeba dvakrát za rok hodnotit, je opravdu mnoho, mají matky s malým pedagogickým úvazkem v lednu a v červnu plné ruce práce. Celý měsíc, někdy dokonce i v neděli odjíždějí brzy ráno na vstřícnou mimopražskou školu a přezkušují a přezkušují. Jakou roli hraje pro tyto dvě ženy solidarita s ostatními domácími vzdělavatelkami a jakou roli možnost alespoň nějakého výdělku, jsem nezjišťovala. Tuším, že ve hře je obojí, neboť rodinám žijícím jen z jednoho platu je samozřejmě každá koruna dobrá.\nDomácí vzdělávání není domácí škola\nJudita Kapicová, jejíž děti již studují na vysoké a na střední škole, popisuje svou cestu k domácímu vzdělávání podobně jako řada jiných matek: „Dala jsem dítě do školy a myslela jsem si, že vypadá už úplně jinak než za našeho dětství a že ji budu moci ovlivňovat. Například jsem chtěla, aby děti chodily na zahradu.“ Touto vzpomínkou oživila paní Judita i můj zážitek. Děti z centra Prahy měly uzavřený přístup na zahradu, která byla součástí Petřína. Na travnatém pozemku ani na velké školní terase si nikdy nikdo z dětí nehrál ani nesvačil. Nejspíš to byl jen „žalářní“ zvyk ze socialismu. Vidím ale, že matky z domácího vzdělávání možná nechtějí pro své děti nic tak výjimečného a nedosažitelného. Chtějí normální školu. Takovou, „která by považovala dítě za partnera, měla k němu individuální přístup, aby si učitel nemyslel, že má dítě o něčem poučovat, ale aby mu dělal průvodce, aby se dítě mohlo vzdělávat samo a dostalo pomoc, když ji potřebuje. Aby škola považovala i rodiče za partnery, aby mohli se školou spolupracovat a pomáhat jí,“ shrnuje Judita a je přesvědčena, že takovou výuku lze vést i při větším počtu dětí ve třídách. Nicméně Judita jedním dechem dodává, že i mezi domácími vzdělavateli nejsou na dítě orientované pedagogice nakloněni všichni stejnou měrou.\nI v domácím vzdělávání existují různé pedagogické směry\nZáleží prý na tom, jestli se rodiče rozhodli přijmout odpovědnost za vzdělávání sami, nebo jestli odpovědnost ponechali na škole, pod kterou jsou jejich děti vedené. K rozlišení dvou pojetí používají interní terminologii. „Škola doma je, když učitelka přesně rodině řekne, co mají doma dělat, a stanoví si, jak často budou děti chodit do školy na přezkušování. Když mají děti školu doma, musejí používat učebnice domovské školy a jsou hodnoceny většinou testem. Jsou rodiny, kterým to takhle vyhovuje. V tom případě vlastně učitelka nepřenese odpovědnost na rodinu, ale ponechá si ji. V domácím vzdělávání mají rodiče plnou odpovědnost, a když návštěvy ve škole nejsou časté, rodiče mají možnost vnímat potřeby a individuální zájmy dítěte. Zajímá mě ta „odnož“ domácího vzdělávání, která je založena na samostatnosti a vlastní odpovědnosti. Myslím, že jsou důležité nejen pro školství, ale pro celou naši společnost. Nesvalujeme snad až příliš často a lehce vinu na stát, na instituci, na firmu, na učitele, na lékaře, na špatného šéfa, aniž hledáme řešení? Jsme si vědomi také vlastní odpovědnosti za politiku, za kulturu ve firmě, za zdraví, za obec, a tedy i za vzdělávání svých dětí? - Anebo naší pasivitě vyhovuje, že za vzdělání nese odpovědnost škola? Byli bychom s naší školou stejně spokojeni, kdyby nebyla povinná jen školní docházka, ale kdyby bylo povinné skutečné vzdělávání?\nPři rozhovoru s Aničkou, kterou jsem vám představila v úvodu, jsem si uvědomila, že to je právě její odpovědnost a samostatnost, kterými si získala mé sympatie. Řekli bychom, že z dětí vzdělávaných doma budou „maminčini mazánci“, viďte. Pravdou je opak. Výchova spočívá hlavně v napodobování toho, co vidíme u svých blízkých a co nám může posloužit jako dobrý vzor. Několik set dětí z domácího vzdělávání má v rodičích vzory pro aktivní přístup a pro samostatné řešení problému, za který - viděno většinovýma očima - odpovídá stát. Někdo je se situací ve školství spokojený, někdo se jí přizpůsobí, někdo s ní bojuje, někomu nevadí, někdo se rozhodne vzdělávat své děti doma. Je to způsob, jak řešit situace pozitivně.\nA co socializace?\n„Školní třída je uměle vytvořená skupina, která těm dětem nic nepřináší,“ je přesvědčená Judita Kapicová. „Socializace přeci neznamená, že hodíme dítě do skupiny vrstevníků a necháme jej tam, ať si poradí. Socializace znamená, že s dítětem mluvíme o situacích, které zažilo, rozebíráme, co se přihodilo, co mohlo být jiné, jak reagovat příště. Učíme ho porozumět jeho vlastním pocitům, jeho potřebám a potřebám jiných. Učíme ho znát hranice slušnosti, ale zároveň ho musíme naučit, aby se umělo ubránit manipulaci nebo šikaně.“ Cituji Janu Zajícovou, která učí své tři děti doma již mnoho let. „Výhodou je, že při setkávání rodin bývají v jedné skupině děti různého věku, a tak se malí studenti učí přiměřeně komunikovat s dětmi mladšími i staršími.“ Děti nežijí mimo domov ve vzduchoprázdnu, navštěvují kroužky, stýkají se s kamarády v sousedství. Maminky se shodují, že když jejich děti přejdou z domácího vzdělávání do školy, stanou se z nich většinou vůdčí osobnosti kolektivu. Nebojí se totiž říci svůj názor a umějí pro třídu leccos vyjednat. Jsou školy, které mají děti z domácího vzdělávání rády. Například Pražské gymnázium Přírodní škola. - Tohle snad prozradit mohu, napadá mne v obavě, abych někomu neublížila nebo neprozradila něco, co se nemá, neboť občas cítím z tónu v hlase nebo z mimiky výraz, který bývá používán, je-li potřeba něco raději nezveřejňovat. Snad je to jen pozůstatek z dob průkopnických. Nebo že by i domácí vzdělávání záleželo na milosti a nemilosti ministerstva školství? Domácí vzdělavatelé momentálně prý nemají důvod k protestům. Ministr jim totiž prodloužil experiment pro vzdělávání dětí na druhém stupni o další rok.\nUčí se i společně\nU Jany Zajícové v Dobříši se scházejí děti různého věku ze čtyř rodin a společně pracují na projektech k zeměpisným, přírodovědným nebo historickým tématům. Rodiny, kde není tak silná komunita domácích vzdělavatelů, rodiny na vesnicích to mají samozřejmě těžší. Ale společná setkání probíhají několikrát do roka i v celorepublikovém měřítku. Rodiny společně zahajují školní rok a bohatý program, na který by jiná organizace vypsala velký grant, zvládnou zadarmo. V kalendáři rodin jsou společné akademie, olympiády, paralympiády, školy v přírodě, exkurze, to všechno za minimum finančních prostředků. V tomto školním roce probíhají historické dílny, děti se učí včelařit a jednou do měsíce je v centru Prahy literární dílna. Nesměřuje to všechno k novému způsobu vzdělávání, které odpovídá současným požadavkům i možnostem?\nV mrazivém dni se děti v doprovodu rodinných příslušníků všech generací scházejí ve společenských místnostech bratrské církve v Soukenické ulici. Vítají se a chovají jako ty nejobyčejnější děti v nejobyčejnějších třídách před vyučováním. Chlapec asi desetiletý se plazí po podlaze, kam ostatní šlapou v botách. Nikdo ho neokřikuje, jedna z maminek ho vlídně upozorní, že podlaha není moc čistá. Na prosbu mladé spisovatelky Jany Šrámkové zůstávají „ve třídě“ čtyři maminky, ostatní mají tři hodiny volno.