Vica Kerekes: Tady. Vlastně tam. Prostě doma... - Reportermagazin.cz\nVydání magazínu: Červenec\nVica Kerekes: Tady. Vlastně tam. Prostě doma...\nPravidelní čtenáři Reportéra vědí, že jsem se před pár měsíci rozhodl přiznávat barvu – za dvacet let v novinařině jsem si mezi zpovídanými osobnostmi našel taky pár dobrých kamarádů, s nimiž si, samozřejmě, tykáme. Nakonec jsem dospěl k přesvědčení, že jim můžu tykat taky v rozhovorech, jen ať je to pro čtenáře fér, ale teď vyrážím na jižní Slovensko za herečkou Vicou Kerekes, se kterou se skoro vůbec neznáme... a stejně si budeme tykat.\nUjely mi všechny spoje hromadné dopravy, a proto vjíždím do Fiľakova stopem. Ač jsem na Slovensku, můj řidič mluví pouze maďarsky. Městečko je obklopeno přerostlými, neochotně vadnoucími slunečnicemi, ale ve znaku má palmu. Je tu spousta vyvalených Romů, připadám si trochu jako na Balkáně – ale na jakémsi spořádanějším, čistším Balkáně, líbí se mi tu. Po obloze letí čáp. Než stačím zazvonit, z okna v patře rodinného domku vykoukne nejhezčí hlava, kterou jsem dnes viděl, a rozesměje se: „Tak tys přece přijel? To je dobře, vítej!“\nVšechna tři „Ř“ znějí tak česky!\nAčkoli jsem večer po rozhovoru chtěl jet domů, nakonec budu muset přespat, protože se stávám obětí humanitárního bombardování. Hned dostávám panáka jemné domácí jablkovice, pak zelňačku, vývar z holubího masa, slaninu, pálivou klobásu, ještě mnohem pálivější papriku, načež i koláč...\nS Vicou Kerekes jsme se skutečně až dodnes skoro neznali – jo, potkal jsem ji na vernisáži svého kamaráda a jejího partnera Lukáše Musila (známějšího pod přezdívkou Musa), ale všichni jsme spíš introverti, tak jsme se tehdy s Vicou do řeči nedali; až teď:\n– Nedáme ještě jednoho panáka?\n– Ty jsi hroznej! Ano, dáme...\nMám takový pocit, že si to dnes vynahradíme...\nCo znamená Fiľakovo?\nMy říkáme maďarsky Fülek – a Fülek, to jsou uši.\nPalma ve znaku, uši v názvu – město hodné podivu!\nPrý tu žil pastýř, který měl starého psa jménem Ouško – pes už byl nemocný, ale pastýř se o něj dobře staral, a jednoho dne pes vyhrabal poklad, díky kterému postavil pastýř na kopci hrad...\n... a pojmenoval ho podle psa, je mi to jasné. Ty bydlíš v Budapešti – jak často sem do Fiľakova jezdíváš?\nSnažím se co nejčastěji. Nedávno jsem si udělala řidičák, a od té doby je to jednoduché, za hodinu a tři čtvrtě bývám tady, doma, vždyť je to jen přes kopec.\nProč sem jezdíš tak často a ráda?\nProtože Fiľakovo... Fiľakovo, to jsem já. Tady jsem sama sebou, nenasazuju si masku, na nic si nehraju, nemám to zapotřebí. Mně se lidi často vyptávají, kde že se cítím být doma, a já na jejich otázku dlouho neuměla odpovědět. Jako příslušnice maďarské menšiny jsem se nikdy necítila doma na Slovensku, ale když jsem začala jezdit do Maďarska, tak jsem se úplně doma necítila ani tam.\nTakže mi nakonec došlo, že za domov můžu označit jen Fiľakovo, což je město, kde jsem se narodila a které nemělo a dodnes nemá nic společného s iluzemi filmařského světa; s tím cirkusem, kterého se coby herec často musíš účastnit.\nTady ti dávají staří známí a sousedi nejlepší zpětnou vazbu?\nTo ani ne, protože já ve Fiľakovu mezi lidi moc nechodím. Je sice milé, když občas přece jen vyrazím do města a na každém roku mě zastavuje někdo známý slovy ahoj Évika, rádi tě vidíme, protože Vica je vlastně Eva, ale já když přijedu sem domů, tak se chci od všeho odpoutat a aspoň na chvíli nebýt tou herečkou. Tady mám zahradu, za domem přírodu, lesy, kde jsem jako holka jezdívala na kole a kde poslední dobou jezdím na koni...\nPůjčuju si bílého hřebce, jmenuje se Táncos, tanečník, baví mě to s ním velmi, a cítím, jak nám to jde při každé další vyjížďce líp – tyhle pocity zlepšování já mám celý život ráda.\nSmutek za Trianon\nSnila jsi o koni už jako malá?\nNanejvýš teoreticky – prakticky jsme měli na dvoře prasata nebo kozu.\nJak dlouho tady vaše rodina žije?\nVe Fiľakovu? No, hodně dlouho. A já jsem opravdu ráda, že jsem právě tady mohla prožít dětství. O přírodě jsem už mluvila (po okolních kopcích jsme lyžovali, do lesů chodili na houby, do luk na šípky...), ale byla tady taky nezvykle silná kulturní scéna.\nPrávě proto, že jste byli národnostní menšinou?\nAno, ale nikdo nás k tomu kulturnímu a společenskému životu nenutil, byla to pro nás přirozenost. V životě jsem neslyšela, že musíme chránit dědictví předků a účastnit se dejme tomu různých slavností, tuhle informaci jsme dostali geneticky. Stejně jako v sobě máme geneticky zakódovaný hluboký smutek – nedá se nic dělat, je v nás Trianon; ten nás hodně poznamenal.\nMůžeš tu poslední myšlenku rozvinout?\nVždyť to všichni vědí, ne?\nVěř tomu, že například v Česku už jen málokdo.\nProstě Maďarsko bývalo obrovské, ale před sto lety skončila první světová válka a my přišli o víc než sedmdesát procent území – vítězné mocnosti nás smlouvou zvanou Trianonský mír rozkrájely tak, že zbyla čtvrtina. Může se někdo divit, že pro nás Trianon dodnes znamená hodně?