Škaredý zjev aneb Magické úvahy o Petru Bezručovi čili Bezručovská magie v teorii a praxi | Amor Vacui\nDémon Petr Bezruč, jednoruký hornickým kladivem ozbrojený kyklop, se vynořil z hlubin ostravských dolů někdy před koncem devatenáctého století. Zrodil se z dýmu rozvíjejícího se dolování a těžkého průmyslu, zrodil se z neutěšených podmínek existenčních i jazykových. „Kdyby Marx napsal ještě jeden Kapitál, nevyjádřil by panskou bezcitnost lépe, než Bezruč v jediné umělecké zkratce v Maryčce Magdónové.“ ([6a], 22).\nJak vypadal Petr Bezruč? Jak vypadala entita, jíž velký básník J. S. Machar věnoval tyto verše plné úcty:\nS ranci svých knížek se na Parnass derem,\npo úzké pěšině jde nás tak mnoho,\nlokty se strkáme, srážíme, perem,\njedna tu zásada: kdo bude s koho?\nvíc jaksi náhodou v tom našem hluku, –\nabych Ti mohl jen stisknouti ruku!\n(Citováno z , 3)\nna druhém nesl jsem polský chrám,\nv pravici těžké jsem kladivo nesl,\n(levou mi urazil uhelný balvan,\noko mi vyžehl vyšlehlý plamen)\na v srdci sedmdesáti tisíců kletby a hněv.\nlevou mi urazil uhelný balvan, oko mi vyžehl vyšlehlý plamen,\nNa kyčlích sedí mi sto židů z Polské, –\nPorobeného národa bard.“\nJozef Karika v Branách Meonu o období druhé poloviny devatenáctého století píše: „Roku 1848 vyšel v Paříži Manifest komunistické strany Karla Marxe a Friedricha Engelse a vytvořil podklad pro nevídanou revoluční vlnu, která se měla brzy přehnat celým světem. Kniha okamžitě pronikla do nejširších koutů Evropy … Její ideje zapustily kořeny hluboko do podvědomí lidí. Masová martická invokace se začala.“ (, 16) Škaredý zjev Petr Bezruč je jedním z mnoha démonů, kteří se zrodili v rámci výše zmíněné martické invokace. Na rozdíl od ostatních nenapáchal větší škody (a snad dokonce žádné na životech) a obohatil světovou poesii o jedny z nejpůsobivějších básní, jaké se v Českých zemích kdy zrodily. Ohlas, jenž sklidil, byl plně zasloužený. Nutno také podotknout, že společenská situace proletariátu, který svou prací v průmyslových sférách spadá pod vládu Marta (, 17), byla bezpochyby nesmírně neutěšená a klifotické entity, jež byly přivedeny na svět a promluvily ústy filosofů a básníků, se nezrodily z bezpříčinné zloby. Vraťme se však k tématu: Tvrdíme, že Petr Bezruč byl jednou z mnoha entit doprovázejících aktivizaci martického protigénia Barcabela v lidské historii (toto téma důkladně zpracovávají Karikovy Brány Meonu).\nPetr Bezruč byl daimon, genius. Ale pak je zde ještě podivně plachý (ovšem jen co se klíčových básní Slezských písní týče; viz dále) Vladimír Vašek (15. září 1867 Opava – 17. února 1958 Olomouc)…\n„Již jsem Vám řekl, jak pracuju. Když je to na papíře za pět minut, marš, ať tě nevidím. Ale když někdo, kdo to se mnou dobře myslí, mne na chybu upozorní, nehněvám se a s kyselou tváří se pustím do oprav.\nPane doktore, nemyslete si, že bych – třeba napíšu báseň za pět minut – psal lehce, já nevím, to vždy jako by chamsin [horký jižní vítr na severovýchodě Afriky; pozn. J.A.P.] šel mojí duší (sit venia!) [budiž dovoleno (říci); pozn. J.A.P.], myšlenky se hrnou jako bystřiny z hor, já nestačím chytat slova a myšlenky, a pak jsem půl hodiny vždy jako spálený. Myslím, kdybych napsal pět takových básní jako Škaredý zjev a Maryčka Magdónová po sobě, že by mne mohli vézt zrovna do Černovic (ústav choromyslných). Jednou jste o mně řekl v tom konfiskovaném čísle, že jsou to práce mohutné a vášnivé. Prvé je pochvala, druhé je pravda, jenže mne to spaluje jako vášeň pijáka nebo karbaníka. Či je to tak u všech autorů, co píšou verše? Není to sladkým řemeslem…“ [z dopisu Janu Herbenovi, cit. z (, 223.)]\n„Ó proroku! nemocnou vůli máš, která ti brání naučit se to, co je tu napsáno. Chápu, že nenávidíš svou ruku & toto pero; ale já jsem silnější. Protože dlím v tobě a tys o tom nevěděl. však proč? Protože jsi byl tím, kdo ví, a byls i mnou. Nyní budiž zahalena tato svatyně: ať světlo už pohltí lidstvo a stráví je i s tou slepotou!“ (, kap. 2, verše 76-80.)\nBarcabel, protigénius Marta, se zjevuje „jako plamen s červenýma očima a ohnivými dlaněmi. Mění se v žhnoucí kamenný kvádr.\nVize pouště červeného písku. Sálá zde ohromné horko, jako by celý povrch planul neviditelnými plameny. Nebe je taktéž ohnivě červené. Tyčí se k němu monumentální středověký hrad. Má hrubé kamenné zdi, které pulzují červení jako rozpálený kov. Všechno je protkáno tenkými žilami lávy. Bránu střeží neotesaný kamenný gigant s částmi železného brnění, pohybující se pomalu a těžkopádně.“ (, 35-36)\n„Ten, jehož Bůh zatratil v sirnatou rokli,\nna skále seděl s ním odvěký vzdor.“ (, 109).\nBezruč sám sebe (v trojdílné básni Já) charakterizuje jako démona, který vyskočil ze skály (, 110) a na konci básně, v rámci estetické distance prozrazuje, že, zjevně v záchvatu vzteku a bezmoci nad neutěšenou situací svého lidu, provedl invokaci: „V té noci já modlil se k démonu Pomsty, prvý bard z Beskyd a poslední.“ (, 114). Domnívám se, že tuto invokaci neprovedl Vladimír Vašek, ale Ondřej Boleslav Petr (8. února 1853 Bruzovice – 27. června 1893 Bruzovice), Vaškův přítel, s nímž se Vašek setkal za svého pobytu na Těšínsku počátkem 90. let 19. století poté, co byl poštovním úřadem vyslán pracovat do Místku. Ale k O. B. Petrovi se ještě dostaneme.\n„Jak přibývalo let, z Vladimíra Vaška se stával neskutečný stín, jen ve vzpomínkách jeho postava zbytněla. … Bezruč se do života Vladimíra Vaška vloudil škvírou indiskrece a byl mu hrozbou, fatálním démonem.\nV třicátých a čtyřicátých letech se síly Vaška a Bezruče vyrovnávají. Jsou tu desítky, stovky knih, které podepisuje jménem Bezruč, národ Vladimír Vašek nezajímá, všichni chtějí vidět jen Bezruče, hovořit s Bezručem, navštívit Bezruče. V Kostelci bydlel již jen Petr Bezruč a V. Vašek už málokomu co říká. Nekrvavá metamorfóza je dokončena. V. V. přežíval jen dobře uschován v záhybech mozkové kůry. Vyžadoval dlouhé pochody, koupele, vůni a něhu ženské kůže. Byl tak trochu skvrnou na Bezručově image.\nS každým rokem přibývalo zdravic, delegací, pozorností, poct a popularity. Každým rokem se zkracovaly procházky, hydroterapie v přírodě se stala jen vzpomínkou, za stolem v pokoji seděl muž, který přibírá na váze, nemá již sílu bojovat „s břemenem pochybné slávy“. Paradoxem zůstává, že právě Vladimír Vašek byla osoba přetékající rozporností, osobnost výjimečná a vymykající se normálu. Petr Bezruč, bard slezského lidu postavený jako modla na piedestalu, se téměř v ničem normálu nevymykal. Byl unavený, podrobivý a zcela nebojovný stařec.“ (], 173-4.)\n„PETR BEZRUČ. Chrabrý papír, stažené hrdlo. DŮL PETR BEZRUČ. Děvuchy, kostel, Hrabynská Panna. HOTEL BEZRUČ. Morava a Slezsko bez Němců, továrníků, Židů a s čechizovanou polskou menšinou. BEZRUČOVA VYHLÍDKA. Básníkovy revoluční vize, které se brutálně naplnily. SRUB PETRA BEZRUČE. Starý ještěr skřípnutý vlastním dílem.“\n(Jan Balabán, Ivan Motýl) ()\nVašek žil tak dlouhý prázdný život, protože po Petru Bezručovi zbyla jen meonická díra, prázdný otvor, který se Vašek marně snažil zaplnit novými verši obvykle nevalné kvality (s výjimkou Stužkonosky modré – to jsou dobré verše) či snahou o úpravy inspirovaných básní, které obvykle byly na škodu jejich kvalitě. Petr Bezruč řekl vše, co mělo být řečeno, Vašek to předal světu a tím, zdá se, Bezručova mise skončila. Vašek, jak se nám jeví, zůstal ve stavu posednutí, ale nedostával od démona žádné tvůrčí impulsy. Zajímavým faktem je jeho snaha o kontakt prostřednictvím symboliky a signatury ještěra – s čím se snažil kontaktovat? Kdo byl ještěr Taurata? Snažil se snad Vašek navodit ony dny, jež předcházely jeho horečnatému vzplanutí, z něhož povstaly Slezské písně? Jak tomu vlastně bylo? A co vlastně víme?\n„Tak málo mám krve a ještě mi teče z úst.“ (, 80) „Stařeček nechodí více do Amtu. Moudrý muž Brychta připlácl stařečka na jeden celý rok domů. Mimo letírované plíce našel u něho i pokažený systém nervový… I chodívá, či vlastně plíží se a smýčí stařeček po Pisárkách, po Kaiservaldě, po Kohoutovicích, sedává a vyhřívá se v záři slunce jako ještěr Taurata, dívá se na pupeny, na řeku, na západ slunce, leje do sebe mléko jako starý kocour a vzpomíná si, že kdysi bylo lépe…“ (, 215-6)\nZdravotní stav se zhoršoval den ode dne a začínal být více než povážlivý: „Jak již bylo řečeno, křepčilo v stařečkovi moc krve a ta ven hubou…“ (, 215-6)\n„Drama vrcholilo: lékař se snad obával nejhoršího, a proto poštovní asistent Vladimír Vašek, svírán obavami o osud těšínského lidu, zklamán svou láskou, roztrpčen poněmčelou Prahou, a na smrt nemocný, účtuje: všechnu svou hořkost, nenávist i vzdor chce vypovědět verši. Chrlí rebelantské básně. Rodí se Petr Bezruč, od Těšína Bezruč, prvý bard z Beskyd a poslední…“ (, 215-6)\n„Vzpomněl jsem si, že bych se měl vyrovnat s kýmsi za Těšínsko, za svou zem, jako se jiní vyrovnávají s růžencem, s bohem…“ (, 216, zdůraznil J.A.P. – posléze vyjde najevo proč.)\nAmiel, martický protigénius Berana, má, jak píše Karika (, 63.), podobu červeného rytíře s fialově-červenou standartou v ruce a sedí na zvířeti připomínajícím nosorožce. Tento protigénius má pod patronací stroje, pracovní nářadí, zbraně („v pravici hornické kladivo nesu“ (, 126.) a z chorob bolesti hlavy, choroby mozku, nespavost, neuralgie, oční choroby, závratě, holohlavost, sklon k mozkové mrtvici. Jeho barvou je červená. „Způsobuje revoluce, krvavé převraty a války. Našeptává k násilnému prosazování vlastní vůle a k ignoraci vůle i životních potřeb ostatních. Své cíle realizuje bez ohledu na oběti, ztráty nebo jejich celkovou nevýhodnost. Je inspirátorem negativního aspektu tvrdohlavosti. Těší ho zlomený odpor nepřátel, nabírá na moci každou podrobenou vůlí. Směřuje k masovosti, k ovládání početných zástupů.“ (, 63.)\npro pány robil jak prve:\nmáchl jsem kladivem – teklo v ráz\npřijde den, súčtujem spolu!“ (, 73-4.)\nNež však vypuklo chrlení krve, předcházelo mu dlouhé období souchotí. Tuberkulóze, stejně jako alkoholismu a drogové závislosti, vládne protigénius Ryb Casiwon. Zjevuje se jako prchavá postava mladé ženy stojící v bažinách a obrovskými dírami místo očí (, 80).\n„Jednou, ach jednou ty pro mne si přijdeš,\nco mák nosíš v ruce.“ (, 63)\nCasiwon „Představuje pokřivenou podobu neptunské všelásky, nezvládnutí novoaeonské povahy neptunské síly. … Člověk pod vládou Casiwona je nejistý, neschopný rozhodovat sám za sebe, i když je pro něho nerozhodnost zhoubná nebo škodlivá. Raději všechno snáší, aby „si nevybral špatně“. Rázné volby se bojí … Výrazná vnitřní pasivita je pečetí protigéniova působení. Casiwon je vynikajícím inspirátorem umění pro ty, kteří nejsou schopni navázat kontakt s géniem Ryb. Jeho umění tvoří hluboké, podmanivé výrazové prostředky, připomínající psychedelické zážitky, a úžasná fantazijnost. Mnoho skvělých umělců je inspirováno Casiwonem a platí mu svoji daň osobním životem.“ (, 80-81).\nDahlke (v knize Nemoc jako symbol) o tuberkulóze plic píše: „Tělesná rovina: plíce (kontakt, komunikace, svoboda). Rovina příznaků: vzdušná plicní tkáň sýrovatí a mění se v hutnou hmotu, ze vzdušné lehkosti a svobody se stává pevný sýr: ztrácí se lehkost bytí; ftiza (plicní tuberkulóza): přerušit komunikaci a odejít; vleklý konflikt, který se bez mnoha příznaků (neléčený) často táhne až do smrti: pacienti mizí (ubývají) relativně nenápadně („tichá nemoc“); na základě slabé obranné schopnosti (nedostatečná a nesprávná výživa, zchřadlost, jiné plicní problémy) se mohou (tuberkulózní) původci nemoci většinou teprve po opakovaném útoku uchytit v plicích a podnítit vzplanutí střetnutí; snadná únavnost a nechuť k jídlu prozrazují tendenci sebrat se a odejít; úbytek na váze svědčí o nevědomém úmyslu stát se řidším; jen podle nepatrně zvýšených (subfebrilních) teplot lze poznat, že zde nezuří prudký boj – na to jsou pacienti příliš slabí -, ale že vzplanul doutnající požár v hloubi plic, orgánu komunikace a kontaktu …“ (, 402-3) Jako formu zpracování doporučuje Dahlke na psychické úrovni rozpoznání tendencí k útěku z oblasti kontaktů a komunikace a ve vnější oblasti se podle nich zachovat, ale navázat hlubší vztah sám se sebou. (, 403).\nChrlení krve je však v Dahlkeho knize věnováno zvláštní heslo. Hovoří o ztrátě velkého množství životní energie, akutním ohrožení života vlivem ztráty vitality (viz výše popsanou tuberkulózu). V oblasti zpracování doporučuje „uplatnit svoji vitalitu pro překvapivý projekt; bezvýhradně nasazovat velké množství energie; poddat se překvapením, která člověka přepadnou; vypořádat se s konečnou ztrátou životní síly.