\nZ prvního setkání, které se konalo před měsícem, si děti přinesly domů úkol. Měly si vybrat plyšáka, zvíře, panáčka nebo panenku, kterým budou psát deník. Sedím na koberci v kroužku spolu s dvaceti dětmi a stejně jako všichni sleduji představování budoucích literárních hrdinů. Děti čtou, jaký má jejich „hračka“ charakter, jaké má schopnosti a cíl. Nikdo děti nezatěžuje teorií o ich formě. Všem je jasné, že deník budou psát jménem své postavy. Některé děti čtou již první deníkový záznam, a ačkoliv toho mají v denících mnohem více, všechny dodrží zadání a přečtou jen malou část, aby se dostalo i na ostatní ve skupině. Bez výjimky všechny! (Napadne mě - kde se to mohly naučit? Zrovna na neschopnost správně pochopit zadání a na prosazování sama sebe na úkor ostatních si přece učitelky ve školách často stěžují.) Děti, které plyšáčka nebo úkol zapomněly, nikdo nenapomíná, některým z nich je to evidentně líto, i když jim nikdo nepíše poznámky ani se na ně nezlobí a dílnu si užívají spolu s ostatními. Za chvíli chce Jana Šrámková vědět, v čem je výhodnější cestovat ne doopravdy, ale jen prstem po mapě. Za celou dobu se ve dvacetičlenné skupině dětí nestane, že by se překřikovaly, skákaly si do řeči nebo se snad někomu smály, či dokonce posmívaly. Nesoutěží, pozorně si naslouchají. Nevymýšlím si, byla jsem u toho. Stejně „ukázněně“ a rychle se děti rozdělí do čtyř skupin a dle zadání vymýšlejí, kam by mohli jejich literární hrdinové cestovat. Mají navštívit čtyři města začínající na stejné písmeno, plavit se po řece, vylézt na horu a dostat se k nějakému moři. Maminky se stávají rovnocennými členkami skupinek, nikoliv jejich vedoucími. Spisovatelka i bez pedagogického vzdělání citlivě modeluje, jak by mohl vypadat úkol, který mají děti vypracovat do příštího setkání. Vymyslet a do deníku zapsat, kde všude jejich hrdina byl a co tam zažil. Jana Šrámková děti povzbuzuje ke kreativitě. Všechno přece nemusí být úplně reálné, protože i opravdoví spisovatelé si někdy vymyslí, co se stane v zemi, kterou jejich postava navštívila, a vylíčí ji úplně jinak, než jaké to v ní doopravdy je. Do půl jedné ještě zbývá trochu času, a tak Jana zadá poslední skvělý úkol a chce, aby si ho děti vyzkoušely tady a teď: „Dejte se do dvojic a vymyslete společně, co se stane, když se vaše postavy setkají. I o tom totiž může být váš deníkový záznam.“ Nepřipadá vůbec v úvahu, že by nastalo handrkování, kdo s kým půjde do dvojice. Opět v duchu slyším popisy toho, co ve školní třídě nastane, když učitelé zadají práci ve dvojicích nebo ve skupinkách a sami neurčí, kdo s kým bude spolupracovat. Samozřejmě že si nestěžují všichni. Ale mnozí. Jinak by tyhle maminky přece své děti klidně do školy posílaly. Zvláště kdyby v nich byl prostor na podobné dílny psaní, jaké pro jejich děti vede Jana Šrámková. Třeba si alespoň někdo z učitelů najde její články o psaní na webu financovaném z projektu ESF a realizovaném občanským sdružením ABECEDA. Co je k dispozici domácím školákům, je často k dispozici i učitelům. V čem je tedy problém?\nJak děti z domácího vzdělávání zvládají přechod na osmiletá gymnázia?\nJudita Kapicová doporučuje těm, kteří se hlásí na osmiletá gymnázia, aby látku páté třídy probrali už během třídy čtvrté, a v páté se zaměřili na přijímačky. Málokdy se prý stane, že by se někdo na gymnázium nedostal, protože děti se doma přípravě mohou většinou věnovat dost intenzivně. „Ale je škoda, že v čase, který by mohly trávit smysluplněji, se chystají na testování,“ dodává J. Kapicová. Takže přece jen je tu jakýsi nahlas vyjádřený nesouhlas se vzdělávací politikou: „V pilotním testování, které proběhlo v prosinci loňského roku, byly i děti z domácího vzdělávání a umístily se v první polovině. Ale test přece nevypovídá o ničem. Děti s různými vzdělávacími poruchami mají stejné potíže, jaké by měly i ve škole.“\nAbychom na někoho nezapomněli\nJsou rodiče, kteří si domácí vzdělávání nezvolili dobrovolně. Jsou mezi nimi ti, kteří vědí, že jejich děti by v normální škole neobstály, děti spadající např. do lehkého autistického spektra. Systém je nechce - spíše neumí zabezpečit pomoc odborných asistentů -, a rodině nic jiného nezbývá. Tito rodiče to mají mnohem obtížnější než rodina, pro kterou je vzdělávání víceméně svobodnou volbou. Také jsou případy, kdy dítě na delší dobu onemocní, nebo rodina žije někde na samotě. Když jejich dítě přinese poněkolikáté poznámku, že přišlo pozdě kvůli tomu, že se několik kilometrů brodilo sněhem, musí rodina situaci řešit, ale není to příliš svobodné rozhodnutí.\nO čem jsme ještě nemluvili?\nO tom, jak je to ve světě a o budoucnosti\nV Evropě je domácí vzdělávání možné všude kromě Německa a Španělska. Dětí, které se vzdělávají doma, v ČR prý už mnoho let neubývá ani nepřibývá. Je jich kolem tří set. „Pozorovat tak různorodou skupinu znamená hlavně ošetřovat a hlídat, aby ji někdo něčím nesvázal. Jednotnými osnovami, legislativou. Potřeby rodiny jsou na prvním místě. Ve chvíli, kdy bychom třeba udělali tzv. vzdělávací balíčky, jako to mají v USA, tak se ta vynalézavost a samostatnost rodin potlačí, protože spousta jich ráda sáhne po ,balíčku‘ a nebude mít důvod ke kreativitě. Někdy se nám vyčítá, že rodiče nemají metodiku, že nevědí, jak to dělat, ale málokdo je v tom schopen vidět úmysl. Navíc je nás tak málo, že nejsme schopni vytvořit například větší skupiny, které by měly jednotnou metodiku nebo si platily učitele.“\nAle i to se mění. Na internetu se nedávno objevila webová stránka vznikající „školy“ Robinson. Několik rodin se dohodlo, že na základě legislativy, která umožňuje domácí vzdělávání, sdruží děti do jedné skupinky - „třídy“ - a hledají asi pro patnáct dětí vhodnou učitelku. Rodiče tedy nebudou učit své děti sami, a přesto děti budou legislativně spadat do domácích škol. Rodiče plánují být pro své děti, svou učitelku a svou třídu často k dispozici, čímkoliv jen budou moci. Možná, že tato skupinka nachází právě jednu z dalších možných cest ke vzdělávání, nejen k domácímu, ale ke školnímu.\nJudita Kapicová ovšem věří, že školství u nás budou v budoucnosti měnit děti z domácího vzdělávání. Už to není budoucnost příliš daleká. Ty nejstarší, stejně jako Anička, již studují na vysokých školách. Ideální by bylo, kdyby stejně jako ve Francii nebo v Anglii nebyla uzákoněna povinná školní docházka, ale povinné vzdělávání. Odpovědnost za to, že děti posíláme do škol, které jejich potenciál nevyužijí, by patřila nám rodičům, a nikoliv školám. Komunity, které budou hledat optimální způsob vzdělávání odpovídající 21. století, bychom si měli hýčkat a inspirovat se jimi. Povinná školní docházka by pak konečně začala patřit už jen do historie. Neboť povinnost chodit do školy je přece něco úplně jiného než povinnost své děti vzdělávat.