\nOpravdu se to dotýká i tebe; tedy moderní, velmi kosmopolitní třicátnice? Cítíš křivdu?\nKřivdu ne, jen občas ten smutek. Nezapomenu, že když jsem jako malá holka překročila hranice, které jsou tady od nás ani ne dvacet kilometrů na jih, vždycky jsem se jako by nadechla čerstvého vzduchu, bylo mi v Maďarsku dobře. A když jsme doma slyšeli maďarskou hymnu, začali jsme plakat, nešlo to zastavit. Tak nějak pracuje podvědomí, když jsi oddělený od smečky, ke které si přeješ patřit.\nJaká je tvoje nejstarší vzpomínka z dětství?\nPočkej: Vysoké Tatry. Kousek od Popradu jsme měli chatu a jako děti jsme tam trávili celý srpen. Máma je učitelka, takže mohla být s námi, ale táta pracoval čtyřicet let jako elektrikář ve zdejší továrně, takže s námi po celou dobu být nemohl. Já byla na tátu silně vázaná, a možná nejstarší vzpomínku mám z té chaty, kde někdo klepe ráno na dřevěnou okenici. Táta. Vstal snad už před čtvrtou, aby nás v Tatrách překvapil co nejdřív.\nProč jsi na něj byla tak vázaná?\nAsi proto, že byl velmi přirozený, na nic si nehrál, a taky si nikdy nestěžoval. Odevzdával se nám, svojí rodině a svému hobby.\nCož jsou holubi, táta je holubář.\nMusela jsi čistit holubníky?\nNa tátovi bylo právě úžasné, jak to bral všechno na sebe – holubi jsou jen a jen jeho starost.\nJedla jsi holoubata?\nJasně, polévka z holubů je nejlepší na světě, chceš ochutnat?\nTy se bojíš!? Neblázni, dej si, dodává energii. Když je u nás někdo nemocný, musí si povinně dát holubí polévku; vydrž, donesu.\nJe jako kuřecí vývar.\nCo plácáš, mnohem jemnější!\nAni o prasata ses jako holka starat nemusela?\nTrochu jsem pomáhala při zabíjačkách; to bylo pro dítě vzrušující.\nJak na tebe tenkrát působila prasečí smrt?\nVnímala jsem ji jako přirozenost – do takového světa jsem se narodila. Jednou jsem se jako holka ptala táty: „Když tolik miluješ holuby, proč je někdy i zabíjíš?“ A on na to řekl: „Mám nejenom holuby, ale taky vás; rodinu, pro kterou chci dobré maso.“\nA ty bys uměla zakroutit holoubkovi krkem?\nTo ne. Nikdy.\nChováš nějaká zvířata?\nJeště ne, ale brzy, myslím, budu. Přinejmenším po tom toužím.\nDoufám, že na venkově. V jednoduchém domku s velkou zahradou, na které porostou rajčata, ovocné stromy, pást se tam bude alespoň jeden kůň...\nNa venkově v jaké zemi?\nToť otázka. Ale asi někde nedaleko Budapešti, abych to měla pořád blízko sem, do Fiľakova.\nKdyž jsi byla malá, jak ti rodiče vysvětlili tu zvláštnost, že jsi Maďarka, ale žiješ na Slovensku?\nNevzpomínám, že by mi to někdy někdo vysvětloval. Považovala jsem za celkem normální, že doma mluvíme maďarsky, ale jinak žiju v zemi, kde se mluví i slovensky nebo česky – protože když u nás hrála televize, tak často v češtině. Přijímala jsem to přirozeně, ale stejně přirozeně jsem cítila, že jsem Maďarka. Myslím, že to jsem cítila dokonce víc a hlouběji než lidé, kteří vyrůstali v Maďarsku.\nMěla jsi někdy pocit, že jsi diskriminovaná?\nSpíš jsem cítila ten smutek a měla pocit, že k nám okolí někdy není úplně spravedlivé. Nechápala jsem: „O co jde? Vždyť já se nikam nevnucovala; narodila jsem se na stejném místě, kde žili všichni mí předkové...“\nA to tě napadalo v jakých momentech?\nObzvlášť za premiéra Mečiara v devadesátých letech se na Slovensku říkalo: „Musíte se učit všechno ve slovenštině, abyste se dokázali uplatnit na území Slovenska.“ No jo, ale to my bychom dokázali stejně, i bez buzerace. Taky proto jsem se přihlásila na bratislavskou Vysokou školu múzických umění – abych dokázala, že dovedu pracovat se slovenštinou, protože my jsme sice menšina, ale nejsme méněcenní...\nDo Maďarska jsi od dětství jezdívala pravidelně?\nV tomhle jsme měli mnohem víc štěstí než Maďaři třeba na Ukrajině nebo v Rumunsku, kteří byli od staré vlasti úplně odříznuti – my to měli blízko a například v dětství jsme tam jezdívali na různé tábory.\nPokud si dobře vzpomínám, v Maďarsku se daly už před revolucí sehnat senzační hračky.\nVšechno. Pro nás to byly vlastně cesty na Západ, protože Maďaři jsou úžasní obchodníci.\nCo nejcennějšího jsi jako holka měla z Maďarska?\nMoje máma, učitelka, jednou odjela se třídou na výlet do Budapešti, odkud mi dovezla tričko s Mickey Mousem a lakované boty. Dodnes si pamatuju, jak jsem si k těm lakovkám vzala zelené punčošky a cítila se jako královna kráčící po chodnících Fiľakova... Jak vidíš, já měla vždycky takový svůj zvláštní svět.\nNikdy jste se s rodinou nechtěli přestěhovat do Maďarska?\nTo ne. Můj táta se částečně pokládá za Slováka – jeho matka byla Slovenka, otec Maďar. Žili jsme si tady ve Fiľakovu přese všechno velmi hezky a necítili jsme potřebu stěhovat se jinam.\nČím se živili tví předkové?\nJeden děda měl po svém otci kovářskou dílnu, kterou po válce zabrali komunisti, a druhý pracoval ve smaltovně jako skoro polovina chlapů z okolí... Právě teď si čtu staré deníky své babičky, která byla učitelka; jak už víš, maminka pak taky učila – a můj bratr taky, ačkoli původně je inženýrem umělé inteligence a dnes dělá na radnici ve Fiľakovu místostarostu.\nTebe by nebavilo učit?