“ (, 189)\n„Tak málo mám krve a ještě mi teče z úst.\nkdo zdvihne můj štít?“ (, 80)\nVzhledem ke skutečnosti, že se Vladimír Vašek dožil úctyhodných 91 let, patrně mu nepopiratelné uplatnění vitality pro překvapivý projekt spojený s několikaletým setrváním v anonymitě, v níž by patrně setrval, nebýt šťourání, odhalení a následné indiskrece Norberta Mrštíka (, 221). Zní to až příliš smysluplně, proto je nejvyšší čas celou záležitost zkomplikovat. Od samého počátku „vznikaly pochybnosti, zda Slezské písně opravdu napsal Petr Bezruč, vlastním jménem Vladimír Vašek, úředník na brněnské poště. Mohl poctivý a spolehlivý (jak byl Vladimír Vašek oficiálně hodnocen) úředník c. k. Rakousko-Uharska mít natolik dvojí tvář, aby žíravými, rebelskými básněmi napadal vládnoucí moc, a přitom jí sloužil; do morku kostí nenáviděl „cizí řeč“, a přitom tou řečí mluvil i se svou milenkou? Mohl. Nejde o nic výjimečného. Život tvůrce nemusí být ve shodě s jeho dílem. Jde o „rozpornost díla a osobnosti“. Avšak lze teorii dvojí tváře použít také u Vladimíra Vaška, jak tomu často bývá? Bohužel nikoli. V případě Slezských písní nejde jen o rozpornost osobnosti a díla, ale především o hlubokou rozpornost v díle samotném. Mezi průměrnými až podprůměrnými básněmi tyčí se úchvatné rebelské básně tzv. „jádro“ Slezských písní, které vyvolaly široký ohlas a slávu. Vytryskly jako gejzír, pohasly a nic se už z nich neopakovalo.“ píše ve své knize Autoři Slezských písní Jan Drozd (, 15) a přesvědčivě ukazuje, že „Jádro“ básnické sbírky je často zjevně založeno na autentických prožitcích, které nemohl prožít Vl. Vašek, ale zato je mohl prožít životem zklamaný učitel a herec Ondřej Boleslav Petr (za což se stal terčem kritiky podobně, jako Anton Vašek, otec Vladimíra Vaška, který jako jeden z prvních popíral pravost Rukopisů!).\nAle skutečně to znamená, že autorem zásadních básní, že skutečným inspirovaným Bezručem byl ve skutečnosti Vaškův přítel Ondřej Boleslav Petr, jenž spáchal v roce 1893 sebevraždu a jeho básně byly příbuznými spáleny? Nejen skutečnost, že se Petr narodil ve znamení Vodnáře, mu k tomu dává jisté dispozice. Ale další odborníci (viz ) se snaží dokázat, že některé básně z „Jádra“ musely vzniknout až po Petrově smrti. A Vaškův popis vyprahlosti po dokončení díla (přičemž výslovně zmiňuje básně z „Jádra“) je velmi realistický! Narážíme zde ovšem na problém, co přesně definovat jako ono „Jádro“? Jan Drozd Píše: „Jen trochu pozorný čtenář rozpozná, že ve Slezských písních (SP) je dvojí druh básní. Jednak básně, které se zrodily z hlubokého a bolavého osobního prožitku, básník je sám obsahem básní, je – in – „Já Petr Bezruč“, „Uhni mi z cesty“, „Přijde den, zúčtujeme spolu“. Míří na Géra lancasterkou, strhává ho z koně, burcuje lidi, hrozí vzpourou… (až k rezignaci) … „co je mi po tom, co je mi po všem“. Tyto básně tvoří jádro SP, ony básně, které vyvolaly široký ohlas a slávu.\nVedle nich jsou ve SP básně spíše popisné. Básník se dění nezúčastňuje. Je v roli pasivního pozorovatele. Danou realitu jen popisuje. … Tvrzení, že všechny tyto básně jsou homogenní, stejného rodu, je opravdu absurdní a jen účelové.“ ([6a]5-6 – pro seznámení se s Drozdovou argumentací si stačí pořídit za pár korun tento sešitek)\nV tomto eseji si mohu dovolit zajít dále, než kam je dovoleno vkročit serióznímu literárnímu vědci. Domnívám se, že kus pravdy mají obě strany sporu, i když soudím, že prožitkové jádro inspirovaných básní skutečně je převážně životní zkušeností Ondřeje Boleslava Petra a nikoli Vladimíra Vaška. Vl. Vašek se skutečně k některým básním choval jakoby jim nerozuměl a občas je upravoval zcela protismyslným způsobem. A není sporu, že sbírka působí dojmem, že ji psali dva rozdílní lidé: Inspirovaný básník-prorok a nadšený básník-pokračovatel. Ten první je skutečný Bezruč.\nPokládám za pravděpodobné, že na větší části z těch inspirovaných básní se skutečně podílel O. B. Petr. Napsal je však všechny a sám? Oba přátelé si vzájemně vyměňovali svou tvorbu a z osobní zkušenosti vím, že takto snadno vznikne spoluautorství. Ale co verše, do které již O. B. Petr napsat nemohl? Navíc Jan Drozd nezmiňuje celkem zjevnou souvislost Vaškovy nemoci a zcela zjevně inspirované básně Kdo na moje místo. Ať se na to podíváme z kterékoli strany, poněkud zde mizí jasná chronologie. Některé inspirované básně zjevně odrážejí události a pocity, které korespondují s životem O. B. Petra a působí domem, že je napsal jejich účastník. Jiná, stejně tak inspirovaná báseň, odráží životní skutečnosti Vl. Vaška a události, jež se odehrály po smrti O. B. Petra. A pak je tu zmíněný soubor veršů působících dojmem, že je napsal „někdo druhý“. Ta hádanka jako by neměla racionální řešení. Kauzalita selhává. Měl opravdu Vašek Petrovy rukopisy? Nebo se verše, jež kdysi Petr, již pod vlivem Bezruče, složil, Vaškovi prostě vnutily či, lépe řečeno, byly mu nadiktovány ve stavu posedlosti, vytryskly z jeho nevědomí. To by pak objasňovalo onu zmíněnou vyprahlost a vyčerpání po napsání básně.\nPokud připustíme existenci bytosti, jež se oběma mužům podařilo evokovat, bytosti, která je posedla, pak už to začíná dávat smysl. Vašek mohl mít u sebe Petrovy básně, na nichž v minulosti spolupracoval, a ležely mu v šuplíku. Stejně tak je vůbec vlastnit nemusel, mohly dřímat v jeho nitru jako zasuté vzpomínky. Vašek patrně nevnímal signály, jimiž se jej skutečný Bezruč, démon Bezruč, snažil přimět, aby texty zveřejnil. Až blízkost smrti a chrlení krve mohlo být spouštěcím mechanismem. Znovu se vrátím k citované větě z Vaškova dopisu: „Vzpomněl jsem si, že bych se měl vyrovnat s kýmsi za Těšínsko, za svou zem, jako se jiní vyrovnávají s růžencem, s bohem…“ (, 216, zdůraznil J.A.P.). S kým se potřeboval vyrovnat? A proč za Těšínsko, když pocházel z Opavska? Ve skutečnosti patrně skutečně „nenáviděl ruku a pero“, ale nebylo zbytí. Pokud rukopisy nevlastnil, pak jejich vynořování se, extatické zapisování textů, jež nevnímal jako vlastní, muselo být trýznivé. Snad i proto se snažil prokládat je svou vlastní tvorbou komentářového typu (viz výše). Chtěl, aby mu z toho také něco patřilo. Odeslání veršů do časopisu Čas zachránilo, jak se domníváme, Vladimíru Vaškovi život. A jeho život mohl být nejen dlouhý, ale i spokojený, kdyby se mu podařilo udržet anonymitu. Protože, coby vzdělaný člověk, věděl, že po dokončení díla, jež už beztak bylo kontaminováno neinspirovanými verši, daimon odešel. Vl. Vašek mohl pod jiným pseudonymem psát třeba vtipné historky z pošty, společenskou satiru, slušnou poesii, cokoli. Patrně by nikdy nedosáhl takové pozornosti, jaké se mu dostalo, ale nebyl by uvězněn v černé díře po zmizelém či mlčícím geniovi a nemusel by se vypořádávat s faktem, že se mu dostává poct, jež mu v plné míře nenáleží. Nemusel by pak v dopisu ze srpna 1918 psát Vojtěchu Martínkovi: „Donesla ta knížka tolik hořkosti do mého života, že jsem se již naproklínal řadu dnů ty okamžiky, kdy jsem se zapomněl a pustil ty verše do světa.“ ([6a], 20).\nMám-li to shrnout, je zjevné, že existuje inspirované a vpravdě geniální „Jádro“ Slezských písní a neinspirované, byť dobře míněné, přídavky Vl. Vaška, jejichž kvalita kolísá od veršů velmi dobrých až po ty prachbídné. To, co je však podstatné, je skutečnost, že Petr Bezruč ve své nejničivější síle, vyjádřené v básních jako je Škaredy zjev či Ostrava, přesahuje prosté lidství Vladimíra Vaška i Ondřeje Boleslava Petra. Bezruč je ničivá martická entita s pozoruhodným destruktivním potenciálem a její básně dokáží v rituálu fungovat v intencích „intelektuální dekompresní komory“ (, 95) satanisticky pojímané magie. V jakém případě sáhnout po invokaci tohoto génia? Především ve chvílích, kdy je třeba vykonat rituál zničení, jehož terčem má být osoba (případně instituce), jež se na magikovi dopustila bezpráví z pozice moci. Převládající emocí vhodnou pro realizaci níže popsané magické práce by měl být pocit velké křivdy. Mág by měl mít jasno v tom, zda je toto bezpráví skutečné či nikoli, neboť je zřejmé, že zde hovoříme o velmi ničivých energiích, jež dokáže zvládnout pouze silná a nerozkolísaná vůle (přičemž pochybnost, zda nebyl pachatel bezpráví nakonec přeci jen v právu, vůli stoprocentně rozkolísá!). Nelze nepřipomenout LaVeyovo upozornění pokud jde o rituál zničení: „Než vyšlete kletbu, ujistěte se, že JE VÁM JEDNO, jestli vaše oběť žije nebo ne; pokud jí přivodíte zkázu, radujte se a nepodléhejte výčitkám svědomí.“ (, 94)\nPřistupme tedy k bezručovské magii v praxi. Jak je zjevné, nejedná se o magii vhodnou pro začátečníky. Ze satanského pohledu není správné vytvářet mezi operatérem a bytostí vztah podřízenosti (vzhledem k té či oné straně), ale vztah rovného s rovným. Zabýváme-li se invokací Petra Bezruče, je nabíledni, že za jakékoli komandování by se nám zle odvděčil. Jedná se o prudkou a silnou martickou entitu, která je ale také značně přecitlivělá. Proto doporučuji zapomenout na jakékoli magické kruhy, bariéry a podobné tradiční postupy. Tradice vezme za své i v případě rituálního oděvu. Vznosný hábit by jej mohl popudit, hornické či dělnické odění by naopak mohlo fungovat velmi dobře. Magickou hůl, dýku či meč nahradí, nejlépe havířské, rozhodně však pádné, kladivo. Při rituálu je možné použít i střelnou zbraň.\nNež se mág pustí do vlastní rituální práce, měl by se nejméně několik dní věnovat opakované četbě Bezručových básní (myšleno těch inspirovaných) a zvolit tu, jež nejlépe odpovídá jeho současné převládající emoci a celkovému záměru díla. Dále by se měl obklopit Bezručovými atributy, k nimž patří martická pětice v podobě zaťaté pěsti, rudá barva, pach síry, vodka, kladivo, tarotová Pětka holí a Princezna holí, spodobnění staré průmyslové krajiny například na starých obrazech či fotografiích atd. Měl by si rovněž na úrovni tělesného prožívání lokalizovat svůj vztek a bezmoc do konkrétních částí těla (z nich pak bude vycházet síla a pohyb při rituálu). Pokud k tomu tenduje, může pracovat se jménem Petr Bezruč pomocí magického čtverce (či čtverců), případně vytvářet z hlásek jména sigilium či mantru. Návštěvy opuštěných továren či (nejlépe) dolů a hutí z období 19. století jsou vítány. Pokročilý mág jistě nalezne pro sebe nejvhodnější způsob jak se správně naladit.\nVhodná doba pro zahájení práce je po západu slunce. Ideálním místem je opuštěná průmyslová krajina, ale rituál může proběhnout i doma, pak je ale namístě vytvořit v místnosti prostředí navozující dojem chudoby a beznaděje. Provádět rituál proti obrazovce plazmového televizoru a bosými chodidly se přitom dotýkat perského koberce by mohlo vést k poněkud nečekaným efektům.\nIdeálním osvětlením jsou petrolejové lampy či obdobná svítidla. Na zemi může žhnout ohniště se zapáleným černým uhlím.\nPříslušný směr je vzhledem k místu, kde se Bezruč zrodil, tedy směrem k Ostravě. Koná-li mág rituál v Ostravě, pak směrem ke Slezské Ostravě. Je-li ve Slezské Ostravě, pak směrem k bývalému dolu Petr Bezruč. Pokud magik provádí obřad přímo pod těžní věží zasypaného dolu, na směru nezáleží…\nRituál je rozdělen na dvě části. Operatér nejprve provede magické volání, jež by se – pokud v předchozích dnech pracoval na porozumění duchu Petra Bezruče – mělo zdařit a vést k zvnitřnění entity. Poté následuje vlastní rituál zničení.\nNásledující magické volání je vybudováno na základě prvků novoaeonské formule – je rozděleno do čtyř částí: V první mág oslovuje Bezruče jako temné a ohnivé božstvo. V druhé Bezruč hovoří k mágovi. Ve třetí splývají v jedno a ve čtvrté se svazek zpečetí. V první části je důležitá imaginace Škaredého zjevu. Mág si má na základě výše uvedeného básnického popisu entity a korespondencí vytvořit silný, živý a detailní telesmatický obraz. Při odříkávání první strofy by se měl tento obraz rozzářit nejvyšší možnou intenzitou.\nV části druhé démon hovoří k mágovi, což by mělo být reflektováno zvláštností vyslovovaného hlasu a příslušného dojmu.\nVe třetí části mág zapomíná na svoji osobu a sám se stává Bezručem. Identifikace má dosáhnout maximální míry. Obraz imaginovaný v první části je nyní žijícím a mág je s ním bytostně sjednocen.\nVe čtvrté části se mág vrací k sobě, avšak spojení s Bezručem přetrvává nadále. Bezruč skrze mága hovoří sám k sobě (zpracováno dle Kariky: , 67).