\nAutorka je šéfredaktorkou časopisu Rodina a škola.\nDíky withep 27.3.2012 9:45\nDomácí škola caira (Vojta1/03,Mates11/04) 27.3.2012 9:57\nRe: Domácí škola Vladka a Mishell 28.3.2012 10:16\nCairo, naprosto Tě chápu. Ecim 28.3.2012 12:21\n... susu 27.3.2012 10:20\nRe: ... kreditka 27.3.2012 10:39\nRe: ... susu 27.3.2012 10:43\nRe: ... kreditka 27.3.2012 10:49\nRe: ... Pawlla 29.3.2012 5:18\nRe: ... susu 29.3.2012 7:30\nRe: ... Pawlla 29.3.2012 12:39\nRe: ... susu 30.3.2012 7:12\nRe: ... susu 30.3.2012 7:31\nRe: ... Pawlla 30.3.2012 9:32\nRe: ... susu 30.3.2012 9:35\nRe: ... susu 30.3.2012 9:39\nRe: ... Pawlla 30.3.2012 9:51\nRe: ... susu 30.3.2012 9:55\nRe: ... susu 30.3.2012 9:57\nRe: ... Pawlla 30.3.2012 10:21\nRe: ... susu 30.3.2012 10:25\nRe: ... Pawlla 30.3.2012 10:42\nRe: ... susu 30.3.2012 10:47\nRe: ... Zuzana + kluk04, holčička06 27.3.2012 11:9\nRe: ... susu 27.3.2012 11:15\nRe: ... štěpánkaa 27.3.2012 13:24\nRe: ... Katka +3 27.3.2012 14:3\nRe: ... štěpánkaa 27.3.2012 16:14\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:41\nRe: ... Pawlla 27.3.2012 14:35\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:42\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:37\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:34\nRe: ... Terinka2 27.3.2012 10:50\nRe: ... susu 27.3.2012 10:54\nRe: ... kosatka2 27.3.2012 11:32\nRe: ... susu 27.3.2012 11:39\nRe: ... susu 27.3.2012 11:43\nRe: ... Katka +3 27.3.2012 14:8\nRe: ... kosatka2 27.3.2012 12:49\nRe: ... Margot+1 27.3.2012 21:45\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:45\nRe: ... Ecim 28.3.2012 12:29\nRe: ... Vladka a Mishell 28.3.2012 15:20\nRe: ... Ecim 28.3.2012 18:4\nRe: ... Petra Neomi 28.3.2012 18:34\nRe: ... ...neviditelná... 29.3.2012 1:3\ndobrý článek liška 27.3.2012 10:41\nNic pro mě :) Šešule 27.3.2012 11:54\nRe: Nic pro mě :) susu 27.3.2012 11:56\nRe: Nic pro mě :) Ecim 28.3.2012 12:51\nRe: Nic pro mě :) Katka +3 27.3.2012 13:48\nRe: Nic pro mě :) Šešule 27.3.2012 17:44\nhrabe matkám i dětem Ecim 28.3.2012 13:9\nRe: hrabe matkám i dětem kreditka 28.3.2012 16:56\nRe: hrabe matkám i dětem Ecim 28.3.2012 18:1\nRe: hrabe matkám i dětem Šešule 28.3.2012 18:6\nRe: hrabe matkám i dětem kreditka 29.3.2012 10:25\nRe: hrabe matkám i dětem Pawlla 29.3.2012 5:23\nRe: Nic pro mě :) Ecim 28.3.2012 12:49\nŠkola není jenom o vědomostech Ivka (dva kluci) 27.3.2012 12:7\nRe: Škola není jenom o vědomostech Amina 27.3.2012 12:27\nRe: Škola není jenom o vědomostech susu 27.3.2012 12:31\nRe: Škola není jenom o vědomostech Amina 27.3.2012 12:47\nRe: Škola není jenom o vědomoste... Šešule 27.3.2012 13:1\nRe: Škola není jenom o vědomostech Ecim 28.3.2012 13:3\nRe: Škola není jenom o vědomoste... ...neviditelná... 29.3.2012 0:21\nRe: Škola není jenom o vědomos... Roya 29.3.2012 0:26\nRe: Škola není jenom o vědomostech ...neviditelná... 29.3.2012 0:18\nRe: Škola není jenom o vědomostech ...neviditelná... 29.3.2012 0:19\nRe: Škola není jenom o vědomostech Eilatt 27.3.2012 13:32\nRe: Škola není jenom o vědomostech štěpánkaa 27.3.2012 13:38\nRe: Škola není jenom o vědomostech Eilatt 27.3.2012 14:13\nRe: Škola není jenom o vědomoste... Katka +3 27.3.2012 14:19\nRe: Škola není jenom o vědomos... štěpánkaa 27.3.2012 16:12\nRe: Škola není jenom o vědom... Eilatt 28.3.2012 9:43\nRe: Škola není jenom o věd... štěpánkaa 28.3.2012 10:5\nRe: Škola není jenom o vědomoste... Ecim 28.3.2012 13:7\nRe: Škola není jenom o vědomostech Katka +3 27.3.2012 13:59\nRe: Škola není jenom o vědomostech Ecim 28.3.2012 12:57\nUměle vytvořený kolektiv Irena 27.3.2012 14:12\nRe: Uměle vytvořený kolektiv Ecim 28.3.2012 13:2\nRe: Uměle vytvořený kolektiv Katka +3 27.3.2012 14:21\nRe: Uměle vytvořený kolektiv Katka +3 27.3.2012 14:23\nRe: Uměle vytvořený kolektiv Ecim 28.3.2012 13:6\nRe: Uměle vytvořený kolektiv Ecim 28.3.2012 12:59\nAsi se taky pridam T 27.3.2012 14:22\nRe: Asi se taky pridam Katka +3 27.3.2012 14:25\nRe: Asi se taky pridam Binturongg 27.3.2012 14:43\nRe: Asi se taky pridam helis78 27.3.2012 14:50\nRe: Asi se taky pridam Binturongg 27.3.2012 14:52\nDomácí vzdělávání ano, ale Binturongg 27.3.2012 14:23\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Katka +3 27.3.2012 14:27\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Katka +3 27.3.2012 14:28\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Pawlla 27.3.2012 14:40\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Katka +3 27.3.2012 14:44\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Binturongg 27.3.2012 14:54\nRe: Domácí vzdělávání ano, a... Katka +3 27.3.2012 14:59\nRe: Domácí vzdělávání ano, a... Petra Neomi 28.3.2012 18:43\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Binturongg 27.3.2012 14:50\nRe: Domácí vzdělávání ano, ale Katka +3 27.3.2012 15:1\nDoma se učíme od sebe navzájem Marta, 2 děti 27.3.2012 14:59\nSocializace Babette 27.3.2012 19:50\nRe: Socializace Marta, 2 děti 27.3.2012 21:47\nRe: Socializace Zuzana + kluk04, holčička06 28.3.2012 0:5\nRe: Socializace štěpánkaa 28.3.2012 10:3\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 12:22\nRe: Socializace Amina 29.3.2012 15:27\nRe: Socializace Marta, 2 děti 28.3.2012 13:2\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 13:16\nRe: Socializace Pawlla 28.3.2012 5:46\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 13:29\nRe: Socializace Marta, 2 děti 28.3.2012 13:43\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 13:51\nRe: Socializace štěpánkaa 28.3.2012 13:55\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 14:11\nRe: Socializace qwewerty 28.3.2012 17:41\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 18:2\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 0:8\nRe: Socializace Markéta 29.3.2012 8:2\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 0:15\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 0:6\nRe: Socializace Pawlla 29.3.2012 5:38\nRe: Socializace ...neviditelná... 28.3.2012 23:55\nRe: Socializace Pawlla 29.3.2012 5:53\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 9:1\nRe: Socializace Pawlla 29.3.2012 12:44\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 15:22\nRe: Socializace štěpánkaa 29.3.2012 19:48\nRe: Socializace ...neviditelná... 29.3.2012 19:55\nRe: Socializace Šešule 31.3.2012 14:33\nRe: Socializace Lubar 29.3.2012 20:35\nRe: Socializace Eilatt 30.3.2012 8:17\nRe: Socializace Babette 28.3.2012 10:42\nRe: Socializace Ecim 28.3.2012 13:18\nRe: Socializace Kahlan+4 28.3.2012 15:16\nodpor ke všemu co je jiné Kočanská 28.3.2012 19:46\nRe: odpor ke všemu co je jiné ...neviditelná... 29.3.2012 0:1\nRe: odpor ke všemu co je jiné Roya 29.3.2012 0:35\nRe: odpor ke všemu co je jiné MiladaL+2 31.3.2012 22:36\nRe: odpor ke všemu co je jiné Šešule 31.3.2012 14:28\nRe: odpor ke všemu co je jiné Markéta 31.3.2012 15:49\nRe: odpor ke všemu co je jiné Šešule 1.4.2012 15:10\nRe: odpor ke všemu co je jiné Markéta 1.4.2012 16:6\nNešla bych do toho Panímáma 30.3.2012 15:46\nJen jednu vec citim jinak Omega 31.3.2012 23:56\nRe: Jen jednu vec citim jinak ...neviditelná... 2.4.2012 21:20\nRe: Jen jednu vec citim jinak ...neviditelná... 2.4.2012 21:22\ndomácí vzdělávání alessandra 1.4.2012 15:15\nRe: domácí vzdělávání Danka, 2 děti, 3. na cestě :) 31.8.2012 12:1\nIndividuální vzdělávání na 1. i 2. stupn... J. Miškar 7.3.2013 20:56