\nUž učím – na jedné herecké škole tady.\nMyslím v Budapešti.\nTeď jsme na Slovensku.\nAle i tady mluvím maďarsky, tak se to plete.\nCo přesně učíš?\nFilmové herectví, práci před kamerou.\nMáš pro své studenty vždycky nějakou úvodní zásadu?\nMám. Že všechno musí jít bez násilí. Nebudu jim nic přikazovat, nenabízím jasná pravidla, můžu je jedině usměrnit a ukázat jim, jak posledních patnáct let funguju já. „Netvrdím,“ říkám jim, „že je moje cesta správná. Chci, abyste se poznali. Abyste vy sami pochopili, co je pro vás správné...“\nTo je všechno?\nNo a pak jim ještě řeknu, že na sobě budou muset neustále pracovat.\nBrigáda v krematoriu\nCo je v denících té tvojí babičky?\nVšechno možné – ona byla zvláštní, angažovaná žena, ochotnická herečka, veliká vůdkyně. Zároveň se ale zdá, že v sobě měla jakousi nenaplněnou lásku, a tak se ta její tajemství trošku stydím číst. Ale stejně čtu. Po kouskách.\nTy jsi ji znala?\nVzpomínám jen na její pohřeb, to mi mohly být tak čtyři roky. Pořád mám před očima, jak vcházím zvenku domů, na sobě hnědý kabátek a na prsou černou stužku, kterou si okamžitě strhnu, přičemž ucítím velkou úlevu, že je ten pohřeb už za mnou... Byla jsem strašně malá, později mi pohřby nevadily. Dokonce jsem je vyhledávala – a často na nich recitovala, když tady ve Fiľakově někdo zemřel.\nPrvní peníze jsi vydělala v krematoriu?!\nPředstav si, že jo. A na svatbách – tam jsem taky recitovala.\nByla pro tebe smrt hodně velkým tématem?\nVždycky. Ale brzy jsem taky chápala, že je přirozenou součástí života. Pomohlo mi, když jsem viděla umírat dědečka, tátova otce – dívala jsem se, jak leží, a najednou zbyl jen úsměv na tváři, jakási lidská podstata uletěla; a já ještě naposledy pohladila dědečkovo čelo.\nMěla jsi už někdy pocit, že sama umíráš?\nAni ne. Snad jen jedinkrát jsem měla nepříjemnou příhodu – hrála jsem tehdy v Szolnoku představení Jméno růže, při kterém mě hned na začátku měli kolegové hodit na jeviště, ale udělali to tak nešikovně a já spadla tak nešťastně, že jsem přistála přímo na hlavě, a tehdy se odehrálo něco neskutečného – měla jsem pocit, že tam ležím hodinu, i když to byly sekundy; myslela jsem, že už nevstanu; zastavila se zeměkoule.\nZa jak dlouho přijela záchranka?\nNejdřív jsem přece musela dohrát to představení, ne? Teprve pak. A byl to jenom otřes mozku, nic velkého...\nPrvním hercem ve vaší rodině byla ta babička, co si psala deník?\nSpíš prateta Jarka – teta mojí mámy, která kdysi byla první ženou Radka Brzobohatého.\nNeblbni, Évico, fakt?\nAno, divadelní herečka Jarmila Kolářová. Nevím, jak se jí to podařilo, ale skutečně je tomu tak, měli spolu v šedesátých letech dceru.\nTy ses narodila až v letech osmdesátých – to jsi asi Brzobohatého nepotkala, viď?\nNe. Moje máma šla jednou s ním i s Jarkou na společný oběd, ale já snad do dvaceti let nevěděla, že nějaký Radek Brzobohatý existuje.\nKdo byl tvým idolem dejme tomu ve čtrnácti letech?\nNikdo. Herce jsem neznala. Nebo počkej, jednoho jo. Jeana-Clauda Van Damma.\nJo. Ten se mi celkem líbil. A ještě o trochu dřív jsem chtěla být Samanthou Fox.\nZpívající blondýnou s obrovským, ne zcela zahaleným poprsím?\nViděla jsem ji v nějakém časopise, měla výborné džínové šortky...\nA líbila se ti nějaká její píseň?\nVůbec jsem nevěděla, jakou dělá muziku, zaujaly mě jen ty kraťasy – hudbu jsem tehdy neposlouchala.\nDnes už jo?\nVlastě pořád ne. Lukáš mě moc nechápe, protože jeho hudba inspiruje, ale já potřebuju k inspiraci ticho.\nA on se ti doma přizpůsobuje?\nV tomhle se spíš přizpůsobuju já, občas si s ním něco poslechnu. Klasika anebo jazz jsou v klidu, ale když slyším hardcore, tak hledám provaz a chci se oběsit. Říkám mu: „Lukáši, jak tě tohle může dávat do rovnováhy? Kde v tom slyšíš harmonii?!“\nOn se směje?\nNe. Jeho to rozčiluje. Ale nedá se nic dělat – jako on potřebuje k životu hudbu, já zas potřebuju ticho.\nKdy jsi prvně navštívila velké divadlo?\nMy měli divadlo ve Fiľakovu.\nTak to muselo být v Košicích, anebo v Budapešti.\nV Bratislavě ne?\nV Bratislavě? Tam jsem byla poprvé snad až při zkouškách na vysokou školu, Bratislava je daleko; do té školy jsem pak jezdívala sedm hodin vlakem.\nA kdy jsi byla prvně v Praze?\nTak to mi bylo asi dvacet a dělala jsem tam neúspěšný casting na nějakou reklamu, do té doby nikdy. Ale jinam do Čech jsem se párkrát dostala, protože táta tam měl kamaráda holubáře; ty cesty naší škodovkou jsem měla ráda...\nCo pro tebe znamená fakt, že máš konečně řidičák?\nHodí se, ale bez něj bylo taky dobře. Dlouho jsem řidičák nepotřebovala, protože mě bavilo jezdit vlakem – to pro mě znamenalo několik hodin, kdy si můžu číst knížky...\n... dokud tě někdo nezačal otravovat...\n... dokud si mě někdo nevšiml. Proto jsem postupně začala dávat přednost autobusům, kde máš přece jen své jasné místo, no a nakonec před pár lety došlo i na auto. Do autoškoly jsem se, samozřejmě, přihlásila tady ve Fiľakovu, protože jsem měla strach, že to ve větším městě nezvládnu – to víš, mozek už mi nepálí, jako když jsem byla mladá, potřebuju víc prostoru, času i trpělivosti...