\n„Crowley první část vzývání přiřazuje ohni, druhou vodě, třetí vzduchu a poslední zemi. Meditace nad charakteristikami živlů umožní mágovi najít vhodnou formu vyjádření.“ (, 68) Vzývání vychází z veršů Petra Bezruče, které jsem, kromě druhé strofy, upravil pro magické použití. Mág si je může dále upravovat, ale nedoporučuji měnit druhou strofu, ta by měla zůstat autentickou citací básně Škaredý zjev.\nJak vítkovské pece zrak jediný plá,\nkrvavý chalát ti s ramenou vlá,\nv pravici těžké kladivo neseš,\n(levou ti urazil uhelný balvan,\noko ti vyžehl vyšlehlý plamen)\na v srdci tisíců kletby a hněv!\nDo hluché noci zní náš zpěv,\nkdyž zahynem než jitro vzplane,\nna vaše hlavy naše krev\na z našich kostí mstitel vstane!\nSehnutou do výše jsi narovnal šíji,\nruku jsi zaťal a vykročil přímo,\ntam pod božím sluncem!\nPoté, co do sebe mág rituálně vstřebá esenci Petra Bezruče coby Škaredého zjevu, může přistoupit k vlastnímu rituálu zničení pojatému jako dramatizace básně, jež nejlépe odpovídá mágovu záměru. I zde využijeme inspirovaných básní Bezručových. Kupříkladu lze ztotožnit svého nepřítele s markýzem Gérem a koně, z něhož jej Bezruč-mág strhne, s jeho životní silou (báseň Markýz Gero). Nebo mág může své nepřátele symbolicky oběsit na vrbách jako markýze Géra a Nathana Löwa v básni Par nobile. Méně rafinované, ale rozhodně účinné je prosté umlácení kladivem. Je vhodné mít připravené všechny potřebné rekvizity pro zdárné provedení dramatizace zvolené básně. Podstatné je, aby při rituálu to, co je v básních projikováno do budoucnosti, bylo rituálně zpřítomněno. Není třeba se striktně držet originálu, je však třeba upravit text básně tak, aby si uchoval původního ducha. Text rituálu je třeba znát zpaměti, protože dramatizace vyžaduje maximální nasazení!\nPo symbolickém zničení nepřítele pádnou rukou Bezručovou je možné využít chaosmagické zažehnání smíchem či (satanisticky) zvolat „Dokonáno jest!“ (což pokládám osobně v tomto případě za vhodnější) a ponechat budoucí události, ať se již o sebe postarají. Klasické zažehnávací rituály by působily značně neorganicky, ale mág, který zažehnávací rituál k ukončení obřadu potřebuje, si jistě dokáže vytvořit modifikovanou verzi, která dobře zapadne do celku obřadu. Co se zažehnávacího rituálu při začátku obřadu týče, soudím, že na vhodně zvolené lokalitě nebude třeba, neboť takové místo není vhodné čistit od duchů, kteří tam případně přebývají.\nUkázali jsme, že Petr Bezruč nebyl (a není) konkrétním člověkem z masa a kostí, ale duchem, který posedl hned dva básníky připravené jej přijmout. Zrodil se, tak jako mnoho jiných klifotických bytostí, z veliké bídy, bezpráví, zvůle mocných a otročiny chudých. Není snad třeba zdůrazňovat, že vymkne-li se takový duch kontrole, je schopen iniciovat ještě mnohem větší neštěstí, než z jakého byl zrozen. Dějiny komunismu jsou toho jasným důkazem. Proto je třeba k výše uvedeným inspiracím přistupovat s vědomím, že jde o hru s ohněm, který se nemusí, ale může, vymknout mágově kontrole…\nBALABÁN, J., MOTÝL, I. Bezruč?! (anotace divadelní hry). In.: http://www.bezruci.cz/hra/bezruc (21. 5. 2009).\nBEZRUČ, P. Slezské písně. Československý spisovatel: Praha, 1951.\nBEZRUČ, P. Slezské písně. Literární kroužek: Chicago, 1910.\nCROWLEY, A. Liber Legis. Horus: Brno, 1997.\nDAHLKE, R. Nemoc jako symbol. Pragma: Praha, 2000.\nDROZD, J. Autoři Slezských písní. Tilia: Šenov u Ostravy, 2003.\n[6a]DROZD, J. Otevřený dopis vědeckým literárním institucím aneb Autoři Slezských písní. Tilia: Šenov u Ostravy, 2005.\nIVANOV, M. Historie skoro detektivní. Kolumbus: Praha, 1961.\nKARIKA, J. Brány Meonu. Vodnář: Praha, 2009.\nKARIKA, J. Slovanská magie. Vodnář: Praha, 2003.\nLAVEY, A.,S. Satanská bible. Reflex, Praha, 1991.\nŠAJTAR,D. Ještě jednou Petr Bezruč. in: Dokořán s. 40, citováno z: http://www.obecspisovatelu.cz/dokoran/dokoran_21/dokoran_40.htm\nTOMÁŠKOVÁ, Z. Ortel samoty. Vzpomínky sekretářky Petra Bezruče. Doplněk: Brno, 2003.\nROZHOVOR S AUTOREM ČLÁNKU (PRO AMOR VACUI):\nKojot: A zkoušel jsi to v praxi?\nJaroslav A. Polák: Samozřejmě, že ne! Nejsem blázen! Ale… fungovat by to mohlo…


Nakladatelství TRIÁDA | Ladislav Dvořák – Sentence\nKresbami doprovodil Ladislav Dvořák ml.\nUspořádal, k vydání připravil, ediční poznámku a medailon napsal Robert Krumphanzl\nLadislav Dvořák svou literární tvorbu pro dospělé čtenáře od počátku sedmdesátých let průběžně komponoval do tří celků, z nichž vznikla básnická sbírka Hle nyní (tiskem v souborném vydání básní: Praha, Český spisovatel 1994), povídkový cyklus Šavle meče (tiskem naposledy v souborném vydání próz: Praha, Torst 1998) a konvolut krátkých úvah a prozaických záznamů Sentence (tiskem Revolver Revue č. 41/1999).\nŽádný z těchto tří tematicky i motivicky souvztažných souborů nedospěl do autorsky „definitivní podoby“ a každý z nich zůstal torzem vyvíjejícího se rozsáhlejšího záměru, který přerušila autorova předčasná smrt. Tato skutečnost se však týká pouze rozsahu jednotlivých celků a jejich uspořádání, nikoli jednotlivých básní, povídek a záznamů v dochovaných verzích autorovy „poslední ruky“.\nDvořákův spisovatelský um, podepřený integritou životní a tvůrčí zkušenosti, se totiž v tomto téměř triptychu uplatňuje naplno – um ve smyslu verše Františka Halase obracejícího se k Boženě Němcové: „Vy uměla jste umět neuměti“, i maximy, již zformuloval Jan Lopatka nad dílem Jana Hanče: „Umět psát neznamená dát něco lépe nebo hůř dohromady, ale umět nesejít z cesty za každým profánním hlasem. Znamená to tedy především být schopen tuto cestu tušit. Znamená to, paradoxně vzato, neumět vlastně mnoho věcí, obávat se profánní dovednosti...“.\nV textech každého z Dvořákových tří souborů se nápadně projevuje autorova orientace k prolínání odlišných druhových či žánrových poloh, k přecházení z jedné do jiné, k propojování námětových a motivických souvislostí i k výrazové zkratce, v níž se pevně ukotvený, zemitý a stále oproštěnější lyrismus ústrojně kloubí s dějově-epickou drobnokresbou a úvahou, v jejímž středu stojí naléhavá starost o člověka. Ladislav Dvořák v těchto různorodých textech – charakteristických výrazovou ostrostí, lapidárností a skloubením svobodné, osobitě něžné veselé noty s trpkým sarkasmem – dosahuje zralé syntézy zobrazované hmatatelné skutečnosti, životního času (chronos), s realitou, která zachycuje celkový pohled na život, zaujímá postoj a přijímá život z perspektiv nadosobních a také plných naděje a milosti (kairos).\nLadislav DVOŘÁK (1. prosince 1920 v Krásněvsi u Velkého Meziříčí – 22. června 1983 v Rokycanech), básník, prozaik. Roku 1943 odmaturoval na reálném gymnáziu ve Velkém Meziříčí. Od srpna téhož roku do května 1945 byl nuceně pracovně nasazen v továrně Avia v Letňanech u Prahy. V květnu 1945 se aktivně účastnil pražského povstání na barikádách. Od roku 1945 studoval na Filosofické fakultě UK bohemistiku a filosofii, později srovnávací literatury. Když nedlouho po únorovém puči začaly na vysokých školách probíhat tzv. studijní prověrky, které ve skutečnosti zjišťovaly loajalitu k novému režimu, odmítl se jich zúčastnit a studium v důsledku toho nedokončil. V letech 1949–1950 pracoval jako pomocný dělník v pražských podnicích Motorlet a Posista. V červenci 1949 krátce ukrýval u sebe v bytě v Bartolomějské ulici celostátně hledaného básníka, prozaika a později významného ekonoma Jana Tumlíře, který prchal na Západ po útěku z pracovního tábora. Od konce ledna 1950 získal zaměstnání sortimentáře v antikvariátu podniku Orbis v Železné ulici v Praze. V listopadu 1950 se oženil s Věrou Batistovou, pozdější významnou překladatelkou z francouzštiny. V letech 1951, 1952 a 1955 se jim narodily děti Marie, Ladislav a Klára. V září 1951 nastoupil jako dělník v ČKD Dukla Karlín, po zaškolení na zámečníka odešel do Rudého Letova Letňany, kde pracoval do roku 1956. V letech 1956–1966 byl zaměstnán jako technický úředník v Praze v národním podniku Potrubí, 1966–1968 jako redaktor propagačního oddělení nakladatelství Orbis, 1968–1969 redaktor nakladatelství Horizont. V letech 1970–1977 pracoval jako knihovník, samostatný pracovník a později odborný pracovník Slovanské knihovny v Praze. Po podpisu Charty 77 byl z knihovny v únoru 1977 propuštěn. V letech 1977–1978 byl zaměstnán jako strojírenský dělník v továrně Ergon a poté až do odchodu do penze v roce 1982 jako tiskárenský korektor. – Básně publikoval v knihách Kterési noci (soukromý tisk 1952), Kainův útěk (Československý spisovatel 1958), Vynášení smrti (ČS 1965), Obrys bolesti (Mladá fronta 1966), Srdeň (ČS 1969) a Hle nyní (samizdat 1980). Souborně vyšly samizdatově ve svazku Dílo I. Básně (1984, ed. Jan Lopatka a Věra Dvořáková) a tiskem Kainův útěk–Vynášení smrti–Obrys bolesti–Srdeň–Hle nyní (Český spisovatel 1994). Výbor s názvem Stromy uspořádala Věra Dvořáková (BBart 2004). – Povídky byly uveřejněny ve svazcích Ledňáček neodlétá (Lidová demokracie 1962), Nelidský kůň (ČS 1966) a Šavle meče (Edice Expedice 1983, Rozmluvy 1986), který vznikl spojením a rozšířením souborů Jak skákat panáka (Edice Petlice 1975) a Šavle meče (Edice Petlice 1979, 1980). Souborně vyšly povídkové knihy v samizdatovém svazku Dílo II. Prózy (1984, ed. Jan Lopatka a Věra Dvořáková) a tiskem, rozšířeny o povídky nezařazené do knih a výběr fragmentů z pozůstalosti, s názvem Jak hromady pobitých ptáků (Torst 1998, ed. R. Krumphanzl). Svazek Sentence (Revolver Revue č. 41/1999, Triáda 2020) obsahuje deníkové záznamy a úvahy. – L. Dvořák je autorem knížek pro děti: Barunčina babička (SNDK 1958), Z modré konvičky prší na Žofín (SNDK 1962), Kam chodí slunce spat (SNDK 1963), Jak si hrají tátové (SNDK 1964), výbor z předchozích čtyř dětských knih Nejmenší větrný zámek (SNDK 1967), Omluvenky pro žáky poškoláky (Albatros 1972), Pohádky maminky Mateřídoušky (Orbis 1973), Krik a Krak (Artia 1974), Podzimek jde do školy (Orbis 1974), O pejskovi, který se hledá (samizdat 1978).\nGraficky upravila Magdaléna Kolářová


chlad kamene do mne dych\ndávná slova v stínu thuji\nNa zpěvy "Z českých luhů a hájů" myslíme u řeky Otavy, kde metlice potichu šelestí na "hrůbatech" dávných ryžovišť a proutek husopasčin kreslí do modra nebes kradmé obrazy snů. A olše voní — a řeka zpívá.\nO čem? — U panského dvora náš Vitoušek orá, strakaté volečky má. Ano, to je znárodnělá zamilovaná písnička Alšovy maminky Veroniky, písnička, jejíž dějiště umístil dojatý syn sem na Horažďovicko. Jistě si na ni vzpomněl jda tudy jednou, nevíme už přesně s kým a kdy, ale do malého náčrtníku zaznamenal si strmý obrys Práchně i panský dvůr s alejí starých hrušní a oráčem. S polí voní řebříček a máta, na vyprahlé pěšině zvedá se stonek jitrocelů, Alšovy erbovní květiny, z trav zní "crkot cvrčků" — a řeka plyne. Museli byste přijít na vrchol Práchně o vojtěšské pouti, abyste tu zahlédli modro podléštek a poznali lidi z celého kraje. Chasníci kupují děvčatům perníková srdce v poutních boudách a křik vyvolavačů se tříští o lesní tiš. Sosny a thuje šumí nad hroby nebožtíkii z Veřechova, Hydčic a Boubína. Ti spí uprostřed lesa na hřbitůvku kolem prastarého kostelíka svatého Klimenta, nedaleko hradiště, po němž má celá tato širá krajina své jméno.\nPráchni, jak vyjádřiti celou složitou podmanivost tvého jména a místa? Zbořme zídku prostoru a času a nechme promlouvati ústa vln a listí, jistě se dozvíme víc, než mohla zaznamenati do knih ruka písařova. Naše zvídavost se bude stále ptáti na osudy rodů, jež zalidnily tuto krajinu už v dobách, vymykajících se každé paměti lidské. Bože, kterými asi slovy bychom se dorozuměli s prvními příchozími, kteří za hliněnými valy sroubili na této výšině první hradisko, aby ochránili před vpádem některého z nepřátelských kmenů své ženy a stáda. Byl to jistě lid divoký, sedící na zvířecích kožich v zemních jamách, spíš posunčinou se domlouvající než promyšlenou stavbou vět. Či lo už byli pokojnější obyvatelé pastevečtí, nemyslící tolik na výboj, jako spíš na píseň, kterou u hliněného přeslenu předzpěvovaly nad ovčím rounem plavé ženy širokých boků, s očima barvy kvetoucího lnu, z jejichž rtů, prudce opojných, kanula slova jako med? Kdo nám poví jména knížecích úředníků, popravců, spravujících na úsvitě dějin ze zdejšího hradiště řídce rozeseté osady tohoto kraje? Po hradské cestě přicházívali osadníci v určený čas, aby odvedli berni: vybrané kusy bravu a skotu, voští i drůbež i štůčky vybíleného plátna. Synkové potěžkávali mohutné meče vladařových zbrojnošů, toužíce ve snách po hradní službě. Zdola od řeky tiše zazníval přesýpaný písek na primitivních sítech a do zad polonahých ryžovníků se palčivě opíralo slunce. Byli to utečenci jiných kmenů, nebo provinilí vyhoštěnci, tající pod čelem přízrak vraždy, či "holota" ostříhaných hlav, přivedená v zajateckých poutech z některé vojenské výpravy? Nasupená obočí jen tak tak skryla uhýbavý zrak, v němž bys marně hledal nějaký čistší záblesk bohatšího života vnitřního. Jak asi neradi káceli tito robotní posvátnou lípu, v jejímž stínu se černala dřevěná socha Perunova; s jakými pocity hleděli na nové podivné znamení, vztyčené zde na nádvoří rukou biskupa Methoděje, vyslaného do těchto končin samotným vojvodou Bořivojem? Co asi cítila jejich přírodní duše při prvním zaznění zvonu, co si představovala při první modlitbě Otčenáše? S podivem hleděli na nový obřad pohřbu, kdy tělo nebožtíkovo neshořelo na hranici, ale bylo spuštěno do země. Dívky neoslavovaly už v čas slunovratu Ladu, bohyni lásky tělesné, ani živu, dárkyni života, ale v čase májovém nosily kvítí k nohám Panny, která porodila bohočlověka.