Pronájem zrekonstruovaného bytu 2+1, Liberec, Králův Háj – ul. Stavbařů | reality-bytycerny.cz\nNacházíte se: reality-bytycerny.cz » Nemovitosti » Pronájem zrekonstruovaného bytu 2+1, Liberec, Králův Háj – ul. Stavbařů\nPronájem zrekonstruovaného bytu 2+1, Liberec, Králův Háj – ul. Stavbařů, Ev.č.: 855011\n+ 3.000,- Kč služby, jistota 13.000,- Kč + provize RK, bez poplatků\nVelmi pěkný, kompletně zrekonstruovaný byt.\nUmístěn ve zvýšeném 1. NP zděného činžovního domu s novou fasádou. Dům se nachází na klidném místě, ve velmi atraktivní a žádané lokalitě nedaleko přehrady. V okolí domu množství vzrostlé zeleně. Dobrá dostupnost do centra.\nByt o výměře 54 m2 má po rekonstrukci nové rozvody elektřiny, nové radiátory, plastová okna se žaluziemi, nové interiérové dveře. V pokojích jsou položeny parkety, v kuchyni, koupelně a předsíni je dlažba.\nV kuchyni je instalována linka s plynovou varnou deskou, troubou a digestoří. Zděná, atypicky řešená, koupelna s průhledem do kuchyně (luxfery) je vybavena novou sanitou – umyvadlo, sprchový kout, toaleta. V předsíni prostorná šatní skříň.\nK dispozici od 1. 2. 2022.\nPožadavek majitele: pouze nekuřáci, ne pes, jiná zvířata po domluvě.\nZasílám zajímavou nabídku nemovitosti "Pronájem zrekonstruovaného bytu 2+1, Liberec, Králův Háj – ul. Stavbařů, 11 000 Kč za měsíc + 3.000,- Kč služby, jistota 13.000,- Kč + provize RK, bez poplatků"\nMám dotaz k nemovitosti "Pronájem zrekonstruovaného bytu 2+1, Liberec, Králův Háj – ul. Stavbařů, 11 000 Kč za měsíc"


- Ze života se psem - Vaření pod psa\nÚvod » Ze života se psem » Vaření pod psa\nVaření pod psa\nPři pátečním pravidelném nákupu jsem si vybrala překrásně naducanou, sytě zelenou kapustu obřích rozměrů a přes znechucený pohled mého manžela ji něžně uložila do nákupního košíku. Nevím, jak to chodí u vás, ale moje drahá polovička je přesvědčena, že při požití libovolné zeleniny dochází k fatální otravě organismu, ba v jeho případě by mohlo dojít až k srdečnímu kolapsu. Slovo vegetarián u něj znamená nejtěžší urážku a snahu propašovat do jeho stravy maskované vitamíny považuje za čin hodný Maryši. Ze zeleniny akceptuje pouze zelí, ovšem jen jako lehký doplněk řádně propečeného kousku vepřového. Není divu, že se dívá na kapustu v košíku se špatně maskovanou nenávistí. Znovu mu tedy musím chlácholivě zopakovat, že to, že si občas něco koupím dle svého gusta ještě zdaleka neznamená, že ho budu nutit se na konzumaci podílet.\nKapustu mám šťastně zajištěnou, teď ještě zakoupit pěkný kousek uzeného, protože bez něj by karbanátky neměly tu správnou chuť. Jindy mě fronta v mastně spolehlivě odradí, tentokrát jsem ovšem trpělivě vyčkávala. Vybrala jsem si hezky libovou špičku bůčku, když v tom do mě drcne manžel. „Doufám, že to uzené nechceš zkazit tou kapustou?!“ „To tady doufáš zcela marně“, pomyslela jsem si a spolkla slinu, která mi naskočila na jazyku při pomyšlení na voňavou dobrotu. Netřeba dráždit hada bosou nohou a proto nahlas takticky odvětím: „Ale to víš, že ti kus nechám k bramborovému knedlíku… “ „Vezmi toho uzeného raději víc! “, přesto mě nabádá znepokojený muž. To víte, kapusta v baráku, to je přímé ohrožení mužské svébytnosti. „Proč ne. Tak mi tedy dejte toho uzeného dva kusy!“, obracím se na prodavačku. Výsledná váha mě div neporazila, tašce se nebezpečně prodlužují ouška a tak ji rychle předávám do mužských rukou. Stálo to sice, včetně kousku masa na řízky, dost peněz, ale což, uzené se u nás nikdy nezkazilo. Hezky si to rozporcuji, část zamrazím, část půjde do kapustičky, ňam!\nPo večerním návratu z nákupu zbývá uložit nakoupené zásoby. V této fázi považují moji mužští svoji spolupráci na každotýdenním lovu zásob za ukončenou, každý drapne kousek kořisti a spokojeně se věnují své „večeři“ a zaslouženému odpočinku. Když konečně spíž i lednička opět přetékají zásobami hodnými křečka, mám toho taky dost. Ještě zbývá rozebrat a uložit tašku z mastny. Oči se mi už klíží a tak se rozhodnu nechat porcování na ráno, vyndám jen maso na talíř, aby šťáva nevytekla, uzené ponechávám v igelitové tašce, beztak je pootevřená a nechávám obojí v nevytápěné chodbě na mrazáku. Vy, co víte, že naše domácnost obnáší kromě psa i dva kocoury, se možná trochu divíte, ale naše zvířata ze stolů nekradou! Kradou si vzájemně ze svých misek, to jo, ale kredence, stůl a nábytek vůbec jsou pro ně tabu. V tomto ohledu je můj manžel, byvší v minulém životě zcela jistě medvídek mýval, zcela nekompromisní a každému novému přírůstku do domácnosti je to hned zcela vážně vysvětleno. Zatím to všichni pochopili. Proto jdu bezstarostně spát.\nSotva se probudím, opět se mi v duchu vynoří vzpomínka na voňavou dobrotu babičky. To budou kluci koukat! Jestlipak jim taky tak budou chutnat, jako mně?\nRadostně se vrhám do kuchyně, zatímco celý dům ještě poklidně pochrupuje. Spinkají dětičky, spinká páneček, slastně chrní kocouři v křeslech a Bert spokojeně zabírá půl chodby svojí spací dekou. Nějak se mu nechce vstávat…To je nějaké vítání paničky? No tak vstávej chlupatá obludo?! Konečně Bert předvede ranní vítací rituál, ale sotva vidí, že si jdu po práci, zase se spokojeně svalí a chrápe si dál. Klidně by u nás mohli natáčet Šípkovou Růženku. Aspoň mám čas jen pro sebe. Zvesela si jdu pro uzené, taška stále leží na mrazáku, vedle na talíři netknutá kýta. Jak to má být.\nAle počkat? Vždyť včera se to do té tašky nemohlo vejít a dneska je nějak schlíplá?!!!