\nAle nakonec ses rychle řídit naučila...\nJak už jsi asi pochopil, já bývám šťastná, když se můžu něco učit. Denně děkuju za to, že jsem zdravá a můžu se vzdělávat – ty to bereš jak?\nJá miluju kafe v hrnku, detektivku v klíně a klid.\nTo mám vlastně taky občas ráda a uznávám, že jde o důležité momenty – nic nedělat, jen tak si něco popíjet. Třeba Lukáš na sobě musí pracovat skoro neustále. Já jsem na půl cesty mezi tebou a jím.\nLukáš je výtvarník. Ty taky zkoušíš malovat?\nNe. Nikdy nebylo těžké zjistit, že zrovna malování není mým posláním – já musím dělat věci, které mi jdou. Co myslíš, že je naším posláním tady na Zemi?\nCo nejvíc lidí potěšit a co nejmíň jich naštvat.\nSouhlasím. Potkávat se s lidmi a předávat jeden druhému to dobré, co nám bylo dáno; potěšit jeden druhého, něco spolu zažít.\nA tohle víš už dlouho?\nBohužel ne. Dřív jsem si myslela, že jsem na světě skutečně jen proto, abych se zdokonalovala. Až příliš zaměřená na sebe: já, já, já. Naštěstí mi došlo, že když u toho nemyslím na ostatní, nedává to smysl.\nBitva o noční koláč\nV jakém období se teď nacházíš?\nDopracovala jsem se do stadia, ve kterém jsem chtěla být – neberu už zdaleka všechno, co mi kde nabízejí. Definitivně jsem se naučila říkat ne – i za cenu toho, že si občas zakrvácím finančně.\nBýváš bez peněz?\nSemtam. Skoro... Kdybych dnes brala všechno, tak můžu mít barák plus tři auta, protože hlavně nabídek na reklamy mám spoustu, ale nechci. Nechci, protože bych platila příliš vysokou cenu. Nepotřebuju tři auta – chci se posouvat jako herečka.\nAle ta chalupa, ta by se hodila.\nNa tu našetřím – nějak cítím, že mám před sebou ještě spoustu let.\nNelákají tě exotické cesty?\nKam? Ne. Nejkrásněji je ve Fiľakovu, vždyť se podívej na ty hvězdy, tolik jich jinde nesvítí. Mě vůbec nelákají cesty třeba do Asie.\nA byla jsi tam někdy?\nNatáčela jsem v Hongkongu. Ale třeba v Indii jsem nebyla a ani po tom netoužím, nevidím v tom kouzlo; neumím si představit, jak se ve městech prodírám mořem lidí...\nTeď jsi mi připomněla, že když jsem hledal váš dům, cestu lemovaly desítky Romů. Jak je vnímáš?\nÚplně přirozeně – v téhle naší ulici vždycky bydleli Olaši, chodívali jsme s nimi do školy, a to je moje bohatství – když se narodíš do společnosti, kde žije vedle sebe víc národností, máš v sobě určitě víc empatie a pochopení, do života je to výhoda... Víš, já jsem se coby Maďarka na Slovensku možná vždycky musela snažit o trochu víc, než bylo běžné, ale taky jsem víc dostala.\nNapříklad jsem rychle mohla začít hrát na trhu českém, slovenském i maďarském – to by se mi těžko podařilo, nebýt holkou odsud. Jsem za to fakt ráda, protože dávno vím, že nechci být herečkou pro jedinou zemi, to by mi bylo líto. Nikam nespěchám, ale věřím, že budu už navždy herečkou pro větší trh; i proto například pořád tak piluju jazyky. Ono se to bude hodit.\nMusím ti pochválit to tvoje Ř. Slovo „pořád“ jsi řekla vzorově.\nZa tím jsou léta pilování – a taky pomáhá, že žiju s Pražákem. Řeknu ti upřímně, že loňský film Milada považuju za jeden z vrcholů kariéry, protože mi konečně dovolili, abych nadabovala sebe samu do češtiny; to dřív nebývalo.\nTomu vůbec nerozumím.\nMiladu jsme točili v angličtině, a ještě donedávna by pak moji postavu nadabovala pro česká kina nějaká Češka. Což jsem dlouho chápala, češtinu jsem měla špatnou, ale snažila jsem se, bojovala a u Milady si už prosadila svoje.\nNejdřív chtěli, ať mě zase mluví Češka, ale tentokrát už jsem bouchla pěstí do stolu: „Když jste dovolili, abych ve filmu mluvila anglicky, tak mi, prosím, dejte šanci, ať to zkusím taky v češtině – myslím, že na to mám právo.“ Nakonec mi důvěru dali a špatné to snad nebylo...\nCo právě teď? Natáčíš hodně, anebo málo?\nTeď pracuju výjimečně hodně, a po dlouhé době zase i tady.\nPromiň. V Maďarsku.\nA proč po dlouhé době?\nTo kdybych věděla... Řeknu ti svůj pohled – jako herečka jsem začínala na Slovensku a v Maďarsku, ale brzy si mě všimli filmaři v Česku a u vás jsem pak najednou dostávala tolik práce, že i když Maďaři něco chtěli, já neměla čas a ztratila jsem se jim z očí, k čemuž dneska stačí málo. Pořád potřebuješ být na obzoru – musíš dělat i nesmysly, které vlastně nepatří ke tvé práci, a mají jediný cíl, totiž propagaci. Připomenout, že tu jsi. Já na tohle předvádění nejsem úplně typ, ale před pár lety jsem v Maďarsku začala chodit aspoň trochu do společnosti, občas na nějakou tu premiéru, potkala jsem pár filmařů, začala točit hlavní roli v prvním filmu, najednou se dostala zpátky do hry, takže brzy přišla nabídka na další hlavní roli... A tahle se to začalo rozvíjet.\nKdy budou premiéry?\nJsi připravena na to, že se můžeš stát v Maďarsku celebritou?\nTohle už mě nezajímá, je mi třicet sedm. Po patnácti letech u filmu vím, že popularita nebo úspěch často nejsou v přímé úměře s kvalitou.\nAle sama asi cítíš, že se něco vzrušujícího děje.