\nPromluvte staré valy, a ty, vodo, nenech nás na pospas jenom vznícené a posedlé obraznosti. . . Husté trsy malin a lískoví střeží trosky hradeb hradu pozdějšího, vyvedeného už z kamene. Podaří-li se ti v šeru zahlédnouti květ lilie zlatohlavé, proč bys neuvěřil tomuto zjevení, proč bys neuvěřil pověsti o zlaté sově, střežící v zasutých sklepeních dávno ukryté poklady?\nJen se dívej do modravé dáli a uzříš rozhlednu na vrcholu Svatobora. (Zase jméno kouzelné a pradávné jako Stohlavec nebo Svat!) Pod vrchem dýmá Sušice. Kněžno Vodolenko, jen pověst zbyla po vás z mythické doby — jen pověst a jméno lázní. Milovala jste svůj lid, nejvíce nemocné a ubohé — i svou smrtí jste jim chtěla posloužit. Poručila jste prý před svým skonem, aby vaše mrtvé tělo naložili na vůz tažený dvěma voly, a na místě, kde se sami zastaví, bylo pohřbeno. I stalo se, a z hlubin vašeho hrobu vytryskl pramen vody hojivé — a my si nad studánkou Vodolenkou tento tklivý příběh znovu oživujeme. Dnes byste zahlédla svoji krajinu změněnou k nepoznání -— a podivila byste se městu, které se má čile k životu. Po celých Čechách čtou kluci na krabičkách zápalek označení sirkárny Sólo — a mnozí ani nevědí, že pochází právě ze Sušice.\nZlaté večery nad Práchní, co všechno ještě z vás vytušíme? Hvězdník a zlatobýl — jaká třpytná čelenka jmen pro kvítí polní — ale proč i potměchuť se tu pne mezi vrbovím?\nLehounkým modrem se vždycky nějak zamýšlíš, údolí Otavino, a postříbříš pasáčka na sejpu, obrys topolu i provázek slin u kraví huby. Jako zjevení zahlédl jsem vápencový lom u Hydčic a teprve polední slunce zdůraznilo bílou majestátnost hradu Rábí, zdviženou nad borovým lesem, úplnou slepotou zaplatil Jan žižka za jeho ztečení a každé dítě zná už z čítanky tento známý příběh. Tyto rozvaliny jsou ještě dnes schopny podnítiti romantický sen a sama hradní studně nás rozechvěje svou nápovědí a hlubokostí. Aspoň malíř Alois Moravec vždycky ztají dech nad tajemstvím její pověsti, která kachnu, do této studně spuštěnou, nechá vyplouti až v rybníku pod vrchem. Malíř Rudolf Bém, rodák od Chelčic, několikrát maloval tyto monumentální ssutky. Jen zrak vědoucí pozná ve stromech na nádvoří vzácné břeky a nemusí to být zrovna břichopásek, aby si všiml zahradních hlemýžďů, jimž se jen stěží vyhne noha poutníkova, ó, bezinky, z jaké hluboké tmy se napily kořeny vašeho keře, z jaké hluboké tmy — jako vědínino zaklínání! V jizbičce hradního musea si všimni gotického reliéfu Krista, ale nezapomeň si přečísti i nápis na Bílkově kresbě: "Jan z Kalicha — v ovzduší své matky - své ženy a dcery — v ovzduší uštvaných a kaceřovaných — u svých vojevůdců a svého voje. Všechny pohledy spočinuly na něm a jeho na Bohu se slovy: Tvé jest království!"\nJaká úžasná zkratka — a jak mocně působivá právě zde na hradu Rábí!\nNezamyslický kostelík zmate napoprvé svými různorodými epitafy, jejichž provenience sahá až do oblasti alpské, a nestačí ani smuteční parte kněžny Lamberkové u velkého svícnu, abys vše tady pochopil. Kníže Lamberk, pán na Žihobcích a Žichovicích, majitel Javorníku, dal sem přenésti všechny náhrobní kameny svých předků z jejich štýrské vlasti — Tímto aktem piety si vysvětlíme alpskou gotiku v kostelíku českém — jsou však jiné souvislosti, které je nutno znáti.\nPři žichovických obžinkách byl tento kulhavec vyzván k tanci nejkrásnějším děvčetem ze zámecké chasy. Tanečnice — (neměla snad za ňadry skrytý laskavec?) — se mu v okamžení tak zalíbila, že jí ihned zadal celé své srdce. Ani na chvíli ji z ruky nepustil, přetančiv s ní všechny zámecké pokoje a v posledním z nich se prý s ní na klíč uzamkl. Nechci se zadušovati za pravdu tohoto tanečního závěru — ale báby mívají zrak ostrý a zkušenost převelikou. Bůh ví, jakým a kterým kouzlem očarovala šafářova dcera (černá Káča jí říkali závistivci pro její krásu) svého knížecího pána, že nadobro ohluchl k pobouřeným výtkám svého vznešeného příbuzenstva, že poslal tuto svou nevěstu do města na vychování a nakonec si ji odvedl z nezamyslického kostelíka jako svoji zákonnou choť. Tato provokující messaliance jistě nezískala mladé kněžně mnoho příbuzenské přízně, ale lid ji miloval — bylať vlídnou vrchností. Milujícího manžela piý mnoha dětmi obdařila a o jeho legálním otcovství nebylo sporu ani u závistivců nejzavilejších. Tátovi šafáři však stoupla dceřina hodnost do hlavy — a poněvadž nenadálé bohatství jako rez ničí všechny dobré lidské vlastnosti, zpustil se natolik, že denně už po ránu zapíjel vydatně její štěstí horažďovickou "Münzovkou".\nI stávalo se přečasto, že knížecí ekvipáž, uhánějíc s novomanžely po prašné silnici, musila v posledním okamžiku zaraziti koně před chrupající a alkoholem zmoženou troskou těla tchánova.\nSpí už dávno svůj věčný sen v nezamyslické kryptě kněžna Lamberková, ale děti, nevím už kterým zákonem vyděděné, musely se rozběhnouti s prázdnou do světa.\nZámečku žichovický, poutník často mine tvůj renesanční půvab a ani neuvidí na tvém schodišti gotický opukový reliéf Kristova Ukřižování, přenesený sem z hradu rábského — a ani nepozná, že obrazy gotické archy jsou jen podvrženým falsem, zhotoveným podvodníky, před časem řádícími v tomto kraji. — sžichovičtí půlpáni" žijí už jen v románě Karla Klostermanna, jehož otec byl zde zámeckým lékařem a klukovské oči budou se nadále vzrušovati dobrodružstvími otavských Robinsonů, do nichž autor tak pěkně soustředil svá chlapecká alotria a pokání. Poslední lesmistr, známý svými záhadnými jízdami do Albánie před touto válkou, snad ve službách německé špionáže, zapsal se do paměti sousedů svým neblahým koncem. Příliš věrně sloužil německému ďáblu, než aby mohl v revolučních dnech s klidným svědomím vyčkávati běh nových časů ... I prchal před nimi a jsa v pasti, použil strychninu, zkrátiv si tak cestu do pekel. Už ho nemusí mrzet, že zapomněl při prodeji hradu Rábí Klubu českých turistů vyznačiti ve smlouvě opatrnou klausuli, která by ho učinila podílníkem pokladu, kdyby se přece jen někdy nějaký našel.\nA řeka plyne —\nVede nás proudem po březích Otaviných až k "ostrovu" horažďovickému, kde její slepé rameno chystá pro nás nové překvapení. Mlýnská strouha je totiž královstvím perlorodek říčních, a kdo neví, že řeka Otava kromě názvu "zlatonosná" má i označení "perlorodá", může se o jeho oprávnění na tomto místě makavě přesvědčiti.\nCelý složitý ceremoniel býval konán při jejich výlovu. Jedině stříbrnou lžičkou byly vybírány perlové kuličky z vypáčených lastur jako z pokladnice a zvlášť cenné exempláře se vložily do skřínky, nejjemnější vatou vystlané. Dříve však byly dávány nejprve do úst, poněvadž se nezlomně věřilo, že perly teprve pod jazykem dosáhnou žádané tvrdosti. Kolik těchto nevinných zvířátek zahyne pro ženskou parádivost, uvážíme-li, že v tisíci lasturách se nalezne stěží pět bílých perel ... Mnohem snadnější to měli kluci, když před lety při stavbě jetenovickč silnice mohli sbírati ametysty, nacházející se i na Stohlavci a z dvojlomého vápence "u Hradce" vyštípli krásnější deštičky, než co je jich po vlastech českých ukryto ve všech školních kabinetech.\nó, krásné pěšinky a cestičky na ostrově, v anglicky park proměněném, kolikrát jsem obdivoval váš topol balsamický, hlohy, mukyně i lonicery, dřišťál a borovici Weimuthovku! Veverky skotačily v rozložitých korunách a na rozsáhlém palouku ujížděl jezdec jakoby vystřižený z některé staré rytinky. Nerušme milence a neplašme srn! Pod těmito krásnými loubími zadumaně chodíval i máchovský lyrik Rudolf Mayer. Což nevidíte padající hvězdu? Tolik miloval noc ... V Zářečí kvetou z jara hrušně truskovky a řeka Otava si pod starým mostem vykasala své vlnky jako do tance.\nVěřte, je to řeka škádlivá a povidavá jako venkovská děvčata před vdavkami. Je-li trochu chlubná, má jistě proč.\nNež vejdeme do Horažďovic, měli bychom si něco zopakovati z jejich historie — ale to si přečtěte jindy v knihách učených. Jen tolik podotkněme, že u mlýna Járova zemřel morem při obléhání tohoto města první Habsburk na českém trůně, král Rudolf, a že i mrtvola tohoto vladaře, nazvaného pro jeho skoupost král "kaše", hrála tehdy při vzdání Horažďovických velmi důsažnou roli.\nPan profesor Rudolf Urbánek, historik doby Poděbradského, mohl by nám ověřiti oprávněnost horažďovické chlouby, která tvrdí, že se zde v čísle pátém na den svatého Jiří-drakobijce narodil Léta Páně 1420 paní Anně z Kunštátu syn, který byl jménem tohoto světce pokřtěn. Což, nebylo by to rodiště zrovna nevhodné pro husitského krále, neboť všechna prácheňská města kromě Strakonic stála vždy věrně při Žižkovi.\nA kdyby návštěvník nevím z jakých animosit chtěl pominouti místní museum, umístěné v zámku, af si prohlédne aspoň jednu jedinou znamenitost, jinde nevídanou. Je jí stará kniha městských smluv, která se na zámek zamykala. Tak opatrně střežili Horažďovičtí své statky vezdejší.\nVejděte kteroukoliv z bran, ale jistě vám v paměti nejvíce utkví Pražská, na jedné straně s namalovaným městským znakem a druhou stranou obrácená do města s postavami Kristova Ukřižování. V uličkách překvapí mnohý dům gotickým portálem, i kostel je krásná gotika a v klášterním chrámu školských sester je zachován renesanční epitaf Puty Švihovského, tolik pobuřující mravní cit ctihodných panen. Kameník musel provésti na kamenném rytíři vyžádanou kastraci, aby nebylo svodu ani rušení z meditací a modliteb. Nevím sám, proč zámeckou sochu Neptuna překřtili tady na Nemodlenku a proč se venkované posmívají horažďovickým měšťanům slovem "třepáci". Tito řemeslníci a rolníci vybudovali zde před lety krásnou muzikantskou tradici, z níž vyrostl i Otakar Ševčík — a to byl přece houslista světového jména. Toužíte-li po dvanácti stříbrných soškách apoštolů, můžete si je vykopati buď na vrchu Svatu, na zámku Střele, nebo na Zdouni, máte na vybranou. A neopomeňte se podívati pod Svatem na lázně svaté Anny, jejichž voda je léčivá a chcete-li se jíti podívat na pouť i k jiným kapličkám, svaté Anně zasvěceným, jsou ještě v Břežanech a Kraselově. Tam můžete spatřiti i tajemnou truhlu, která předpovídala smrt pánům Dlouhoveským.\nPtejte se na cokoliv v této krajině, odpovídá Vám vždy mythus, pověst nebo legenda.\nZvlášt krásná je o Strašeni. Tam žil po husitských válkách farář Mistr Martin Strakonický, poustevník a divotvorce, který svou asketickou zbožností získal si úcty přímo světecké. Jemu se prý zjevila Panna Maria a vymáčkla svým prstem důlek v kameni. Nemusíte věřit legendám, ale pravdou zůstává fakt, že i v nejsušších létech je tato prohlubeň vždy plná vody, velmi blahodárné pro oči nemocné. Z celého Pošumaví putují zbožná procesí do zdejšího poutního chrámu o dvou věžích, aby si vyprosila u nebeské Panny přímluvu pro všechna svá příští konání.