\nVrhám se k tašce. Uvnitř se na mě směje kus uzeného. Ale jen jeden!!! Téměř tříkilová špička uzeného bůčku zmizela beze stopy. Nejsem sice Sherlock Holmes, ale mé podezření okamžitě padlo na pospávajícího psa. Takový kus masa ale přece nemohl jen tak sežrat?! To se nemohlo vejít ani do žaludku lva! No počkej potvoro! Skáču do pantoflí a vrhám se na ještě jinovatkou zešedlý dvůr. Někde musí být zbytek…Prohledávám prostory, ale nikde ani stopa. Zahrabal. Určitě si zbytek zahrabal! Jen se těš, až ho najdu, pěkně ti ho vyčtu! Bedlivě prohlížím záhony. Nic. Nikde ani stopa nedávného zločinu. Konečně – tam kde ještě včera se zelenala čerstvě zakořeněná lilie od sestřenice, tam vidím jen rozdrcené listy a hromádku jak od krtka. Jdu najisto. Ruce nořím do nakypřené země. Kromě zbytků liliové cibule – nic. Zaryji ruce ještě hlouběji. Marně. Jdu si znechuceně umýt hlínou znečištěné ruce. Kolem mě se šmrdolí schlíplý pes. Nemá výčitky svědomí, to určitě nemá. Ale cítí, že panička v sobě dusí zlost! Dusí, protože bez důkazů se neodvažuji obvinit ani psa. Vztekle se dívám na jeho psí postavu. Březí vlk! Bodež by nepospával, bestie jedna chlupatá…přežraná! „Počkej příšero, týden nedostaneš nažrat!“, v duchu kuji pomsty nejstrašnější. „Pak nemáš být tlustý, mrcho jedna mlsná, ošklivá!!!“ Tesák omluvně vrtí ocasem.\nI když jsem z nejhoršího rozčilení venku vychladla, pořád ještě s pozůstatky vzteku jsem dala vařit zbylý kus uzeného. Budu se muset spokojit s málem. I kapusta už si tiše pobublává v hrnci…\n„Fuj! Co to tu smrdí?“ Synáček se vybatolil z postýlky…\n„A to jako nebude k obědu nic jiného?“, ptá se nevěřícně.\n„Chceš mě taky naštvat? Nestačí, že mi pes sežral takového masa?!“, odpovídám v duchu své nálady.\n„Bert sežral maso?“, vykulí očička téměř dvoumetrový chlapeček…\nO pár minut později slyším přes dveře chodby: „Pocem ty můj malý čumáčku. Tak ty jsi spapal masíčko? Ty jeden takovej! Panička je ošklivá, viď? Masíčko by ti nepopřála…“, úplně je vidím přes ty dveře, jak tam Bert šťastně mlátí ocasem a něžně se otírá o mladého pánečka…\n„Bože, ty to vidíš?“ Nejspíš vidí. Určitě se chechtá…je taky rodu mužského.\nVařím bramborové knedlíky, kuřecí polévku s celestýnskými nudlemi, pro jistotu zapékám plátky z kýty společně se sýrem a šlehačkou, protože starší syn nejí uzené a vypadá to, že kapustové karbanátky si zbaštím sama. Tak ať! Beztak se na ně pořád těším jak malé dítě. Kapusta i část uzeného prošly mlýnkem na maso, přidávám vajíčka, nesmím zapomenout na majoránku a česnek, konečně jsou s láskou uplácané placičky seřazeny na táce jak vojáci na přehlídce a brzy, ňam, brzy mi nastanou ty draze zaplacené hody! Rozpálím pánev s domácím sádlem a téměř nábožně vkládám jednotlivé kousky na pánev. Slintám. Hlídám si správnou teplotu a trpělivě čekám, až první strana zezlátne. Je čas karbanátky otočit. Ale co to? Každá z placiček se roztéká…nesmažím přece sýr, co to je? Po chvilce je pánev místo karbanátků plná šílené hmoty…Po druhém pokusu to vzdávám. Z karbanátků vytvářím „prejt“ a na pekáčku ho dávám upéct do trouby. Voní to taky dobře, ale ta pohana…Copak nezvládnu pitomé kapustové karbanátky? V čem je chyba? Dala jsem do nich moc masa? Málo vajec? Málo zahustila strouhankou? Příliš zahustila? Ach jo…\nAni manžel mě nepotěšil. Měl se taky rozčílit na drzého psa a ne se ho láskyplně vyptávat, jak mu chutnalo uzené!!! Aspoň kdyby finanční újmy zalitoval. Ale on to tomu čoklovi přál! Vidím do něj jak do chlupaté deky. Přál mi to zlomyslně za to, že pašuji kapustu do baráku.\nBa ani na cvičáku jsem druhého dne nenašla soucitnou duši. Všichni se smáli, až jim tekly slzy, jak šikovný pejsek k proviantu přišel. No, ale přece jen – pejsek, vědom si, že panička proti němu něco má, šlapal jak hodinky a tak si paničku nakonec udobřil. Nakonec, co se budu rozčilovat pro kousek masa, sama jsem si to vykoledovala tím, že jsem maso dala psovi rovnou pod čumák…\nK večeru jsem si šla vylít trápené srdce mamince. I neopomněla jsem vzpomenout svojí chuť na kapustové karbanátky. „Kapustové karbanátky?“, řekla moje matka. „Ty já nedělám, zanevřela jsem na ně vloni, představ si, že se mi bůhvíproč roztekly na pánvi! Asi jsem do nich dala moc uzeného…Nebo že by teď pěstovali nějakou špatnou kapustu?“


Zaslal: pá duben 11, 2008 6:11 pm Předmět:\nSpunky , dík za info , ty stánky jsem projel snad dvakrát a nikde jsem to neviděl , jak to natahujou a právě to mě zarazilo , jinak hrávám s MR2 s 30kulovým graviťákem , tak vím jak to padá , no já jsem hlavně hledal nízkotlak , kterej je schopem jet na vzduch i CO , a má military vzhled a SP-1 je zatím jediný značkovač , ta elektrika je jen bonus a za ty peníze je to fakt super\nZaslal: pá duben 11, 2008 9:59 pm Předmět:\nŽádné natahování to nemá, protože tady není hnací plyn "dávkován" úderem "kladívka" na jehlu. Tady ho tam pouští solenoid, což je zjednodušeně řečeno "ventil" ovládaný elektricky. Takže zapneš zbraň ON/OFF tlačítkem a rovnou můžeš střílet. Gravitační zásobník bez problémů používám a z 500 kulí mi netrhla ani jednu. Je ale fakt, že nestřílím na full auto, ale trojkovou dávku graviťák zvládne bez problémů. Jediný problém je v tom, že se v gravitačním zásobníku občas "šprajcnou" kuličky a musíš se zbraní zatřást, aby napadaly do kolínka. V tom je obrovská výhoda el. zásobníku - máš jistotu, že je vždy ve zbrani kulička, a že v rozhodujícím okamžiku vyletí.\nZaslal: so duben 12, 2008 1:01 pm Předmět:\nproč rejpeš, vždyť to všichni hrajem pro zábavu.\nZaslal: ne duben 13, 2008 6:19 pm Předmět:\nSP-1 nevypadá vůbec zlejen je škoda že el. zásobáky jsou na hodně kulí.Koukal jsem jestli by k tomu stačil turbo loader ten by to mohl zvládat i na full.Jak je na tom s přesností v základu?Může někdo napsat svůj test střelby jak dopadl.Dík\nZaslal: ne duben 13, 2008 6:20 pm Předmět:\nJo a ještě jedna věc ten antisoft je nutnost používám CO tak abych věděl.\nZaslal: ne duben 13, 2008 10:14 pm Předmět:\nV základu střílí dobře. A antisifon by byl víc než vhodný, ikdyž použitý regulátor by se měl podle výrobce s vniknutím tekutého CO2 vypořádat. Nejlepší antisifon je hadice a flaška na zádech ve vertikální poloze s ventilem směrem nahoru.\nZaslal: po duben 14, 2008 7:06 pm Předmět:\nkedze sp1 je elektropneu, tak si myslim ze to pracuje na rovnakom principe jako ION. myslim ze z tohto obrazka sa da jednoducho pochopit jako funguje:\nZaslal: po duben 14, 2008 7:20 pm Předmět:\ndík , fakt mě to nebylo jasný jak to funguje , hodnej\nZaslal: po duben 14, 2008 7:41 pm Předmět:\nZaslal: st duben 16, 2008 8:30 am Předmět: Porucha\nMám problém - přestala mi střílet SP1. Když připojim bombu, zapnu gun,tak při stisku spuště si to jen ufoukne (vzduch uniká do prostoru z baterií v rukojeti) a k samotnému výstřelu už nedojde (je jedno jestli je to vzduch nebo CO). Když jsem to rozebral, je na plošném spoji takovej oválnej nesmysl (předpokládám že je to nějaká ta pojistka poškození zbraně vysokým tlakem) z který to uniká při stisku spuště uniká a do samotné zbraně nejde nic. Z toho usuzuju, že problém je právě v té pojistce - v návodu píšou, že když dojde k přetlakování zbraně či vniknutí kapalného CO2, zbraň automaticky odpojí přívod plynu aby zabránila poškození. Jenže taky píšou, že se poté zase sama odblokuje, takže u mě to asi nechodí.