\nPro mě je důležité, že si plním plán a mířím do světa. Právě teď začínám točit další velkou roli ve filmu Resistance, což je americko-německo-francouzská koprodukce, příběh z druhé světové války. Režíruje ho Jonathan Jakubowicz, který před pár lety natočil například drama Hands of Stone s Robertem De Niro v hlavní roli.\nKde budete točit?\nNe, v Praze. Vidíš? Pro mě je všude tady. Kde jsem, tam mám tady.\nNecítí se Lukáš trochu opuštěně?\nLukáš? Ten miluje svobodu, stejně jako já. My dva od začátku umíme žít jak spolu, tak i zvlášť – nesnažíme se jeden druhého měnit, omezovat nebo dirigovat.\nNepřesunete se někdy z Budapešti do Prahy?\nTak to pochybuju – já jsem v Budapešti patnáct roků, během nichž jsem občas musela žít i v Praze, ale nerada. Budapešť mi připadá světlejší a vzdušnější.\nMožná to dělá ten široký Dunaj. Bulváry, kde je spousta místa; do kterých se snadněji dostane vítr... Neboli já Prahu na dálku miluju, ale po chvíli cítím, že to tam energeticky nedávám. Asi jsem přecitlivělá, ale nenacházím tam klid a rychle potřebuju pryč... Vždyť ti říkám, že směřuju čím dál víc do přírody – jako jsem kdysi snila o tom, že ze mě bude evropská herečka, tak teď sním o tom, jak jednou budu bydlet v lese. Dáš si ještě koláč?\nNe. Nejsi unavená?\nTak to bych měla jít spát, nastala má chvíle. Uprostřed léta jsem teď točila měsíc v kuse a kolikrát přes noc, do šesté ranní, takže jsem po nějakém čase přestala vnímat svět, jaký je; vytvořila jsem si spíš svůj zvláštní mikrosvět. Proto taky nepotřebuju žádné exotické cesty a kdovíjaká dobrodružství – já už mám za sebou tolik životů, že si to ani představit neumíš! U všech filmů si dost připouštím emoce, takže mně už například odebrali dítě, odešel mi milovaný muž, znásilňovali mě, zastřelili... Za čím bych jezdila do Indie?\nA co si dáš, když ne koláč?\nNic. Mně v tom vašem Fiľakovu vůbec nic neschází.\nTo jsem ráda, mně taky ne. Tak chvíli vydrž – a já ti ten koláč přinesu.\nNARODILA SE PŘED SEDMATŘICETI LETY, 28. BŘEZNA 1981, COBY MAĎARKA V TEHDEJŠÍM ČESKOSLOVENSKU\nZačátkem září měla pár dnů volna, a tak si vyšplhala na Huncovský štít ve Vysokých Tatrách, jehož vrchol je 2359 metrů nad mořem: „Cítím se tu parádně,“ kochala se tahle drobná, velmi půvabná, vyhledávaná, ale povahou spíše introvertní herečka.\nVica se vlastně nejmenuje, je to jen zdrobnělina rodného jména Eva (Évica). Rok po maturitě dělala televizní redaktorku se zaměřením na kulturu, poté vystudovala Vysokou školu múzických umění v Bratislavě.\nV posledních letech rezignovala na divadlo a hraje pouze před kamerou, a to na Slovensku, v Maďarsku i v Česku, kde je známá například díky filmu Nestyda, Muži v naději, 7 dní hříchů, Zejtra napořád, Příběh kmotra nebo Křídla Vánoc. Loni si zahrála ve filmu Milada.\nHovoří velmi dobře anglicky, a tak se poslední dobou objevuje taky v západoevropských nebo amerických filmech.\nŽije v Budapešti s českým výtvarníkem Lukášem Musilem přezdívaným Musa.\nMalou sestru třeba chránit\nO SVÉM VZTAHU K SESTŘE MLUVÍ O ČTYŘI ROKY STARŠÍ LÁSZLÓ KEREKES, MÍSTOSTAROSTA FIĽAKOVA\nMaminka o nás dětech psala vždy deník a v něm je jedna charakteristická scéna z doby, kdy mi mohlo být tak pět. Rodiče se ptali: „Lacko, čím chceš jednou být?“ Já na to, že policistou, což je zaujalo, ptali se na důvod, a ten já znal: „Mám malou sestru, kterou musím chránit!“\nO dvacet let později už jsem pracoval, ale Vica teprve studovala herectví. Byla to doba, kdy mobilní telefony patřily k luxusnímu zboží, já ho neměl, ale ona potřebovala být dostupná, protože už dostávala první pozvánky na natáčení — a tak jsem jí bez přemýšlení začal platit účet, aby mohla být v klidu.\nSégra po škole odjela na jazykový pobyt do Kalifornie, a když pak volala, její první otázka zněla následovně: „Kdy přijedeš za mnou?“ Učil jsem na gymnáziu a nemohl si takovou cestu dovolit, ale Vica se zasmála, ať to neřeším, že mi zajistí letenku i ubytování, a takhle jsem se dostal prvně do Ameriky.\nVzpomínám, jak jsme tam sami dva oslavili Vánoce v maďarské restauraci.\nMy spolu Vánoce dodnes slavíme každoročně — jednou v životě to nevyšlo, protože jsem byl na vojně, ale domů mě pustili o týden později, a tak mi rodiče a sestra připravili pěkné Vánoce na Silvestra...\n... mohl bych dlouho pokračovat, ale chtěl jsem vlastně jen říct, že se máme rádi.\nGalerie (5) Diskuze Sdílet\nPtáče, které si lehlo pod vlak\nFilmové počiny Tomáš Poláček\nOpouštím svou značku „Vilhelmová“\nBáječný masakr sekerou a pilou\nFotoreportáž Tomáš Poláček\nAdam Matuška: Nechť za mě promlouvá pivo\nVítejte v blázinci\nUm pro monumenty\nRembrandtova kyčel pokrytá holicí pěnou\nFotoportrét Herbert Slavík\nTehdy vyplula archa\nSloupek Ondřej Hrab\nPovídka Eva Nosková\nSloupek Lenka Dusilová