\nPutujícího apoštola ze Strašeně vystřídal v prácheňském kraji "prosťáček boží", jímž byl jesuita Páter Albrecht Chanovský, rodák svéradický — replika italského světce z Assisi. Také on dvořil "Paní Chudobě" a zdůrazňoval slovo boží utištěným a prostným, sám se řídě slovy Písma "Pohled'te na ptactvo nebeské — pohleďte na kvítí polní..." Miska žebrákova, sestřičky vši a děti, které proměňoval v andělíčky, přivázav jim na záda husí peroutky, byly jeho dvořanstvem. Hle, za vrchem na obzoru pod chanovickým kostelíkem leží Svéradice, jeho rodiště, a ves v údolí s nápadnou budovou byvšího hradu u rybníčka je Velký Bor. Stával tu ženský klášter maltánského řádu, tábority rozbořený. Název louky "Pod městem" je jedinou vzpomínkou na významnou dobu horského rozmachu. Kdo ví, že odtud pochází Sylvestr Krnka, vynálezce rychlopalné ručnice? Široké pastviny se prostírají kolem mečichovských rybníků a s čečelovické výšiny na blatenské straně přehlédneme celou Šumavu. U klatovské silnice se zvedá na výšině románský kostelík Malého Boru. Na tomto návrší sevřela těsným prstenem panská jízda, vedená Oldřichem z Rožmberka a Bohuslavem ze Švamberka, Žižkovy válečné vozy, ale i tentokrát husitské houfnice rozrazily kruh obklíčení. Jednooký zeman vyřídil panskou přesilu svým lapidárním válečným tahem — a "bratří" měli k Prachaticům volnou cestu, nechavše za sebou bojiště plné mrtvých nepřátelských těl i koňských mrch.\nJdouce dál podle řeky míjíme přívozy, pastevce, rybáře i naháče — na poli zříme pracující jeptišky z kláštera horažďovického a pěšinou pod strohými skalnatými stráněmi doputujeme ke kozlovskému jezu. Ach, toho ptactva nebeského na ostrově kozlovském těch žluv, střízlíků a konipasů! — i drahokam ledňáčkův zajiskří tady na slunci svým měňavým třpytem. U propusti jezu, kterou ještě před časem přeskakovali lososi, mnohokrát skotačíval učitelský synek Alois Moravec, aby jadrnost a krásu tohoto svého chlapeckého domova později tolikrát oslavil štětcem i ryteckou jehlou. Jak dychtivě tenkrát sledoval plavení koní v tůni nad mlýnem, kde koupající se kluci toužebně vyčkávali vorařc, volajíce už z dálky žadonivě: "Strejčku, hoďte nám houžev!" — Dodnes zná všechny druhy zdejších ryb, af jsou to pstruzi (jejichž plůdky pěstují v Sušici), tloušti, lipani, proudníci, bělice nebo jelci a střevličky — ale pro dumnost rybářskou je jeho povaha příliš čiperná. Nadšeně mne vodil na všechna svá malířská místa kozlovská i hoštická, k stavením, kde bydlil s rodiči, k mostu i mlýnu, kde melou kostní moučku, do staré formanské hospody u Berků s prejzovou střechou a jeslemi v průjezdu, do renesančního zámečku, v jehož komnatách běhají kluci plzeňských škodováků, ba ani školu jsme nevynechali. Tam nám pan řídící čtvrtník ukázal "zlatou knihu", do níž byli zapisováni po visitacích žáci nejpilnější a nejpozornější. Stará lipová alej "Na Skalkách^ i vrby v Prčíně u břehů Otaviných mu našeptávaly tolikeré vzpomínky prvních malířských vznětů. Starý kupec, pan Uhlíř, měl pečlivě schovány Aloisovy kresby z akademie, klečkatého ovčáka, vojáka ze šlesvického tažení, ba i pohřební průvod družiček za rakví utopené kozlovské pasačky. V sadě u Cábů přeskočil tento můj nejvěrnější druh kamennou zídku, jen aby mi ukázal vorlíčky, které tam kdysi trhával. Hejno housátek zaštěbetalo do jeho zklamání. — Milý Alois, iluse dětské mizí rychleji sněhu tajícího — ale lety jimi přibývá na intensitě naší lásky. ..\nKozlove! Kozlove! Podmanils mé srdce, ani nemohu říci čím. Jistě svou staročeskou krásou a selskou jadrností svých sousedů — ale ještě víc jednou historií. V dávných dobách měl Kozlov část selskou, robotnou, rozloženou kolem vladyčího tvrziště, a ryžovnickou dole u řeky. Rytíř z Bračic, tehdejší pán na Kozlově, nerad viděl své poddané podléhati svodu zlatých zrn a proto nastalo záhy zjevné nepřátelství mezi ním a lidem, ušklibujícím se nad prací polní. Nová varianta horymirovská skončila však v Kozlově jinak, než známým skokem šemíkovým s vyšehradské skály do Vltaviných vln. Náš rytíř si vyjel koňmo dohlédnouti na žence k veřechovské straně a tu jej od vody zahlédli rozhořčení ryžovníci, cháska všeho schopná, jako rybnikáři. Brzy ho dohonili na louce "Strádalce", kde ošidný močál naráz zarazil cval jeho koně. Divoká chasa na místě utloukla svého nepřítele k smrti. Pohozené mrtvoly se ujali: kozlovšti sedláci, omyli ji, přivezli do Kozlova a se smutnou zprávou ujížděl posel do kláštera horažďovického, aby ji sdělil nebožtíkovu bratru, maltánskému řeholníkovi. Kozlovští byli bohatě odměněni za svou křesťanskou službu, neboť pánův bratr vymohl jim mnohé výsady a jejich robota byla od té doby značně zmírněna. Privilegia kozlovská byla důkladně sepsána na pergamenech a sousedé svoje "preverie" střežili jako dědictví nezadatelné. Rychtáře vždycky přísnou přísahou zavázali k jejich ochraňování a byl za ně celé obci odpověden. Dřevěná schránka skrývala vzácné písmo a žádný nezasvěcenec nemohl odemknouti zámek ze dřeva; jen zvláštní otočení dřevěného knoflíku uvolnilo nějaký ozub a teprve potom víko nadskočilo. Na památku této jistě významné události dala obec kozlovská vždycky na den svatého Havla sloužiti v hoštickém kostele slavnou mši svatou za pana Benedikta z Bračic i Havla, jeho bratra. Kozlovský zvoník vyzváněl o tomto dni v kapličce na návsi, vyzývaje rodáky do chrámu Páně a celá obec mívala velký svátek. Vystrojení sédláci vážně kráčeli vykonati svou povinnost — vždyť tato námaha nebyla zadarmo. Mohli si totiž v babinských lesích porážet některé stromy. A tu se valívali vždycky najednou do lesů, neboť příliš dobře jeden druhého znali.\nNový nájemce se vydařil, ba v mnohém předčil samotného domácího pána. Jistě už více snaživců se marně pokoušelo sestrojiti perpetuum mobile a nebudeme se proto vysmívati ani nezdarům našeho vynálezce, který byl jinak dobrým bratrem z mokré čtvrti, vítaný s jásotem ve všech známějších hospodách kraje. Bez rozmýšlení zaplatil útratu za všechny ochmelky a smál se do očí i těm nejkurážnějším panímámám, které si o polednách rozkaceně chodily do hospody pro své zmožené hlavy rodin. Téměř v každé sousední vsi plakaly v komůrkách zklamané dívčí oči nad kolébkou s vrnícím novorozenětem, ale náš Don Juan byl kavalír. S úsměvem se přiznával k novým otcovstvím a vyplatil se ze všech povinností přesně stanoveným paušálem. Jeho bílý plášť na modré husarské uniformě se zlatým šněrováním vlál romanticky s bílého koně, na němž jezdil jako ďas, že ani vyjevení kluci nestačili za ním vykřiknouti svůj údiv: "Svatý Martin! Svatý Martin!" Ještě dnes vyprávějí staří pamětníci o jeho divoké noční jízdě, kdy se svým běloušem se v tmoucí tmě mnohokrát otočil na rábských hradbách, což bylo počínání jistě nebezpečné. — Jako vítr přihnal se jednou na horažďovický rynk, právě když po ránu rozložili hrnčíři na dlažbě své jarmareční zboží. Na tisíc kousků roztříštila koňská kopyta jejich ucháče a hrnky — nikdy však nevyprodali rychleji všechny zásoby jako tentokrát — a s tak dobrým výdělkem. Zaplatil škodu do haléře. Jindy nečekaně přicválal do hoštické hospody u Berků. Snad byla pouť, protože v sále vyhrávala cikánská kapela, která sem přišla od svých vozů u "Gustávky". Už ve dveřích se přitočil k snědé krásce mávaje bankovkami a loudil na ní hubičku. Upejpala se zpočátku, upejpala — ale šetrní sousedé, zvyklí na mnohou jeho pošetilost, ztrnulí tentokrát nadobro. Jen považte, celou stovku ho ta jedna jediná hubička stála! —\nZámečky, přestavěné z původních zemanských tvrzí, tají mnohou znamenitost, turistům neznámou. Ohrazenice mají zahradu renesanční, Tažovice rokokovou s terasami, sallou terenou a průvodem kamenných soch; do štěchovic jezdíval Viktor Stretti. Dále jsou svítivé Elčovice, bývalý majetek stavitele Národního divadla Josefa Zítka; tato osada byla poslední evangelickou výspou v jihozápadních Čechách. Tažovice proslavil svým způsobem slavný krotitel divoké zvěře Tolman. —\nPodivno, které lidské vlastnosti vložila tady minulost do jmen rybníků — Dráč a Škaredý je u Mladějovic, Zlý u Sousedovic, Strašný a Konětop u Hradešic, Hrozný u Oselců, Vražda u Radomyšle a Vražedník u Lažan. V které jiné krajině vymyslili však tajemnější jména pro lesy? Bloudím a Jezinec. Patří jezinkám nebo jezevcům? Divokostí pradávnou vydychne ze své hloubky jiný les — Turačov. A což Kuřidlo? Tucha pohanské dávnověkosti slovanské ovane vás z tohoto jména a na tomto vrchu ještě dnes spatříte mezi smrkovými pařezy výhonky rašících lip. Jděte pozorně, ucítíte kalinu, zimozel i červený bez. Na Slavníku si dejte pozor na rulík a vranovec —- Bože, jak prastaré jméno je třeba Pržmo, s místem ještě dávnějšíhohradiska. Ano, tady je skutečně kraj mohyl, hradišť a pověstí.\nNeméně tajemné souvislosti nalezneme i v lidských osudech. Tato krajina měla dudáka, jenž hrál o půlnoci viselcům; věrojatně pomyslíte na pověst, ale pod Smrtí horou žil ještě nedávno pohodný, jemuž dudy zpívaly jen o málo uměleji než kdysi proslavenému Svandovi. Potkáte tu i chalupníka těkavých očí, který zná všechna ptačí hnízda, ví o každé štice v tůni a o pěšinkách srn vám poví lépe než sám pan lesmistr. Ó, jak byste mu křivdili, počítajíce ho mezi rabiátské pytláky. Znám tu šenkýře s maturitou, mlynáře, u něhož naleznete dobré obrazy originály i pečlivě vybranou knihovnu. V jedné vsi býval učitel, nenechavší se vyrušiti od svého čtení, ani když oknem šlehla na lože zář požáru hořící stodoly — a jinde jedna hezká krčmářka svůdnice plašívala spaní všech počestných selek. Kde jinde se setkáte s dohazovačkou ženichů a nevěst tak svéráznou, jaká chodívala zdejším krajem. Byla-li živou kronikou dalekého okolí, patřilo to jaksi k jejímu zaměstnání. Svoji výmluvnost uplatňovala nejčastěji v zámeckých a učitelských rodinách. Opravdu nečekaně dovedla připomenouti hostitelské povinnosti. Již ve dveřích překvapila zvláštním pozdravením:\nDej Pán Bůh zdraví svatej Tomáš praví — jez, co máš a co ti lidi dají...\nSlyšeli jste někdy mluviti venkovany od Strakonic, kteří poslední slabiku vždycky zpěvavě protáhnou? Představte si naši bábu, která právě vchází do školy a bodře lichotí ženským slabostem paní řídící: "Milostpani jako abatyše, slečinka tváře krev a mlíko, zuby jako Eliška — pani řídící v Novosedech má dva syny..." I mistr tesař se utne a naší bábě se každá veselka vždycky nevyvedla. Do jednoho statku nesměla vejíti ani na dvůr. Jen ji hospodyně shlédla, už zahořekovala: "Bábo, že jste si nohu nezlomila, když jste k nám prvně vešla ..."\nMnohý pan farář si rád zahraje se sousedy bulku nebo maryáš, to už jaksi patří k venkovskému životu. Jeden hodný duchovní, plnící příkladně své pastýřské povinnosti, nikdy se nemohl o nedělním odpoledním požehnání dost dobře soustřediti k službám božím. Vždycky nastražil ďábel vějičku žaludského esa a našemu selskému panu faráři, který býval horníkem, se nejlepší předsevzetí rozplynula v dým. Rychleji a rychleji odříkával litanie — najednou byl ten tam a Zdrávas Maria se s babičkami domodlila už jenom slečna z fary.\nPýchou a mazlíčkem kteréhosi sedláka z Novosed byla jediná dcera, dědička velikého statku. Zamilovala se do učitelského mládence, staří bránili, ale po roce se dceři narodil chlapeček. Nevyčítali, nelamentovali — ale na svatbu nesmělo být ani pomyšlení. Starý táta dospěl selskou logikou k smírnému poznání, že, co Bůh činí, dobře činí. Vnuk, jako dítě nemanželské, dostal příjmení po matce a vlastně zachránil jméno rodu.\nV každé vesnici nalezneme typy — ale všechno je tu jaksi předimensováno, dobré i zlé. Propadne-li někdo mamonu, nečekejme škrdlila — tato vlastnost jistě bude znásobena v krutou posedlost, která nechá zmrzačit třeba vlastní dítě a rozvrátí štěstí celé rodiny, jen aby z punčochy ani haléře neubylo. — Nepostihnete tu ani v řeči zjihlou zasněnost jihočeskou, která by teple sáhla k lidskému srdci a rozlila se po tvářích prodlévavější vlnou úsměvu. Stroze, spíš ironickou glosou vyjadřují zdejší lidé nerozpačitě lidskou slabost i slabůstku, suchou, třesknou větou dokreslí přesně odpozorovanou charakteristiku — i když je vyslovena jen na půl úst, bodne do nejcitlivějšího místa.\nOd koho jiného může být tato báseň ostrého vtipu a zdánlivě dobrácké uštěpačnosti, než právě od básníka, narozeného ve Strakonicích.\n"Slečinko spanilá, povězte, co dělá Váš jemnost-pantáta? Vydal se na cesty, chodí po předměstí, prodává košťata. Slečinko má milá, povězte, co dělá jemnost-panímáma. Má krámek v podloubí, písek a věchtoví na grešle prodává."\nFrantišek Ladislav čelakovský!\n"Úsměvný lahodný pán goethovských tradicí, jemuž bylo přisouzeno sehráti opožděně několik graciósních výjevů ze slunné a jiskřivé hry života pod volným zarůžovělým nebem mezi nízkými hájky na kvetoucích pahorcích, kyne nám vlídným a prchavým pozdravem."\nPůvabná, hladce namalovaná literární podobizna od tradičního literárního historika, ale poznáme v ní jenom básníka "Růže stolisté"\n"Člověce, hle, jen při tobě sličnáformav blahé době zevnitřně se rozvíjí pěknou vlny linií!"