\nKdyby náhodou někdo věděl, v čem je prolem, dejte vědět. Předem dík\nZaslal: st duben 16, 2008 11:17 am Předmět: Re: Porucha\n- skus novu 9V bateriu...\n- skontroluj si nastaveny mod na dane medium ktore pouzivas (co2 alebo vzduch...vysvetlenie vid vyssi eprispevky...)\n- alebo to je vada regulatora...\ntak snad pomoze...viac ma nenapada...\nZaslal: st duben 16, 2008 1:17 pm Předmět: Re: Porucha\n- Baterii jsem zkoušel dát novou\n- mód jsem zkoušel přehodit tak 100x\nHold půjde holka na reklamačku, ale díky moc\nZaslal: čt duben 17, 2008 11:39 am Předmět:\nak mozem poradit:\nPOZOR aj verzia s modmi (davka 3, full auto, semi) ma v manuali uvedene ze je to len SEMI-AUTOMATIC!!!...preto je viac nez vhodne pri kupe odskusat co ma dana verzia SP1 vlastne v sebe (vyssie su uvedene aj postupy ako na to...)...a nie vzdy sa spolahnut len na slova predavajuceho...\nZaslal: ne duben 20, 2008 11:45 am Předmět: Zkouška ohněm\nTak jsem měl možnost prubnout SP1 na celodenní akci. Můj dojem byl, že koupí jsem rozhodně neprohloupil.\n- za celý den ani jedna tržená kule (vystříleno něco málo přes 1000 kulí)\n- přesnost se základní hlavní je vynikající\n- hrál jsem s 50tkovým gravitačním zásobníkem - zvládal i trojkové dávky. Jediný problém byl, že se kule občas sekly a se zbraní se muselo zatřást - nemoc 50tkovejch zásobníků. (Dá se to vyřešit - být neustále v pohybu ).\n- zbraň je lehká a v kombinaci s hadicí a vzduchovou lahví na zádech, jsem její váhu za celý den vlastně ani nepocítil.\nCo dodat - pokud nebudou poruchy, tak je to velmi dobrá zbraň.\nBydliště: Mám .....zatím\nZaslal: ne duben 27, 2008 2:30 pm Předmět:\nfuguje tato zbran na co2 nebo musím pořídit vzduch je tato zbran o hodně lepší na vzduch nez na CO2\nDvakrát měř a pak sežń nekoho kdo bude řezat\nZaslal: ne duben 27, 2008 5:59 pm Předmět:\nkule by to melo trhat naprosto minimalne diky low force boltu, ktery pokud kule neni na svem miste, taxe o ni zasekne ale nerozbije ji. Kdyz uz se povede ji rozbit, tak to je zpusobeno poskozenou kulickou a ne zbrani.\nZaslal: po duben 28, 2008 7:25 am Předmět:\nZbraň funguje na obojí! Včera jsem odehrál celý den na CO2 a bez problému. Každopádně vzduch je lepší volba a v zimě bude asi potřeba - při rychlejší střelbě se zbraň znatelně ochlazuje.\nPS: Jinak koule to vážně netrhá !!!!\nZaslal: út květen 20, 2008 1:30 pm Předmět:\nspozoroval som pri strielani z mojej SP1 maly unik co2/vzduchu po odstraneni gripu...fps vyzera byt v poriadku...\nvsimol si niekto nieco podobne...?\nmozno to bude len micro line, nestihol som to este rozobrat...\nZaslal: st květen 21, 2008 10:32 am Předmět:\nprosím, můžete někdo napsat jak je to s úsťovkou, kolik jste nastavily,, případně při jakým tlaku a vliv na spotřebu? příspěvky v USA forech o IONu (je to téměř stejný) jedou vesměs do 280 fps, tak bych rád měl pár informací z našich končin a podmínek. Díky\nZaslal: st květen 21, 2008 1:16 pm Předmět:\nNa většině akcí je stanovená úsťovka do 300 fps. A čím vyšší úsťovka, tak tím o něco vyšší spotřeba. Pokud nemáš radar aby jsi si před hrou úsťovku přeměřil, tak dej radši o něco méně, protože stačí použít jiné kuličky s o trochu větším průměrem a může ti jít rychlost dost nahoru (a naopak).\nZaslal: st květen 21, 2008 1:44 pm Předmět:\nZaslal: st květen 21, 2008 3:39 pm Předmět:\njj, je to v pohodě, bolt je vzadu drženej tlakem plynu, a při výstřelu (pohybu boltu vpřed) se to množství odpustí pryč,,, odpouští všechny markery co maj ventil\nchrono mám, ale nemám SP-1 (ani ION), líbí se mě, a schází mě info od někoho, kdo střílí těch 300 fps z praxe, ve smyslu - na akci jsem vystřílel 300 kulí, a z flaše 47cci naplňěný na 2500psi, mě v ní zůstalo 1000 psi, gun nastavenej na 295fps,,, třeba\njj na kuličkách záleží, taky čekám až budu mít hotový finy za empire twister , ale to patří jinam\nZaslal: čt květen 22, 2008 8:16 pm Předmět:\nzačínají dělat nějaký tuning díly\nZaslal: pá květen 23, 2008 6:38 pm Předmět: Nákup SP1\nOk, nasral jsem se a jdu si objednat SP1. Rád bych si totitiž zahrál s vlastní zbraní a ne furt ji šteloval a spravoval.\nMůj dotaz je, co k tomu bych měl pořídit - dotaz na ty co ji měli v ruce či co ji dokonce mají. Chci si dát průhlednej kolimátor a mám tuhle lištu http://www.paintballshop.cz/zbozi/8421-tactical-rail-handle-7-8-fits-7-8\nDále chci opěrku (mám z MR2, pude nějak přidělat? nějakej adaptér) a hlaveň, nejlépe s výkrutem (či jak se to řekne). Nějaké postřehy co a jak? zejména s přiděláním toho kolimátoru. Jinak samozřejmě hadice a s CO2.\nPS: Co ten plast je to aspoň trochu pevné aby mě to hne dněkdo nerozstřelil\nZaslal: ne červen 01, 2008 10:34 pm Předmět: SP1\nTen plast je pevnej až dost, toho se bát nemusíš.\nZaslal: čt červen 26, 2008 2:02 pm Předmět:\nZaslal: čt červen 26, 2008 3:54 pm Předmět:\nten low force bolt má i SP8 nebo jen SP1?\nNaposledy upravil berny.michal dne čt červen 26, 2008 4:08 pm, celkově upraveno 1 krát\nZaslal: čt červen 26, 2008 4:05 pm Předmět:\nSP-8 ma el. oko, ktere kontroluje zda je kule na svem miste. Nedovoli vystrelit dokud kulicka plne nezapadne tam kam ma.....\nZaslal: so červenec 05, 2008 2:24 pm Předmět:\nZdravím, tak včera konečně dorazila SP1 (po dvou měsících čekání na pražáky a jejich totální nekomunikaci nakonec do dvou dnů od brňáků - perfektní domluva, excelentní servis).\nVečer vystříleno 250 kulí dnes 500+. Trhla jen jedna v hlavni a to ještě kvůli tomu, že jsem do okruhu pustil a opět částečně vypustil plyn. Ve zbrani tak bylo příliš málo tlaku. Přesnost střelby proti mému původnímu Viktorovi úžasná. Na 20 metrů byl soustřel kulí cca 5-10cm. Co mě hodně překvapilo byl fakt, že gravitační zásobník stíhá podávat i dávku (testováno včera i dnes na cca 50 ranách full auto) o 3-burst ani nemluvím s tím zásobník nemá problémy vůbec.\nVelmi levné kule s ploškami střílí SP1 rovně do nějakých 10-15m, pak už je vidět nekvalita a jejich "rozlet". Dnes jsem testoval Frostbite a ty lítaly do cca 40-45m rovně (kolem 30m soustřel do 15cm), což je na budovy až zbytečná přesnost, ovšem v lese ideální.\nSama SP1 má oproti spyderům či tipmanům jiný zvuk, který je proti tipmanům a spyderům kovovější a tišší (s defaultní hlavní). Do zbraně jsem si pořídil dobíjecí baterii GP20R8H za cca 190,- s daní a zatím pořád drží. Pochopitelně používám hadici a přestože to dnes byla kropící akce v nejrůznějších polohách neměl jsem s tlakem, zasněžováním a vůbec s CO2 žádný problém.\nLepší test přesnosti můžu zkusit až se zastřeleným kolimátorem, ale i bez něj platí, že jakmile se na nějaké místo do 30m SP1 zastřelí, nemá protivník bez změny stanoviště moc šancí.\nZaslal: ne červenec 06, 2008 11:24 am Předmět: Baterie\nZdravím, jen jsem se chtěl zeptat, jestli SP1 s tou nabíjecí baterií maká jak má a kolik si toho s ní na jedno nabití vystřílel ?