stř 29. črc 2020, 04:44\nTéma: Beretta 92 FS\nRe: Beretta 92 FS\nZdravím, máte někdo zkušenost z buffrem na B 92 FS? Nebo s DPM Recoil Reduction System ? Buffer mám na své 92FS. Plánuju ho i na tu 92X. Pistole s ním funguje bez závad. Chrání to jak závěr, tak rám, tudíž k tomu není moc co dodat :) Ten DPM jsem měl možnost vyzkoušet na bývalé CZ 75 P-01. Já rozdí...\nsob 25. črc 2020, 08:24\nOta85 píše: Prodávají ji střelí asi prvnímu s penězma na dřevo. Na jednu stranu strašný vzhledem k objednávce, na druhou stranu chápu.\nAsi to chce k objednávce složit i zálohu. Pak by ji měli podržet.\nnevratnou zálohu jsem samosebou složil\nstř 22. črc 2020, 15:50\nTak už jsou 92X Performance opět v ČR. Příští týden si tu mou objednanou z ledna po půl roce snad už vyzvednu :roll: Tak jaké jsou pocity z 92X Performance v akci? :-) Mě osobně láká 92X Compact. Jen si nejsem jistý, jestli 92X bez slůvka Performance budou k dostání i u nás. Tuší někdo? Tak Berettu...\nned 12. črc 2020, 16:58\nTéma: P: zásobníky Beretta CX4 a PX4\nRe: P: zásobníky Beretta CX4 a PX4\npát 3. črc 2020, 08:52\nTak už jsou 92X Performance opět v ČR. Příští týden si tu mou objednanou z ledna po půl roce snad už vyzvednu\npát 3. črc 2020, 08:47\nTak zklamal i poslední eshop v rámci ČR, kde to pouzdro mělo být skladem. Na evropském eshopu Beretta, bylo pouzdro delší dobu nedostupné. 12.06.2020 mi ale došel mail z eshopu, že je opět skladem. Dokonce tam byla sleva 20% na pouzdra, tudíž to pokrylo dopravu a velice mírně (v řádech korun) to pou...\npát 19. čer 2020, 05:16\n@Omnicide: Zdravím, nebyla by náhodou ta fotka, kde je vidět to světlo z Lidlu? :) Chtěl bych udělat to samé a zajímá mě, jestli tam drží jen přiloženým lepidlem a jestli funguje jak má. Předpokládám, že je to tenhle vehikl https://www.lidl-shop.cz/LIVARNOLUX-Senzorove-LED-svitidlo/p100264775 . Cht...\nčtv 11. čer 2020, 05:20\nNová cena 1000,- + doprava\nned 7. čer 2020, 08:37\nSleva na 1250,-\npát 5. čer 2020, 19:20\nTéma: P: GLOCK 43\nRe: P: GLOCK 43\npát 5. čer 2020, 19:19\nP: zásobníky Beretta CX4 a PX4\nNabízím dva zásobníky do pistole Beretta PX4 storm nebo karabiny Beretta CX4 Storm. Původně z karabiny, kterou jsem předělal na zásobníky série 92. Zásobníky jsou ve stavu, jako nové. Originál Beretta v lesklém černění. Na 17 ran v ráži 9x19 a pravděpodobně i 9x21. Cena včetně pošty při platbě přede...\nčtv 21. kvě 2020, 07:34\nP: GLOCK 43\nNabízím samonabíjecí pistoli Glock 43 v ráži 9mm LUGER. Pistole mnou zakoupena nová 11/2018, vzhledem k prodloužené záruce její platnost skončí za 3,5 roku! Ze zbraně jsem vystřelil pouze 1 krabičku S&B na zkoušku. Přecházím komplet na Berettu a místo Glocka chci pořídit Berettu NANO. Zbraň bez ...\núte 19. kvě 2020, 06:21\npon 18. kvě 2020, 05:27\nNemáte někdo tip na pouzdro pro Berettu APX Compact? Začínám být bezradný. Berettu jsem koupil před 14-ti dny a zatím jsem nenarazil na vhodné pouzdro. Hledám vnější opaskové nylon nebo kůže. Když už najdu, tak je to pro APX full size. Compact má přeci jen kratší závěr tak by to nemuselo sedět. Doma...


Slovensko / Vysoké a Nízké Tatry\nAutokarem 11.08. - 16.08.2021 5 polopenze 8 490 Kč Objednat\n- Doprava autobusem (odjezd i z Brna)\n- 5x ubytování (dvoulůžkové pokoje s příslušenstvím)\n1. DEN – Odjezd v časných ranních hodinách. ČACHTICE - romantická zřícenina hradu nechvalně známá vinou hraběnky Alžběty Báthoriové. BECKOV - pěkná zřícenina hradu zmiňovaná již začátkem 13. století.\n2. DEN – VYSOKÉ TATRY - ŠTRBSKÉ PLESO - druhé největší jezero slovenské části Vysokých Tater s neopakovatelnou kulisou tatranských štítů. Výlet Mlynickou dolinou k vodopádu Skok a okolo Štrbského plesa. V podvečer koupání v POPRADĚ.\n3. DEN – Výlet do NP NÍZKÉ TATRY: DÄMENOVSKÁ JESKYNĚ SLOBODY - jeskynní systém s 30 km prozkoumaných jeskynních chodeb byl vytvořen říčkou Dämenovkou. Výjezd lanovkou na CHOPOK, v případě hezkého počasí pro zdatné hřebenová túra na nejvyšší horu Nízkých Tater ĎUMBIER.\n4. DEN – Výlet do oblasti NP VELKÁ FATRA: Ružomberok - výjezd lanovkou na MALINO BRDO, pěší přechod přes VLKOLÍNEC (horská osada zapsaná na seznamu UNESCO, žijící skansen). Odpoledne koupání v termálních lázních BEŠEŇOVÁ – blahodárné účinky těchto pramenů využívali již Keltové. Je zde také celoročně fungující termální koupaliště.\n5. DEN – Druhý výlet do oblasti NP VYSOKÉ TATRY: výjezd lanovkou na SKALNATÉ PLESO. Přechod části Tatranské magistrály na CHATU PRI ZELENOM PLESE, cestou výhledy na vápencové Belianské Tatry, sestup Dolinou Kežmarskej Bielej Vody do Tatranských Matliarov.\n6. DEN – BOJNICE - nádherný romantický zámek, který patří mezi nejnavštěvovanější kulturněhistorické památky Slovenska. Koupání v termálním koupališti ČAJKA. Příjezd do Prahy v nočních hodinách.\n5x ubytování (dvoulůžkové pokoje s příslušenstvím s polopenzí)\nDestinace - Vysoké a Nízké Tatry