\nPřečtěte si ji celou! ó, jak přesně rozpozná cvičený sluch citově zchlazenou vlnu tohoto kraje v jeho rafinovaně umělém verši. Portrét šaldův má už jistě rysy definitivní, jsa soustředěn na Čelakovského výsostné umělectví, ať už se týká Ohlasů nebo Stolístky. — "To dovedl, to mohl zmoci jen veliký umělec, oddaný, pružný, hedvábnými nitkovými tykadly vyzbrojený, zázračně sensitivní duch, který cítil kouzlo stylu a jeho charakter do posledního nervového zvlnění... Nevím, kolik dal Čelakovský do svých ohlasů ze svého obsahově, ale myslím, že to je hlavně umění jasného oka, jež dovedlo vidět tak charakteristicky lidi, hlavy a tváře. Ty typické, v pevných nezapomenutelných posách chycené figury v českém Ohlasu jsou, tuším, i invencí jeho a v nich je tolik čistého pozorování a krásné jasné ryjby, že je dobře odůvodněn titulus prvníhorealisty, který byl Čelakovskému přiložen" — Tedy ne "elementární lyrik", ale "estét", s úžasně přesným zrakem; cit filtrovaný intelektem, předchůdce Havlíčkův a Macharův. I tam, kde zdánlivě se poddává příjemnostem života, nezapře v sobě umělce.\n"Vínečko, vínečko rozum chocholatí,\nkrev mile profoukne, srdéčko zkulatí."\nZačtěme se soustředěně ji do jeho celého díla básnica užasneme, co je v něm strakoničanství. Třeba:\nO Miloslavově milé úsudek.\n"Můj chceš znáti o tvé milé soud?\nNuže, Miloslave, nastav ucha:\npodlé těla krev a mléko jest,\nkrev a kroupy ale podlé ducha."\nVyjměme, třeba jen namátkou, jiný epigram. Jeho žihadlo je věru neúplatné:\n(když jsem byl požádán psáti jim ku poctě\n" Milostný párku v přepodivné kráse!\nJazyk můj stíží tvoje cnosti vypovi;\nvás chválí lépe staročeské přísloví,\njenž dí, že obé dobré, hus i prase."\nA což tato báseň z "Kvítí"? Jistě patří do Strakonic.\nP o ž í r.\n(Sium latifolium, bylina při vodách rostoucí,\nkteroužto zvláště husy rády jídají.)\n"Andule slečně, krajance naší, mistrovsky kterážto\nněmčině ve spolcích lámati hnáty umí;\nAndule slečně, která co pivoňka se pýřila ondy,\nselským tím jazykem k ní kdy mluvíno Čechův;\nAndule slečně ode ctitelů s vinnou šetrností\ntřikrát buď věnován tento požíru košík."\nčelakovského líbezného, uhlazeného a úhledného lyrika zná literární historie přesněji.\nHned mi padá na rozum, že maličkých říše nebeská,\nkonvalium kdykoliv neb nezabudku zočim."\nNás však nezmate. Je to Strakoničák, při vší vážnosti a úctě. Podívejme se na báseň nejznámější a přesně ji můžeme lokalisovat.\n"Na jelínku podkasaná\nsedí sobě lesní panna" ..\nZnáte ji? — Je z lesa Tisovíku, stejně jako hvězdná noc a pásek na klobouku vílím "ze svatojánských broučků". Projděte někdy v teplé letní noci tuto končinu a dáte mi jistě za pravdu. Pavel Eisner, který umí dohlédnouti až pod kořeny veršů, citlivě nahmátl ještě jinou modelaci.\n"Však Toman tvůj: to Hlas, to výšleh prvý, co čeština kdy byla, vířných krví a dech v něm slov je z hlubin rvaný lesům v té naší hrudi; Hekatina luna a přísvit Přízračna a záře mlunná a první úlitba v nás věčným běsům."\nI tato skrytá tvář má něco z kraje: baladičnost a mythus. "Kátoucká" hora není daleko a tam cítíme obojí. Pravěké spečené valy strmí nad tuhovými doly, starý můstek jakoby z Alšova "Rukopisu zelenohorského", kamenný epitaf s nečitelným písmem — tucha pověsti. A tu zveršoval mladý čelakovský pod názvem " Svatební den". Ludmila, dcera rytíře Zicha, pána na Střele, se vdávala za neznámého rytíře, kterým nebyl nikdo jiný, než sám satanáš. Jejich dramatická svatební jízda skončila tragicky skokem splašených koní i s kočárem do Otaviných vln. "Ples čarodějnic" je umístěn na Boubín, "Píseň při draní" je z této končiny a "Vodníka" můžeme docela dobře hledati v některém ze zdejších rybníků. Zcela určitě patří na Strakonicko i sčeský sedlák, vychytralý ptáček, který "strčí urozenost s rozumem do kapsy" a jen Strakoničan mohl nakresliti obrázek "radostného cestování" s tímto kousavým humorem:\nČtvero pánů na vozíku:\njeden spí a druhý dřímá,\ntřetí zívá, čtvrtý dýmá,\nvozka kleje na kozlíku,\nó radostné cestování,\njaké mají velcí páni!\nPravda, i lidé odjinud se umí ušklíbnout a suše zasmát, ale strakoničanství tohoto velkého básníka charakterisují i jednotlivá slova. Jen tady řeknou tvrdě "zrnýčko" a "neco" — a jen hejly nachytá tady někdo na vějičku citů. .. "Po zpěvu, po peří, blázen kdo ti věří. .. ."\nNad jejími olšemi, nad pryskyřníky rozkvetlých luk prosvítá z lipoví žlutavé zdivo zámečku Střely, zdůrazněné temnou siluetou zříceniny staršího hradu. Dvanáct stříbrných sošek apoštolů se ještě nikomu nepodařilo vytáhnouti z hlubin hradní studně — jen hromady lastur perlorodčích vydala sklepení našemu času jako památku na jesuity, kteří i řeku Otavu drancovali k prospěchu svého panství. Nevím, stojí-li ještě v Bažantnici známá sosna svícnovitá, z jejíhož kratičkého pně vyrostly čtyři kmeny jako ramena svícnu, ale stavení, které mělo býti tusculem zbohatlého politika z pracejovické hospody, připomene mnohý rys jeho předchozí vrchnosti. U obou účel světil prostředky.\nNa východ strmí mezi továrními bloky okrouhlá věž umpál hradu strakonického, založeného pány Bavona soutoku Otavy s Volyňkou, pozdější sídlo řádu altánských rytířů. Na nádvoří přehlédněme hromarumu, nemající nic společného s lunatickým zjeením Bílé paní, po níž zůstal i zde kamenný stůl ako vzpomínka na rozdílení sladké kaše. Marně jsem ledal na zvětralé zdi u věže nějaký strom, který by mi připomněl jeřáb. Z jeho dřeva měla býti zrobena kolébka, aby byla vysvobozena z muk pekelných duše jedné chlubné paní vrchní. Z hostiového těsta si nechala cukrářem zhotoviti střevíce, jen proto, aby žádná paní strakonická se jí v parádě vyrovnati nemohla. Dosáhla jistě zamýšleného dojmu, stojíc vyzývavě o nedělní mši uprostřed kostela, ale lidová pověst ji překrutě potrestala. Naše závistivá parádnice propadla se hluboko pod dlažbu a bude vysvobozena teprve tehdy, až vyroste na hradební zdi jeřáb tak veliký, že z jeho dřeva bude moci býti zrobena kolébka. Před dvaceti lety neopatrný zedník vyvrátil při opravě hradu tento malinký strůmek a pyšná paní má i nadále dosti času k pokání. Když noční vítr lomcuje starými lucernami, rozléhá se nádvořím její zoufalý pláč. A v ten čas je slyšeti i vřeštění známých dud za kostelním oltářem.\nNáměstíčko "Na Dubovci" připadá návštěvníku, stojícímu před hradem, střízlivé a chladné — jako ostatně celé toto město. Vpád průmyslu v minulém století do tohoto venkovského střediska proslavil svými fezy jeho existenci v celém Orientě, kde vzývají Alaha a jeho proroka Mohameda, ale střetl se zároveň se starým "geniem loci".\nTěsně vedle hradu nechal si vídeňský kapitalista židovského vyznání postaviti střízlivý činžák, jejž Strakoničtí honosně nazývali palácem. Rohový balkon byl vlastně jedinou ozdobou, ale záměrně umístěnou tak, aby bylo možno přehlédnouti celou frekvenci na mostě a kontrolovati i návštěvníky hradní. Těžko říci, zda tato pýcha či náboženská odlišnost, pobouřila pana johanitského velmistra k souboji s novou peněžní mocí. Přímo proti balkonu poručil vystavěti věž "tructhurm" — která nadobro zaclonila každý výhled jeho souseda. Mohl hleděti jen do hlavně děla, namířeného z "tructhurmu" přímo na balkon. Až do Vídně byla poslána žaloba proti církevní šlechtě, mnoho advokátů vydělalo si hezké peníze z tohoto sporu, jehož výsledek byl pro žalobce jistě hubený. Jen kanón musil být odstraněn, ale "tructhurm" stála dál. Teprve nedávno při rozšiřování pracejovské silnice byla zbourána...\nAni zbrojovka, vyrábějící motocykly, ani překotně rostoucí ulice nového města nám nevyvolají duši strakonickou. Ta je skryta v gotických freskách ambitů — kde stávala proslulá Madona Strakonická — a nesvěřuje se na potkání. Jistě by nám o ní mohla mnoho zasvěceného pověděti dr. Alžběta Birnbaumová, jejíž gotické objevy v celém kraji radostně překvapily všechny ctitele umění. — Přiblížila nám nově i Pannu Marii Podsrpenskou, do jejíhož kostela putuje tolik procesí z celého širého okolí.... V řádovém chrámu svatého Prokopa ve Strakonicích uzříte na zdech nabádavá a střídmá gesta proseb, modliteb i žehnání, v kterých neznámý Mistr zanechal bohatý život své duše vlastní i odlesk vysokého snu své doby.\nAni nevšímavost pozdějších časů, ani chlad a střízlivost okolí nemohou utlumiti čistý výdech těchto míst, patřících poesii. Poučený zrak odhrne s nich i cíp floru tragedie bělohorské, kdy po odchodu kalvínského vojska Mansfeldova nalezli zde jesuité Fra Jesu a Jesu Maria obraz Bohorodice s vypíchanýma očima. Nesen jako korouhev v čele zfanatisovaného, cizáckého voje stal se zástavou moci trestající, která na bělohorské pláni rozhodla osud této země na tři století. Ne bez zachvění prohlížím jeho kopii, visící vedle postranního oltáře. (Reliéf Svatých tří králů připomíná výtvarnou vlohu, skrytou v lidu, majícího tak blízko k dřevu a šumavě). Bělohorský kostel Matky Boží Vítězné je jen replikou chrámu římského, vystavěného pod dojmem této události. Katolicitu strakonickou si nějak hlouběji uvědomíš i vzpomínkou na panskou jednotu, která z tohoto hradu nečesky a sobecky mařila moudré vladaření krále z Poděbrad. Maltánský kříž vyvolává mimoděk mnohé obrazy, zastřené truchlorouškou...\nMorový sloup na náměstí před radnicí s Alšovými sgrafity a kamenný reliéf řezníka s býkem na průčelí masných krámů je snad s kostelem svaté Markéty vše, co z oblasti umění výtvarného nabídne návštěvníku toto město, jinak střízlivě chladné. Nikdo však nevymyslí případnějšího jména pro českého kováře, v jehož zkratce je zhuštěn typ, jaké jsem zcela náhodně objevil na jednom domku: Václav Hromíř, kovář. Pádné, rozhodné, jako rána perlíkem na kovadlinu. Strakonický lid netrpí sentimentalitou.\nJméno tohoto města nejvíce zpopularisoval Tylův " Strakonický dudák", zdramatisovaná a zkrášlená místní pověst o čarovných dudách. Snad vznikla po Tylově návštěvě u zdejšího truhláře — písmáka Jana Vlastislava Plánka v době vlastenského nadšení, kdy kočující herecké společnosti křísily na venkově národní vědomí měšťanských starousedlíků. Plánek je výrazná postava a literární historie o ní dobře ví. Mihne se nám, kráčeje někam k Podskalí, ke své jeskyňce, kde čítával Puchmayerovo "Sebrání" nebo "Attalu", právě do češtiny přeloženou jeho vzácným příznivcem Josefem Jungmannem, ředitelem pražského akademického gymnasia. Zajel sem k němu ještě s jiným učeným pánem, Jenem Evangelistou Purkyní — a loďka Plánková povozila po řece Otavě mnohé slovutné hosty. On to byl, který svého přítele nejmilovanějšího, mladistvého básníka Františka Ladislava Čelakovského, uvedl do rodiny zdejšího kupce Vendta a seznámil jej se slečinkou Márinkou, pozdější básníkovou chotí.\nVidíme pak tuto zamilovanou dvojici stulenou na lavičce u řeky. On v biedermayerovském fráčku skořicové barvy, hladkého čela a s kulatými brýlemi na nose, jak jej namaloval ve vzpomínkové zkratce malíř Václav Polívka a Jiří Rejžek — ona v atlasové krinolině s květinou ve vlasech. Předbřeznová milostná idyla. — Pomněnky votavské a Růže stolistá!\nA byla svatba veselá právě o Hromnicích, kdy snoubence sezdal březnický zámecký kaplan a básník, František Jaroslav Vacek Kamenický, a do Strakonic přijel i Josef Krasoslav Chmelenský, který s Plánkem měli funkci svědků. Novomanžel se o svém dni svatebním ihned svěřuje Karlu Vinařickému a z jeho dopisu se dobře dozvíme, jaké to tenkrát na té svatbě bylo. čelakovský píše: "Pozdravení Vám vzkazuje Vacek a Chmelenský, ti dva jonáci Vám řádili o mé svatbě, tak veselých vlastenců jsem jak živ neviděl. My dva, chvála Bohu, když se do toho dáme, také hezky smíchu a žertu natropíme, ale to nic není, co ti lidé tropili, Strakonice by byli převrátili." V Březnici vzpomíná dvorný Kamenický tohoto dne rovněž intensivně, jak je vidno z řádků psaných zase Čelakovskému: "Především mou nejhlubší a nejuctivější poklonu Vaší nejmilejší paničce a spolu i boží požehnání od veselého pana pátera; a potom teprv přátelské pozdravení a políbení Vám."\nNikdy potom už nebylo přáno tomuto tesařskému synkovi snít tak opojně, šťastně a cele v oddaném přitakání krásám tohoto světa. Zůstal však Strakoničanem po celý život a citlivé smysly dobře postihnou strohou linii a zchlazenou citovou vlnu tohoto kraje v jeho umělém verši, jak už bylo dříve řečeno. Ani čas, ani vzdálenosti společenské a životní neporušily tohoto dojemného přátelství. Stařičký Plánek v neumělé, ale procítěné elegii "Želozpěw nad potátou lipu" želel nejen poraženého stromu, svědka chvil přátelských — ale ulevil si kvílivě i nad smrtí druha nejvěrnějšího, jehož dílo se zatím stalo jedním ze základních pilířů české poesie.\nA ještě jednu postavu si vyvolejme z probuzeneckých Strakonic.