- Receptář přílohy\nBramborový salát s rajčaty, kapary a bazalkou\n26.5.2016 by Veronika\nBramborový salát na italský způsob může být podáván jako samostatný pokrm anebo skvěle doplní grilované maso. V teplých dnech jsou přílohy jako je tato v různých obměnách u nás doma velmi populární. K bramborám se hodí vlastně téměř každý druh vařené i syrové zeleniny a je tedy na fantazii a hlavně na tom, co lednice a špajzka skýtá, jaká kombinace právě vznikne. K lehkým variantám bramborového salátu lahodí jak sladko-kyselý dresink , hořčicová marináda s trochou medu, vždy ale kvalitní ...\nFiled Under: BEZMASÁ JÍDLA, PŘEDKRMY, PŘÍLOHY, RECEPTÁŘ, SALÁTY Tagged With: bazalka, bílý vinný ocet, brambor, bramborový salát, červená cibule, kapary\nKuřátko pečené na kmíně a česneku s halečkami a kyselým zelím\n28.4.2016 by Veronika\nPokud byste měli chuť si připravit některou ze specialit podle baletky Marty Drastíkové - Máchové, máte šanci :-) . Zde je první z oblíbených receptů, na kterém si s manželem Radúzem rádi pochutnávají. Halečky jsou specialitou slezského kraje, odkud Martička pochází, a připravují se tradičně jen z brambor a mouky. Dají se použít jako příloha k pečenému masu nebo jen tak s kysaným zelím. Mají i svou sladkou variantu a to s tzv. šimlenou, studenou omáčkou z povidel, mléka, cukru a sypané perníkem. ...\nFiled Under: MASO, Nezařazené, PŘÍLOHY, RECEPTÁŘ Tagged With: černé knedlíky, halečky, pečené kuře, Radúz Mácha\nPAMPELIŠKOVÉ PESTO S OPEČENOU POLENTOU A SALÁT Z MARINOVANÉHO ČERVENÉHO ZELÍ S FENYKLEM A ŘEDKVIČKAMI\n6.4.2016 by Veronika\nPampeliškové pesto s opečenou polentou - subito presto - čili hotovo šupito presto :-) mě napadlo při pletí mé malé bylinkové zahrádky ( ještě že se k tymiánu a pažitce přidružila smetánka lékařská – pampeliška ). A bez salátu by to nešlo, takže pěkná porce zeleniny, tentokrát marinované červené zelí s fenyklem a ředkvičkami k tomu. Prostě jde na mě jaro, a jídlo musí hrát všemi barvičkami a další tutti dobrota do receptáře je na světě :-) na Pampeliškové pesto si připravím : listy ze 2 ...\nFiled Under: BEZMASÁ JÍDLA, PŘEDKRMY, PŘÍLOHY, RECEPTÁŘ, SALÁTY Tagged With: červené zelí, fenykl, pampeliškové pesto, polenta, salát\nBULGUR S GRILOVANOU PAPRIKOU A ČERNÝMI OLIVAMI\n19.3.2016 by Veronika\nBulgur je výborná, lehká, zdravá a chutná alternativa rýže nebo jáhel. Dá se použít jako příloha - perfektně se hodí ke grilovanému nebo pečenému masu, samostatné hlavní bezmasé jídlo - jako je tomu u tohoto receptu, nebo jako zavářka do polévky. Tato loupaná, předvařená a následně drcená tvrdozrnná pšenice je zkrátka univerzální, a bylo by škoda ji nezařadit do jídelníčku. Navíc má příjemné oříškové aroma a spoustu vlákniny. Tento recept je jako stvořený pro právě začínající jaro, ale jsem si ...\nFiled Under: BEZMASÁ JÍDLA, PŘEDKRMY, PŘÍLOHY Tagged With: bulgur, grilovaná paprika, olivy


marmat solutions :: Marek Matějka\nÚvodní stránka > Profil > manažer > marmat solutions\nPřehled oblastí, které jsou nabízeny formou subdodávek řešení pro firemní klientelu na bázi tzv. marmat solutions.\nPoradenství a konzultace pro management\npodnikový management (znalosti alias faktografie)\nsociálně psychologické dovednosti (kompetence alias soft skills)\nB Metody práce v poradenství\nC Komerční vzdělávání\nV případě vašeho zájmu o spolupráci v některé z výše uvedených oblastí se obracejte na Marka Matějku prostřednictvím některého z publikovaných kontaktů.\nJednou z používaných metod je i tzv. metoda šesti klobouků (Six Thinking Hats), jejímž původcem je Edward de Bono (*1933). Tento psycholog původem z Malty se proslavil zejména pojmem laterálního myšlení, o které se dnes opírá většina psychologické a neuropsychologické teorie zabývající se lidskou kreativitou. Osobně za velmi přínosnou považuji Bonovu kritiku pozitivismu, zejména ve společenskovědních disciplínách. Tuto metodu lze efektivně využívat jak v rámci výuky na akademické půdě, tak v manažerských kurzech pro zlepšení kreativního myšlení v podnikání a řízení organizací.\nFoto: Edward de Bono, Zdroj: drew-fuller.com\nHra pro rozvíjení kreativity a získávání nových myšlenek od členů týmu\nKlobouky prohlubují paralelní myšlení v souvislostech, strukturální myšlení. Šest klobouků má ilustrovat různé způsoby myšlení jednotlivců v procesech řešení problémů. Metoda vychází z toho, že časové oddělení metod myšlení vede k lepší koncentraci a k lepšímu porozumění vlastních i cizích myšlenkových procesům, odděluje ego od projevu. Každý klobouk symbolizuje určitý způsob myšlení a má svou barvu.\n- nahlíží se na problém bez emocí, vysvětlování a argumentací\n- nehodnotit, nepřiřazovat argumentacím hodnotu, kategorizovat\n- jen fakta, čísla a informace\n- dávají se najevo pocity, intuice\n- projevuje se spontánnost\n- ostatním je zapovězeno pocity jakkoliv hodnotit, aby se nevytvořil emocionální blok,\nkterý může být překážkou na cestě k řešení\n- soustředění na pozitivní a konstruktivní stránky, na hodnoty, které problém přináší\n- pozitivní a konstruktivní postup\n- kritika, opak žlutého klobouku\n- porovnávají se nabízená řešení s reálnou situací i se zkušenostmi z minulosti\na upozorňuje na možná úskalí\n- bez emocí\n- negativismus, proč něco nepůjde\n- přináší jakékoliv nápady k realizaci\n- je možné nic neříkat\n- můžou se mlčky probírat myšlenky a nápady, které by ale během sezení měly zaznít\n- toto je organizátor, dirigent orchestru, facilitátor – člověk s praxí a zkušenostmi\n- vypracovává závěry, shrnutí a zapisuje\n- každý má v průběhu sezení možnost požádat o modrý klobouk a tak získat odstup\nČlenové týmu si nasadí klobouky a chovají se podle toho, jaký klobouk mají na hlavě. Cítí se být chráněni a nikdo je nemůže napadnout za názor, jaký prezentují. Vždyť se chovají podle barvy klobouku!"\nKomplexní i dílčí řešení podnikové problematiky realizuje Marek Matějka buď přímo na bázi marmat solutions, případně ve spolupráci s jinými subjekty, jakými jsou například ACEV, o.p.s. a další. Řešení jsou vždy původní a plně individualizovaná pro konkrétní potřeby té či oné firmy