Jídelní židle K349 šedá - Jídelní židle, které si zamilujete - PrimaŽidle.cz\nSeznam přání Kód produktu: P120001\nJídelní židle k349 je klasická, elegantní židle. Díky své originalitě je mezi zákazníky velice oblíbená. Jemný design zajistí, že se bude hodit téměř do každé jídelny. Židle K349 se stane netradiční součástí Vaší kuchyně, vkusně jí doplní a sjednotí k dokonalosti.\nZákladním materiálem celé jídelní židle K349 je látka v šedém provedení. Ta je velmi příjemná na dotek a nedráždí pokožku. Dále je látka velmi stabilní a pevný materiál, který je velmi kvalitní. Na opěráku zad je také část uzpůsobená k co nejsnědší manipulaci s židlí, či pouze k jejímu přesouvání.\nDalším materiálem je práškovaná ocel, který krásně a zvýrazní a povznese sedák židle. Pro ocel je symbolizující její pevnost, odolnost, vysoká nosnost, či dlouhodobá životnost. Vyzdobte a oživte si svojí kuchyň moderní a elegantním nádech, který potřebuje.\nK349 tedy nabízí:


Vítězové. Takový pocit měl od samého počátku člověk sledující rozhodující den z volebního štábu příštího prezidenta Mauricia Macriho, kandidáta opoziční koalice Cambiemos („Změňme“). Aniž by byly uzavřeny volební místnosti, mezi Macriho příznivci už se divoce skandovalo, zpívalo a následně slavilo.\nPočetný dav připomínající fotbalové fanoušky nadšeně křičel Macriho jméno pokaždé, když se ukázal třeba i jenom ve volebním spotu na televizní obrazovce. Jak přicházely exit polly a sčítaly se oficiální výsledky, o vítězství nikdo ani jednou nezapochyboval.\nA taky spolehlivě přistálo v Macriho klíně.\nMauricio Macri zvítězil s 2,8procentním náskokem. V argentinském kontextu jde přibližně o 700 tisíc hlasů. Foto Tony Valdez, flickr.com\nMarciho hlavní soupeř Daniel Scioli, nedávný favorit a kandidát vládní strany Fronty za vítězství (FpV), prohrál vlastně už svým přístupem ke kampani. Zatímco ještě před prvním kolem odepisovaný Macri přetavil svou „neprohru“ v triumfální nástup, Scioli ze svého „nevítězství“ naopak vytřískal suverénní prohru.\nMěsíční kampaň obou kandidátů před druhým kolem se nedala vůbec srovnávat. Macri si během krátké doby (a s vynaložením patřičných prostředků) vybudoval image klidného a zodpovědného manažera starajícího se především o praktický chod věcí. Měl zařídit, aby Argentina přestala zabíjet svůj (podle Argentinců) nezpochybnitelný potenciál a začala normálně fungovat.\nScioli, původně vybraný za kandidáta vlády právě kvůli své technokratické nátuře, ideologickému rozkročení a ospale klidnému stylu, nedokázal na takovou „krádež“ původních základů své vlastní kampaně reagovat.\nLevice v zemi předem opustila téma boje proti chudobě a překonání totálního ekonomického kolapsu z dob divoké privatizace, na čemž zvítězila ve všech posledních volbách, a nenabídla žádnou vizi. Macrimu přitom stejný posun do středu naopak pomohl: v kampani se rychle přihlásil k populárním sociálním programům a dokonce k Perónovu dědictví. A dokázal tuto středovou politiku mistrně zabalit do pozitivních hesel o změně a lepší budoucnosti pro všechny, evidentně inspirovanou tónem Obamovy vítězné kampaně z roku 2008, ovšem bez potenciálně kontroverzních témat.\nBilance a očekávání\nBylo by velmi těžké určit, v čem jiném se programy obou kandidátů lišily kromě detailů. Podobně těžké by tedy bylo odlišit od sebe budoucího prezidenta Macriho a Scioliho.\nLevice prohrála už v primárkách, když vedení FpV nebylo ochotné proti podnikatelskému favoritu Sciolimu postavit jasně vyhraněnou osobnost. Se Sciolim zvítězil v primárních volbách pro stranu typický, pragmatický perónismus nerozlišující mezi idejemi, ale zabývající se mechanismem udržení moci za každou cenu. Fronta pro vítězství nyní může přemýšlet nad tím, proč tato osvědčená strategie nevyšla.\nMacri se oproti tomu bude muset zabývat praktičtějšími problémy: Uvolní oficiální kurz argentinské měny, uměle nadhodnocovaný proti ostatním měnám natolik, že v zemi kvete obří černý trh s valutami? Dohodne se s věřitelskými pohrobky krize ze začátku století? Uvolní vysoká dovozní cla na zemědělské produkty? Začne znovu privatizovat zestátněný majetek? A skutečně bude ochoten a schopen udržet drahé sociální programy, když země plně vstoupí na finanční trhy?\nNa tyto otázky zatím nikdo nezná odpověď. Jisté je jen to, že pro nového argentinského prezidenta bude mimořádně těžké nezklamat naděje svých rozličných příznivců očekávajících změnu, ovšem bez velkých experimentů a negativních následků.\n23. listopadu 2015 v 11.09\nPetr Jedlička Americké hedge fondy zahnaly Argentinu do defaultu\nNovember 24, 2015 v 13.31\nNejsem natolik blízce seznámen s argentinskou politickou scénou, abych mohl soudit osobnost (a pravé politické cíle) nového argentinského prezidenta.\nAle na základě toho, co jsem o posledních argentinských prezidentských volbách četl, to na mě opravdu nemálo působí takovým dojmem, jako by na scénu vstoupil nějaký nový argentinský Babiš.\nTedy někdo, kdo vlastně vůbec není nějakým profesionálním politikem, a ani jím být nechce. Kdo je v prvé řadě "machr", tedy někdo kdo chce řešit zcela pragmaticky problémy země, a také se takto prezentuje.\nA zdá se, že právě tímto způsobem své vlastní prezentace M. Marci u volebního lidu zabodoval: ten měl zřejmě už po krk všemožných politických tahanic a korupčních afér, a rozhodl se nakonec pro toho, kdo dokázal vzbudit naděje, že bude někým jiným. Někým, kdo prostě řeší problémy země.