\nHle, nad belhavou chůzí vidíme vznícenou souchotinářskou tvář Pátera Josefa šmidingera, vracejícího se z apoštolské pouti pro českou knihu. Kolik vsí a dvorů asi prošel, na kolika školách a farách se zastavil tento neúnavný churavec, aby získal členy pro "Matici českou" nebo předplatitele na Jungmannův Slovník — a nikdo neví, kolika chudým, dychtivým čtenářům rozdal zdarma "české čtení". Jak nevzpomenouti známějšího Pátera Matouše Vrby z Jiráskova "F. L. Věka" — Šmidinger je jeho souputník a bratr do slova a do písmene.\nI Vaši Radomyšl si vyvolávám, Bohumíre Lifko a Miloslave Novotný, krajané milí, to malinké starosvětské městečko alšovského půvabu, s věží cibuličkou, rybníčkem a alejí kapliček v polích. Krásný je kostel svatého Jana Křtitele, zajímavá byla vápencová jeskyně, ale nejkrásnější je pověst o chromém a slepém dítěti, jemuž anděl strážný, změněný v motýla, vrátil zrak dotknutím křídel.\nJak musí pokoušeti Vaši knihomilskou vášeň, vy dva moji přátelé, pouhý pohled na nedalekou Řepici. Jen si vzpomeňte na pana místosudí království českého, Jana staršího Hodějovského z Hodějova, který si zde na sklonku šestnáctého věku bohatě žil, obklopen družinou humanistických básníků, kteří mu do jeho "Faragines" denně psali oslavné verše, hladce vybroušené, ale akademicky chladné. Jeho knihovna byla svého času z nejbohatších v celých Čechách. Jen tři ex libris s erbovím zlatého kapra v modrém poli zůstala nám jako žalná troska z vlnobití času a z tolika nádher. Panečku, míti v ruce všechny ty knihy, a býti jedním z těch, Pavle Bojare, kteří si tu pěkně chodili v botanické zahradě beze starosti o chléb vezdejší a psáti si večer v některé z komnat verše. Ale řekněte sám, takhle sloužit by se nám přece jen asi nechtělo — psáti báseň z vděku a musu. Což, žilof se asi pěkně tenkrát na Řepici, můžeme-li věřiti alegorii, věnované Janu Hodějovskému básníkem Prokopem Lupáčem Léta Páně 1561.\n"ZářiIa noc a marně sen jsem za cíp šatu lapit chtěl,\numdleně na neklidném lůžku zmítaje se.\nPodoby hrůzné, pestré obrazy jsem v polospánku zřel\npo stěnách tančit, v oknech, na závěse.\nA zvolna prastarý hrad Řepici jsem obcházel,\ntvé sídlo dobré, milovaný Jene.\nHradby a věže zřel jsem, příkop, jenž tam zel\npod pyšnou stavbou, která nad krajem se klene.\nPole a rybníky, i louky, pupence rašící na větvích,\nvše radovat se zdálo pod tvou vládou.\nA na blažený příbytek jsem vzpomněl Múz, ten plný\nstřežících Phoebův útulek a sídlo Pieridek."\n(Překlad Kamila Bednáře.)\nA řeka plyne, odnášejíc ve svém proudu tváře, příběhy a čas ... Mine Slaník, zajímavou selskou vesnici na kopečku, rozlévajíc se klikatě úžasnou rovinou, v níž jsou rozloženy louky mnoha vsí a kde s malířem Moravcem jsme uzřeli i boha Velesa. Kdo jiný by opatroval všechna ta stáda, z nichž nejhojnější byla asi modlešovická?\nBohumile Ullrychu, všechny ty pradleny a všichni ti rybáři od štěkenského jezu se rozběhli do tvých obrazů, lyrických a modrých jako zdejší letní nebe — a já se vždycky na ně se zalíbením dívám, poněvadž jsou laděny do radosti — a nic nepředstírají. Jako ta přeborovická dívka Běla, kterou Adolf Heyduk zpodobnil tak přesvědčivě ve své rozměrné básni stejného názvu. Vím, jak se rád vracíš do tohoto městečka, stuleného pod windischgrátzským zámkem jako kuřátka pod kvočnou — k zámečku, z něhož se dnes ozývá dívčí smích a vyhlédnou tváře ctihodných Anglických panen, řádových sester — jak si citlivě kreslíš starou barokní faru se statuí svatojanskou i průčelí statku "u Sosnů". Prostý sedlák nechal si zde postaviti lepší architekturu, než celé šlechtické rody za staletí.\nKarel Klostermann tu rád prodléval až doposledka, kdy jeho rakev odnesli na ramenou štěkenští sousedé ze zámku na nádraží, aby ji dál odvezl vlak do Plzně. Mnoho letních měsíců tu prožil a mnoho zkazek jsem tu o něm zaslechl. K smrti rád rybařil a protože mu často štěstí rybářské nepřálo, dovolili mu štěkenští, aby si zalovil i v rybníku. Klostermann se usadil s prutem na hrázi, sedí, trpělivě čeká — a nic. Jeden bodrý soused jde zvečera kolem a už zdálky se hlasitě táže: "Berou, pane rada, berou?" — "I kdež, sedím tu už od rána — a ani jedna nezabrala." Stařík se pozorněji zadívá a prohodí usměvavě: "Pane rada, takhle nic nechytnou, to si musejí hodit udici do vody, mají ji zabodnutou v klobouku." —\nV posledních letech vozili našeho romanopisce už jenom na vozíku po zámeckém nádvoří. Po stranách vozidla mu musili přidrátovati dva košíčky na zrní, jež bohatě rozhazoval drůbeži, čile tu kdákající. Zamyslil se jednou a překvapenému služebnictvu vykladá: "Kdyby měla zvířátka nebíčko, věřte, věřte, že slepice v něm bude první svatou ..."\nČejtický kostelík působí, aspoň na mne, baladickou nápovědí — skutečně, ukradli v něm před nedávném krásnou gotickou archu. Jen světlonoš tam ještě bdí na oltáři a na kruchtě gotická socha druhého biskupa České země. Jak krásně, ach jak krásně je u rybníka Třetiny, viď Bohumile? A co pomník Alfonsa šťastného ve Štěkni? Selský mudrák — zakladatel hnutí, které tu v kraji skončilo neblaze. Spíš vzpomeňme Mikuláše Alše a jeho překrásného aktu, kterým vyjádřil všechnu líbeznost a dívčí půvab řeky Otavy a dudáček nám u ní zahraje pod hvězdnatým nebem. Řeka plyne dál, unášejíc naši mysl už do končin jiných ...\nviz: kostel sv. Martina v Chelčicích\nviz: kostel sv. Vavřince ve Zdouni


Protekční data – Živě.cz\nProtect od české firmy DECROS slouží nejen k ochraně dat pomocí šifrování, ale také k zabezpečení přístupu do systému Windows NT.\nOldřich Řezáč: Protect od české firmy DECROS slouží nejen k ochraně dat pomocí šifrování, ale také k zabezpečení přístupu do systému Windows NT. Je sice možné ho použít také pro platformu Windows98, ale ta se sama o sobě nepovažuje za příliš bezpečnou.\nMezi zajímavé vlastnosti Protectu patří\nMožnost zamykání a odmykání pracovní stanice přihlašovacím předmětem (v praxi to vypadá podobně, jako když používáte zabezpečovací zařízení u auta – zmáčknete tlačítko a auto na vás pěkně zabliká)\nPřihlášení jedině zabezpečovacím předmětem – to znamená, že bez předmětu se na stanici nepřihlásíte\nŠifrovací šablony – je možné přednastavit šifrovací parametry (použitý algoritmus, jeho síla, atd.). Uživatel pak vybere pouze danou šablonu.\nVariantu, kterou jsem měl k dispozici, tvořil software na dvou instalačních disketách a již zmíněný zabezpečovací předmět – tzv. Security Box. Ten se skládá z vysílací a přijímací jednotky používající infračervené rozhraní IrDA.\nBěhem instalace softwaru si musíme vybrat typ hardwarového předmětu, který bude zajišťovat autentizaci. V našem případě Security Boxu. Přijímací jednotka se jen připojí k sériovému portu. Nevyžaduje žádnou instalaci, systém ji nalezne sám.\nPo přihlášení do Systému nastavíme Protect pro naše použití. Hlavní nastavování se provádí v Ovládacích panelech, kde se vytvoří samostatná ikonka s názvem Protect. Správa klíčů a operace s Security Boxem se provádí v aplikaci SetBox. Při prvním spuštění musíme provést nejprve tzv. personifikaci, autorizaci k používání. Během ní zadáme jméno Security Boxu a přístupové heslo. Při zapomenutí hesla přijdeme o všechny klíče, které v Security Boxu vytvoříme. Teď už nic nebrání v tvorbě vlastních klíčů. Šifrovací klíče ale neslouží k přihlašování do systému NT. K přihlašování slouží přihlašovací informace (jméno, heslo a doména), které můžeme pomocí SetBoxu rovněž uložit do Security Boxu.\nPo složkách nebo místně\nŠifrování se u Protectu dělí na:\nŠifrování složkové (on-line) – kdekoli na disku se vytvoří adresář, který chceme šifrovat. Jeho název musí začínat znakem @. Tedy například @tajné. Veškeré soubory, které pod tuto složku budeme ukládat, se budou šifrovat. Šifrovací klíč vybereme při prvním použití.\nŠifrování místní (off-line) – je to běžné šifrování, které provedeme tak, že pravým tlačítkem myši klepneme nad souborem, který chceme zašifrovat. Z nabídky zvolíme šifrovat a poté už jen vybereme klíč, kterým chceme šifrování provést.\nDo školy i ze školy – bezpečně\nŠifrování a dešifrování probíhá na úrovni diskových služeb. Rozšifrovaná (a tedy nezabezpečená) data se vyskytují pouze v operační paměti. Vaše data jsou tedy stále chráněna, útočníkovi nepomůže ani spuštění počítače např. z diskety nebo krádež pevného disku (v obou případech nalezne na disku jen nic neříkající změť čísel).\nJedinou skulinkou by tedy mohl být útok přes odkládací soubor počítače (kam systém odkládá právě nepoužívaná data z paměti). Podle tvůrců programu by sice bylo možné šifrovat i tento soubor, ale výrazně by se tím snížil výkon systému. Tato bezpečnostní díra je proto otevřená, ale v praxi se jedná spíše jen o velmi malou skulinku. Útočník by totiž musel nejprve obsluhu počítače udeřit těžkým předmětem po hlavě, násilím vypnout počítač, ukradnout disk a pak možná v odkládacím souboru něco nalézt (bude to rozkouskované a bude tam jenom to, co bylo dlouho v paměti a odložilo se).\nSíla je v hardwarových klíčích\nNa závěr se nabízí otázka, proč si pořizovat systém typu Protect, když Windows 2000 mají v sobě také šifrování na úrovni souborů. Síla oproti šifrování ve Windows 2000 je hlavně v přenositelnosti šifrovaných souborů. Šifrované soubory ve Windows 2000 jsou vázány na souborový systém NTFS+EFS a tudíž je nelze uložit na disketu nebo např. na CD. Nespornou výhodou systému Protect jsou samozřejmě hardwarové klíče.\nzabezpečovací systém (sw + hw)\nZdroj: Decros, Č. Budějovice\nTelefon: (038) 73 12 80 8\nCena: dohromady 8 906 Kč s DPH\nsoftware: 4 809 Kč s DPH\nSecurity Box: 4 855 Kč s DPH\nParametry: Šifry WinCros, WinCross II, CAST, na požádání TripleDES, délka klíče volitelná 80, 128, 160 bitů\nTémata článku: Software, Windows, Protect, Klíč, Škola paměti, Přihlašování, Cast


Předokenní rolety Cholina, žaluzie, venkovní žaluzie Cholina\nPotřebujete předokenní rolety Cholina, žaluzie, venkovní žaluzie Cholina. Úvod Produkty Kontakty Napište poptávku Ke stažení English Vaše názory •\n- Města - Předokenní rolety Cholina, žaluzie, venkovní žaluzie Cholina Předokenní rolety Cholina, žaluzie, venkovní žaluzie Cholina\nPotřebujete vnitřní a venkovní žaluzie a rolety Cholina - venkovní markýzy, venkovní žaluzie, předokenní rolety Cholina\nZabýváme se dodáváním a montáží všech typů stínění a doplňků: venkovní rolety, žaluzie, markýzy a sítě proti hmyzu v maximální kvalitě, dle specifických potřeb našich zákazníků. Kromě dodávky a montáže žaluzií (horizontální a vertikální žaluzie)Vám nabízíme také vnitřní rolety: interiérové rolety - látkové rolety, římské rolety, screenové rolety (venkovní i vnitřní) a japonské stěny. Venkovní stínění dělíme na venkovní markýzy, venkovní žaluzie, venkovní předokenní rolety Cholina a okolí.\nŽaluzie jsou dostupné v 5-ti barevných odstínech Venkovní markýzy, předokenní žaluzie, venkovní rolety Cholina\nMáte zájem o rolety, venkovní markýzy, žaluzie - vertikální žaluzie, horizontální a předokenní, venkovní rolety Cholina a okolí.\nStínící technika: kvalitní hliníkové systémy - dodávky a montáže žaluzií (horizontální žaluzie, vertikální žaluzie, venkovní žaluzie). Nabízíme interiérové vnitřní rolety do oken (látkové rolety, římské rolety, screenové rolety a japonské posuvné stěny). V nabídce máme i venkovní stínění na okna: venkovní žaluzie, venkovní rolety, rolety Sunstop, venkovní markýzy. Horizontální, vertikální žaluzie a předokenní venkovní rolety Cholina.\ngarážová vrata, brány, branky, ploty, zábradlí, parapety, zimní zahrady, okna, dveře, zastřešení bazénů, slunolamy, fasády, zastřešení teras a pergol, zastínění zimních zahrad, hliníkové pergoly, markýzy a látkové rolety Cholina a okolí.\nŽirovnice, Zlaté Hory, Bystré, Kyjov, Horní Planá, Benátky nad Jizerou, Jihlava, Slaný, Třebenice, Hrob, Zásmuky, Košťany, .. pokrýváme\nŽaluzie, rolety Cholina


Markslöjd 106169 - Lustr na lanku SKY 1xE27/60W/230V | Svět svítidel\nMarkslöjd 106169 - Lustr na lanku SKY 1xE27/60W/230V charakterizuje pěkný design a funkční provedení. Do svítidla je určena žárovka s paticí E27. Zde si ji můžete za výhodnou cenu koupit. Svítidlo... Více informací\nMarkslöjd 106169 - Lustr... 520 Kč\nMarkslöjd 106169 - Lustr na lanku SKY 1xE27/60W/230V charakterizuje pěkný design a funkční provedení. Do svítidla je určena žárovka s paticí E27. Zde si ji můžete za výhodnou cenu koupit. Svítidlo je vyrobeno v provedení lesklý chrom, černá. Získáte tak zajímavý doplněk do svého domova.