Korea propadla extázi, mluví se o zázraku - iDNES.cz\nSoul - Nadšení z postupu fotbalistů do čtvrtfinále mistrovství světa mělo v korejských ulicích projevy známé i z jiných zemí, zpravodajové světových agentur však hovoří o neuvěřitelné masovosti oslav výhry 2:1 nad Itálií. Podle policejních odhadů jen v hlavním městě Soulu zaplnil centrum nejméně milion příznivců, v celé zemi byl jejich počet údajně čtyřnásobný.\nKorejci byli jako v extázi. Křičeli, hlučeli, tloukli do různých předmětů a pořádali improvizované ohňostroje z volně dostupné zábavné pyrotechniky. Podle očitých svědků se někteří fanoušci dostali do stadia, blížícího se deliriu, aniž by pozřeli kapku alkoholu či užili jinou drogu.\nAutomobily se sice skrze dav nemohly dostat, ale řidičům to nevadilo. Pocit sounáležitosti ve chvílích národního štěstí dávali najevo troubením. Všude vlály korejské vlajky a drtivá většina slavících lidí oblékla rudá trička s nápisem Korejská republika, která dala na trh firma, provozující síť mobilních telefonů.\nJihokorejský president Kim Te-džung na chvíli zapomněl na rodinné problémy a sledoval zápas v přímém přenosu. Dva z jeho tří synů čelí obvinění z korupce a zneužití vlivu. Kim v sobě však našel dost vnitřní síly, předstoupit před národ.\n"Blahopřeji, spoluobčané! Ať dlouho žije Korejská republika!" pozdravil ze své rezidence fanoušky, sám s fotbalovou šálou kolem krku.\nTaké média nešetří nadšením. "Je to zázrak," uvedl na své internetové stránce největší deník Čchosun Il-po. "Bylo to drama, ve kterém fanoušci spolu s hráči zvítězili díky hořící touze," píše se v textu o utkání v Tedžonu. Přímo na stadionu a kolem něj se nedlouho po závěrečném hvizdu rozhodčího rozehrály kapely.\nNálada byla přesycena nadšením, ale také nacionalismem. "Konečně v cizině vidí, jací jsme skvělí! Ať dlouho žije Korea!" vykřikovali fandové.\nObyčejné Korejce přivedl postup fotbalistů do čtvrtfinále MS do extáze\nTémata: Korea, Zajímavosti, Alkohol, Korupce, Soul


V páteční podvečer 11. října zavládla ve sportovní hale TJ Lokomotiva Břeclav slavnostní atmosféra. Volejbalový oddíl TJ Lokomotiva Břeclav zde pří příležitosti úvodního domácího zápasu I. ligy žen oficiálně zahajoval novou sezonu.\nK této slavnostní chvíli si pozval své partnery, významné hosty, hráčky a hráče svých mládežnických týmů, jejich rodiče a také širokou volejbalovou veřejnost. Vedení klubu s potěšením přivítalo řadu významných partnerů. Za město Břeclav přijal pozvání Ing. Luboš Krátký a Mgr. Richard Zemánek, za společnost BORS Břeclav a.s. Ing. František Zugar, za společnost GUMOTEX a.s. Ing. Jiří Kalužík, za společnost EUROPRINTY s.r.o. pan Zdeněk Filípek a za společnost PEMAG s.r.o. Ing. František Polach. Význam této události podtrhla i účast sportovních partnerů. Český volejbalový svaz zde zastupoval Aleš Novák, reprezentační trenér kadetek ČR a člen ústředního vedení ČVS odpovědný za přípravu volejbalové mládeže. Partnerský klub VK KP Brno zastupoval ředitel klubu Richard Wiesner. Celou akci moderoval známý volejbalový odborník Miloš Kosík, který po úvodním přivítání hostů představil i aktéry mistrovského utkání - domácí TJ Lokomotivu Břeclav a hostující ženy VK Moravská Slávia Brno. V přestávkách mezi jednotlivými sety zápasu pak postupně představoval divákům všechna mládežnická družstva Lokomotivy. Na palubovce se tak postupně vystřídalo všech 187 volejbalových nadějí břeclavského klubu. Od nejmladších přípravek přes týmy žákyň až po tým juniorek. Výčet volejbalových týmů zakončil rezervní tým žen TJ Lokomotiva „B". Došlo také k slavnostnímu předání ocenění ČVS za zásluhy o volejbal panu Josefu Janíčkovi u příležitosti jeho významného životního jubilea.


Reality show s bezdomovci: Umělec buší do prázdnoty post-komunismu | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\nReality show s bezdomovci: Umělec buší do prázdnoty post-komunismu\n24. 6. 2009 16:12 / 2 minuty čtení\numění bezdomovec video\nVideo mladého umělce Adama Vačkáře o proměně lidí bez domova v obecně přijatelný ideál ode dneška běží v pražském Domě U Zlatého prstenu\nNačesané, vymydlené a do běžné konfekce oblečené postavičky udělal z několik bezdomovců mladý umělec Adam Vačkář. Natočil s nimi dvanáctiminutové video, které se od dneška bude promítat v prostorách Galerie hlavního města Prahy. Výstava se jmenuje Improvement (Vylepšení) a v rámci nového cyklu Start-Up potrvá v Domě U Zlatého prstenu do 23. července.\nKaždá pražská kašna má svého bezdomovce - čtěte ZDE\nLékařka neposkytla bezdomovci pomoc, ten zemřel. Dostala podmínku - čtěte ZDE\n"Puboši" hledali v kině deset rozdílů mezi nacionalistou a vlastencem - čtěte ZDE\nTaková pěkná forma\nReality show s bezdomovci nabízí také srovnání české komunistické a postkomunistické společnosti, která navzdory formálnímu spojení s kapitalistickým demokratickým systémem stále postrádá vnitřní obsah.\nPřípad nesmělého provokatéra Davida Černého. "Uvažujete o pomníku jako o pokloně národu?" "Národu ani trochu, jen konkrétním lidem, kterým bych...


Jak zjistit podporovaný standard /rychlost Wi-Fi?\nPři koupi nových zařízení do sítě nikdy nezaškodí zjistit, jaké přenosové standardy a rychlosti podporuje počítač. Například abychom naplno využili router podporující 802.11ac, nezbytně potřebujeme také koncové zařízení s podporou tohoto standardu. Jak to tedy zjistit?\nJednou z cest je kouknout se do Správce zařízení:\npřes menu vyvolané pravým myšítkem na Tento počítač zvolíme Spravovat a v následujícím okně pod položkou Správa počítače (místní) vybereme Správce zařízení;\nrozklikneme položku Síťové adaptery a identifikuje ten, který patří Wi-Fi;\nvětšinou sám jeho název obsahuje informaci o podporovaných standardech (kupříkladu Ralink RT3290 802.11bgn Wi-Fi Adapter), pokud by tomu tak nebylo, stačí položku rozkliknout a danou informace dohledat na záložce Podrobnosti karty zařízení.\nPokud by se vám daná informace nedařila najít, či preferujete rychlejší postup, pak stačí:\nspustit příkazový řádek v administrátorském režimu - např. do vyhledávání napíšeme příkazový řádek, na položku klikneme pravým myšítkem a vybereme možnost Spustit jako správce;\npříkazem netsh wlan show drivers zjistit podrobné informaci o Wi-Fi zařízení a jeho ovladači, mezi kterými již snadno najdeme podporované přenosové standardy - položka Radio types supported.\nDaniel Beránek, 15.09.2016 13:16


Ruzyňské letiště kvůli počasí zrušilo už sedm letů - Deník.cz\nRuzyňské letiště kvůli počasí zrušilo už sedm letů\nPraha - Kvůli přívalům sněhu nebo mrazivému počasí v západní Evropě, Spojených státech a Rusku muselo být v pondělí na pražském ruzyňském letišti zrušeno zatím sedm letů. ČTK to sdělilo Letiště Praha.\nIlustrační foto. Letiště RuzyněFoto: Pavlína Mitrengová\nDoplnilo, že počet zrušených letů se může dále zvýšit, protože do postižených destinací jsou naplánované další spoje.\nZrušeny v pondělí byly plánované přílety a odlety do Moskvy a do Štrasburku kvůli uzavřeným letištím v cílových destinacích. Některé lety, které byly původně naplánovány na neděli, se kvůli počasí neuskutečnily ani v pondělí. Ráno neodletěla linka do ruské Samary a zrušen byl let společnosti Delta Air Lines do New Yorku ve 13:00.\nRusko bojuje se sněhem\nČtěte také: Rusko obtížně bojuje s následky víkendové kalamity