Za romantikou Posázaví vás odveze parní vlak (Portál hlavního města Prahy)\nZa romantikou Posázaví vás odveze parní vlak\nVlak překoná i nejvyšší kamenný železniční most v Čechách, Žampašský most Foto: archiv\nPosázavský pacifik, to je romantická trať plná vyhlídek na kaňony řeky Sázavy a staré trampské osady těsně za hranicemi Prahy.\nTrať brázdí hned několik vlakových společností, které nabízí tradiční vyjížďky parními vlaky. Nejdéle na trati samozřejmě operují České dráhy, s nimiž se můžete vydat hned na dvě trasy.\nV sobotu 19. srpna vyjede parní, nostalgický vlak z pražského branického nádraží v 8:32 a v Praze zastaví také na nádraží Praha - Vršovice, Praha hl. n., Praha - Libeň, Praha - Hostivař a také ve stanici Praha - Uhřiněves. Cílem cesty je Kácov, kde se každoročně v tomto termínu koná vyhlášená Kácovská pouť.\nPo trase je možné vystoupit i dříve a absolvovat například prohlídku kouzelných ruin gotického Sázavského kláštera nebo návštěvu známého hradu Český Šternberk. Pro cestující tohoto vlaku je připravena přednostní prohlídka ve 14:00 hod.\nMuzeum trampingu i malebná zřícenina\nO pouhý týden později (v sobotu 26. 8.) můžete podniknout výlet do Podblanicka. Vlak vyjíždí z Prahy - Braníka v 9:00 hodin a kromě návštěvy středověkých zlatých štol a Regionálního muzea v Jílovém u Prahy můžete navštívit třeba i vojensko-historické muzeum v Lešanech.\nZdatnější turisté pak můžou podniknout výšlap na hrad Zbořený Kostelec, který se nedaleko Týnce nad Sázavou vypíná na ostrohu nad řekou.\nZámek Jemniště anebo záchranná stanice pro zvířata\nZvláštní vlak Ferdinand pak pokračuje z Čerčan do Vlašimi. V Benešově je možné po předchozí rezervaci absolvovat prohlídku pivovaru Ferdinand nebo se svézt okružní jízdou Ekovláčkem z nádraží až na Konopiště.\nMilovníky historie bude v Postupicích čekat průvodkyně zámku Jemniště, která si zájemce odvede na prohlídku. V konečné stanici ve Vlašimi lze vidět v ParaZOO unikátní expozici zástupců volně žijících živočichů ČR.\nV soupravě vlaku jsou zařazeny vozy 3. třídy s dřevěnými lavicemi a bufetový vůz, průvodčí i mašinfíra jsou oblečeni v dobových uniformách. Projížďka Posázavským pacifikem je zážitkem, na který se nezapomíná.\nPodívejte se na webové stránky: www.cd.cz\nJízdy parními vlaky nabízí kromě Českých drah několik dalších společností, jejich vlaky ale jezdí nepravidelně k různým příležitostem. Pokud vás parní vlaky zajímají, doporučujeme i Muzeum ČD v Lužné u Rakovníka, které se již od roku 1999 zabývá údržbou a provozem historických kolejových vozidel. Ve zdejších sbírkách jsou k vidění jak parní lokomotivy různých kategorií a z různých období, tak i historické motorové lokomotivy, motorové vozy či ukázky technických zařízení na železnici.\nINFORMACE O NOSTALGICKÝCH VLACÍCH ČD\nVlaky ČD vyjíždí z branického nádraží mezi 8:00 a 9:00, do Prahy se vrací mezi 18:00 a 19:00. Kompletní jízdní řád je na webu ČD.\nzpáteční jízdenka Praha – Kácov, Praha – Vlašim: 320 Kč\nzpáteční jízdenka Praha – Sázava, Praha – Postupice: 280 Kč\núsekové mezi jednotlivými stanicemi: 60 Kč\nděti 6 až 15 let: poloviční


Daniel, 4. kapitola (K)\nDaniel, 4. kapitola\n1. (3:31) Nabuchodonozor král všechněm lidem, národům i jazykům, kteříž bydlí na vší zemi: Pokoj váš rozmnožen buď.\n2. (3:32) Znamení a divy, kteréž učinil při mně Bůh nejvyšší, vidělo mi se za slušné, abych vypravoval.\n3. (3:33) Znamení jeho jak veliká jsou, a divové jeho jak mocní jsou, království jeho království věčné, a panování jeho od národu do pronárodu.\n4. (4:1) Já Nabuchodonozor, užívaje pokoje v domě svém, a kveta na palácu svém,\n5. (4:2) Měl jsem sen, kterýž mne zhrozil, a myšlení na ložci svém, a to, což jsem viděl, znepokojilo mne.\n6. (4:3) A protož vyšla ode mne ta výpověd, aby uvedeni byli přede mne mudrci Babylonští, kteříž by mi výklad toho snu oznámili.\n7. (4:4) Tedy předstoupili mudrci, hvězdáři, Kaldejští a hadači. I pověděl jsem jim sen, a však výkladu jeho nemohli mi oznámiti.\n8. (4:5) Až naposedy předstoupil přede mne Daniel, jehož jméno Baltazar, podlé jména boha mého, a v němž jest duch bohů svatých. Jemuž jsem oznámil sen:\n9. (4:6) Baltazaře, kníže mudrců, já vím, že duch bohů svatých jest v tobě, a nic tajného není tobě nesnadného. Vidění snu mého, kterýž jsem měl, i výklad jeho oznam.\n10. (4:7) U vidění pak, kteréž jsem viděl na ložci svém, viděl jsem, a aj, strom u prostřed země, jehož vysokost byla veliká.\n11. (4:8) Veliký byl strom ten a mocný, a výsost jeho dosahovala až k nebi, a patrný byl až do končin vší země.\n12. (4:9) Lístí jeho bylo pěkné, a ovoce jeho hojné, všechněm za pokrm, pod stínem pak jeho byla zvěř polní, a na ratolestech jeho bydlili ptáci nebeští, a z něho potravu měl všeliký živočich.\n13. (4:10) Viděl jsem také u viděních svých na ložci svém, a aj, hlásný a svatý s nebe sstoupiv,\n14. (4:11) Volal ze vší síly, a tak pravil: Podetněte strom ten, a osekejte ratolesti jeho, a otlucte lístí jeho, a rozmecte ovoce jeho; nechať se vzdálí zvěř od něho, a ptáci z ratolestí jeho.\n15. (4:12) A však kmene kořenů jeho v zemi zanechejte, a v poutech železných a ocelivých na trávě polní, aby rosou nebeskou smáčín byl, a díl jeho s zvěří v bylině zemské.\n16. (4:13) Srdce jeho od lidského ať jest rozdílné, a srdce zvířecí nechť jest dáno jemu, ažby sedm let vyplnilo se při něm.\n17. (4:14) Usouzení hlásných a řeč žádosti svatých stane se, ažby k tomu přišlo, aby poznali lidé, že Nejvyšší panuje nad královstvím lidským, a že komuž chce, dává je, a toho, kterýž jest ponížený mezi lidmi, ustanovuje nad ním.\n18. (4:15) Tento sen viděl jsem já Nabuchodonozor král, ty pak, Baltazaře, oznam výklad jeho. Nebo všickni mudrci v království mém nemohli mi výkladu oznámiti, ale ty můžeš, proto že duch bohů svatých jest v tobě.\n19. (4:16) Tedy Daniel, jemuž jméno Baltazar, předěšený stál za jednu hodinu, a myšlení jeho strašila ho. A odpověděv král, řekl: Baltazaře, sen ani výklad jeho nechť nestraší tebe. Odpověděl Baltazar a řekl: Pane můj, sen tento přiď na ty, kteříž tě v nenávisti mají, a výklad jeho na tvé nepřátely.\n20. (4:17) Strom ten, kterýž jsi viděl, veliký a mocný, jehož výsost dosahovala až k nebi, a kterýž patrný byl po vší zemi.\n21. (4:18) A lístí jeho pěkné, a ovoce jeho hojné, a z něhož všickni pokrm měli, pod nímž byla zvěř polní, a na ratolestech jeho bydlili ptáci nebeští,\n22. (4:19) Ty jsi ten, ó králi, kterýž jsi rozšířil se a zmocnil, a velikost tvá vzrostla a vznesla se až k nebi, a panování tvé až do konce země.\n23. (4:20) Že pak viděl král hlásného a svatého sstupujícího s nebe, kterýž řekl: Podetněte strom ten a zkazte jej, a však kmene kořenů jeho v zemi zanechejte, a v okovách železných a ocelivých ať jest na trávě polní, aby rosou nebeskou smáčín byl, a s zvěří polní díl jeho, ažby sedm let vyplnilo se při něm:\n24. (4:21) Tenť jest výklad, ó králi, a ortel Nejvyššího, kterýž vyšel na pána mého krále.\n25. (4:22) Nebo zaženou tě lidé od sebe, a s zvěří polní bude bydlení tvé, a bylinu jako volům tobě jísti dávati budou, a rosou nebeskou smáčín budeš, až se vyplní sedm let při tobě, dokudž bys nepoznal, že panuje Nejvyšší nad královstvím lidským, a že komuž chce, dává je.\n26. (4:23) Že pak řekli, aby zanechán byl kmen kořenů toho stromu, království tvé tobě zůstane, jakž jen poznáš, že nebesa panují.\n27. (4:24) Protož ó králi, přijmi radu mou, a hříchy své spravedlností přetrhuj, a nepravosti své milostivostí k ssouženým, zdaby prodloužen byl pokoj tvůj.\n28. (4:25) Všecko to přišlo na krále Nabuchodonozora.\n29. (4:26) Nebo po dokonání dvanácti měsíců, procházeje se po palácu královském v Babyloně,\n30. (4:27) Mluvil král a řekl: Zdaliž toto není ten Babylon veliký, kterýž jsem já vystavěl mocí síly své, aby byl stolicí království k ozdobě slávy mé?\n31. (4:28) Ještě ta řeč byla v ústech krále, a aj, hlas s nebe přišel: Toběť se praví, Nabuchodonozoře králi, že království odešlo od tebe,\n32. (4:29) Nýbrž tě lidé i z sebe vyvrhou, a s zvěří polní bydliti budeš. Bylinu jako volům tobě jísti dávati budou, ažby sedm let vyplnilo se při tobě, dokudž bys nepoznal, že panuje Nejvyšší nad královstvím lidským, a že komuž chce, dává je.\n33. (4:30) V touž hodinu řeč ta naplnila se při Nabuchodonozorovi. Nebo z spolku lidí vyvržen byl, a bylinu jako vůl jedl, a rosou nebeskou tělo jeho smáčíno bylo, až na něm vlasy zrostly jako peří orličí, a nehty jeho jako pazoury ptačí.\n34. (4:31) Při skonání pak těch dnů já Nabuchodonozor pozdvihl jsem očí svých k nebi, a rozum můj ke mně se zase navrátil. I dobrořečil jsem Nejvyššímu, a živého na věky chválil jsem a oslavoval; nebo panování jeho jest panování věčné, a království jeho od národu do pronárodu.\n35. (4:32) A všickni obyvatelé země jako za nic počteni jsou, a podlé vůle své činí mezi vojskem nebeským i obyvateli země, aniž jest kdo, ješto by mu přes ruku dáti mohl, a říci jemu: Co to děláš?\n36. (4:33) Téhož času rozum můj navrátil se ke mně, a k slávě království mého ozdoba má, i důstojnost má navrátila se ke mně; nadto i hejtmané moji a knížata má hledali mne, a zmocněn jsem v království svém, a velebnost větší jest mi přidána.\n37. (4:34) Nyní tedy já Nabuchodonozor chválím, vyvyšuji a oslavuji krále nebeského, jehož všickni skutkové jsou pravda, a stezky jeho soud, a kterýž chodící v pýše může snižovati.


Massa obhájil triumf v Istanbulu, Alonso se přiblížil Hamiltonovi - Sport.cz\nMassa obhájil triumf v Istanbulu, Alonso se přiblížil Hamiltonovi\n26. srpna 2007 16:19 - ISTANBUL\nVelká cena Turecka vozů formule 1 přinesla druhý letošní dvojnásobný triumf stáji Ferrari. Na okruhu v Istanbulu zvítězil stejně jako před rokem Brazilec Felipe Massa, který si dojel pro prvenství stylem start - cíl. Týmového kolegu Fina Kimiho Räikkönena porazil o dvě sekundy. Třetí dojel ve své jubilejní 100. Grand Prix Fernando Alonso, jenž jako jediný z pilotů bodoval v každém závodu sezóny.\nVedoucí muž seriálu Brit Lewis Hamilton skončil s druhým mclarenem po defektu pátý a jeho náskok před Alonsem se snížil na pět bodů. Opět se tak zdramatizoval boj o titul, který může Španěl získat potřetí za sebou. Do konce šampionátu zbývá pět závodů.\nDlouho třetímu Hamiltonovi se roztrhla pneumatika patnáct kol před koncem a musel zajet do boxů, které těsně před ním opustil Alonso. Mechanici zvládli výměnu rychle, takže před britského nováčka se posunul vedle jeho kolegy už jen Němec Nick Heidfeld, který čtvrté místo udržel.\nAlonso se probojoval poosmé v sezóně na stupně vítězů, i když mu nevyšel začátek závodu. Po startu ze čtvrté pozice se ještě propadl a pohyboval se na šestém místě, když ho předjely oba vozy BMW-Sauber. Nakonec si spravil náladu po Grand Prix Maďarska, kde skončil čtvrtý poté, co byl potrestán za zablokování Hamiltona v kvalifikaci a startoval až ze šesté pozice.\nMassa je nyní před Räikkönenem\nMassa se díky třetímu triumfu v sezóně a pátému v kariéře vrátil na třetí místo průběžného pořadí o bod před Räikkönena. I po třetím ročníku turecké Grand Prix platí, že závod vyhrává vítěz kvalifikace.\nPo 74. double vozů Ferrari v historii se vyrovnává také situace v Poháru konstruktérů, v němž italská stáje snížila náskok McLarenu na jedenáct bodů. Britský tým si však ještě může polepšit i mimo dráhu, pokud uspěje s odvoláním proti trestu za Alonsův manévr na Hungaroringu, kvůli kterému se mu nepočítalo 15 bodů z minulého závodu do hodnocení značek. Rozhodnutí FIA má padnout 19. září.\nŠampionát bude pokračovat 9. září Velkou cenou Itálie v Monze.\nVelká cena Turecka F1:\n1. Massa (Braz./Ferrari) 1:26:42,161 (prům. rychlost: 214,081 km/h), 2. Räikkönen (Fin./Ferrari) -2,275, 3. Alonso (Šp./McLaren-Mercedes) -26,181, 4. Heidfeld (Něm./BMW-Sauber) -39,674, 5. Hamilton (Brit./McLaren-Mercedes) -45,085, 6. Kovalainen (Fin./Renault) -46,169, 7. Rosberg (Něm./Williams) -55,778, 8. Kubica (Pol./BMW-Sauber) -56,707, 9. Fisichella (It./Renault) -59,491, 10. Coulthard (Brit./Red Bull) -1:11,009.\nStav MS po 12 ze 17 závodů:\n1. Hamilton 84 bodů, 2. Alonso 79, 3. Massa 69, 4. Räikkönen 68, 5. Heidfeld 47, 6. Kubica 29, 7. Kovalainen 19, 8. Fisichella 17, 9. Wurz (Rak./Williams) 13, 10. Rosberg 9.\nVelkou cenu Turecka F1 vyhrál Brazilec Felipe Massa. Druhý skončil jeho stájový kolega z ferrari Kimi Räikkönen, třetí příčku obsadil Fernando Alonso z McLarenu. Lídr šampionátu Lewis Hamilton byl pátý.\nLídr formule 1 Hamilton se chce odstěhovat z Anglie\nLídr průběžného pořadí šampionátu formule 1 Lewis Hamilton se chce odstěhovat z Anglie. Důvodem jsou fotografové, kteří dvaadvacetiletého pilota...\nBritský nováček Lewis Hamilton cítí šanci, že by mohl získat titul mistra světa formule 1. Dvaadvacetiletého jezdce pozitivně naladila týmová...