Standa slaví narozeniny 22. 12. | Časopis HOST\nKaždý rok, těsně před vánočními svátky, slaví Standa narozeniny. I když, ono se to řekne, slaví narozeniny, on je doopravdy moc neslaví, ba dokonce ani o nějaké oslavy moc nestojí. Ve skutečnosti to vypadá tak, že v kanceláři, kde Standa pracuje, si kolegové takovou malou oslavičku vynutí, ovšem nijak protivně nebo dokonce násilně. Ne, to vůbec ne. Ono, jak řečeno, je před vánočními svátky, panuje jakási atmosféra napětí a nakupují se dárky a lidé jsou vděčni za každou záminku, kdy se najde chvilka klidu a může se jen tak nezávazně posedět a poklábosit. Za dva dny je Štědrý den, to bude zase zmatek doma, člověk se zastaví až večer, na chviličku vydechne, snad, aby v kruhu rodinném trpěl následujících několik dnů svátků. Takový měl aspoň Standa z lidí v kanceláři pocit. Skoro nikdo se jednoznačně na svátky netěšil. Ne že by byli neradi doma, to se nedá říct, ale nebyli zvyklí bývat se svou rodinou tak dlouho pohromadě, nevěděli, co jiného o Vánocích dělat, než bývá zvykem, a ani si netroufali tuto tradici rušit. Takže si opravdovou chvíli odpočinku, klidu, opravdové pohody a nenucenosti užívali všichni tam, kde se zdálo, že mají všeho až po krk, totiž právě v kanceláři. A k tomu se výborně hodily Standovy narozeniny. Byly v den, který jako by byl vybrán nějakou vyšší mocí. Člověk se dokonce mohl doma vymluvit, že je to jakási tradice, že by se někdo mohl zlobit a mohlo by se to projevit na platu nebo odměnách, ne-li dokonce zamýšleném povýšení. Prostě, člověk musí držet basu, jak se říká, přes to nejede vlak, a doma se to těžko vysvětluje, to by se musely znát poměry zrovna na tomhle konkrétním pracovišti, že. Takže v domovech a rodinách spolupracovníků si nikdo netroufl nic namítat, aby nebyl obviněn, že kvůli němu na to partner či partnerka — a potažmo celá rodina — doplatili. A ještě jedna věc, velmi důležitá. Lidé se mohli napít, dostat se trochu do nálady, zaflirtovat, ne-li dokonce prožít romanci mimo domov a rodinu. Standa znal dokonce na pracovišti vztahy, které fungovaly jako paralelní manželství už řadu let a nikdo se tomu nedivil, bylo to obvyklé a nijak výjimečné. Někdy se to proměnilo, jako když se řekne škatule, hejbejte se. A pak to zas fungovalo pár let, měsíců nebo týdnů dál.\nStanda sám nebýval rád středem pozornosti. V tomto případě to po něm ani nikdo nežádal, byla to taková služba kanceláři, že se Standa zrovna v tenhle den narodil. Kolegové a kolegyně přišli, každý donesl něco k jídlu a pití, a když se to dalo dohromady, nebylo toho málo. Formálně se popřálo Standovi, ten něco zamumlal a už se otvíraly láhve, jedlo se a pilo. Standa z jakési setrvačnosti také donesl dort, který mu žena pro kolegy upekla, každému kousek nabídl a tím bylo povinnostem učiněno zadost. Jakmile všichni Standovi poblahopřáli, vlastně jakmile halasně ťukli flaškou o stůl, rozbalili grilované kuře, chlebíčky nebo jiné pochutiny, dali se všichni do jídla a pití a na oslavence se zapomnělo. Někdy se ještě chvíli zůstalo pohromadě, při zvláštních příležitostech. To když pan Kotas dovezl elektrickou troubu a v ní, přímo v kanceláři, upekl dvě nutrie, které od někoho, u nich na okraji města, dostal. Jindy zase, opět tento Kotas, kterého tyto příležitosti nějak potkávaly, údajně svým vozem porazil srnku nebo jelena a doma vše zpracoval a donesl pak kolegům výborný guláš, za který pak byl ode všech chválen. Ostatně byl chválen vždycky. Jen jednou, když upekl psa, nechal všechny sníst jejich porci, chválit chutnou krmi a pak jim teprve prozradil, co to konzumovali, udělalo se pár kolegyním zle a na Kotase se chvíli hněvaly, ne však dlouho.\nŽeny, které rády vařily, používaly tyto oslavy jako příležitost vyzkoušet zde jídla, která teprve pak mohly nabídnout rodině, takže různé pochoutky, například lasagne, krtkův dort nebo ovocný speciální salát paní Popelkové, byly poprvé konzumovány zde, v kanceláři, při příležitosti Standových narozenin.\nStanda se na ty narozeniny docela těšil. Seděl, pozoroval spolupracovníky, jak si tu oslavu užívají, a mohl odejít, kdy se mu zachtělo, protože si ho už nikdo moc nevšímal. Ostatní, sdruženi v hloučcích, se vesele bavili, povídali si, jedli a pili. Bylo ještě docela brzy, ani ne poledne, slunce zářilo okny rozlehlé kanceláře a venku byl jasný, mrazivý zimní den a svítil, z noci ještě čerstvě napadlý, bílý sníh. Domů Standa spěchat nemusel, ostatně bylo i brzy, tak ani nemohl. Svátky se totiž ve Standově rodině nijak zvlášť neslavily. Samozřejmě, rodina se sejde, bude večeře i dárky, nicméně Standa byl odchován v tradiční středoevropské židovské, skoro asimilované rodině, navíc po válce, kdy měli někteří Židé pocit, že bude lepší, když nebudou viditelní, ani zjevem ani zvyky, že si tak možná zachrání život před možným pronásledováním. Bylo sice jasné, že je to jen iluze, že se spoléhají na něco, čemu sami moc nevěřili. A tak na druhé straně přece jen jakési zlomky zvyklostí dodržovali, navštěvovali o svátcích synagogu a účastnili se obřadů, aniž by nějak hlouběji znali jejich smysl. Zároveň se držely i svátky většinového obyvatelstva, Velikonoce, Nový rok, Dušičky i ty, právě se blížící, Vánoce. Přibližně v tu dobu slavili také Židé svou Chanuku. A tak, tradičně, Standova smíšená rodina slavila i tyto svátky jakýmsi ekumenickým eintopfem. Zkrátka, svátky se držely. Standova žena ostatně vyrostla v obdobně vlažné rodině křesťanské, takže tu nebyly důvody k nějakým svárům. Navíc, i kdyby se oba chtěli nachýlit na tu nebo onu stranu, nebyla k tomu příznivá situace, poněvadž v obou církvích nabyla vrchu jakási nesmlouvavost a přísnost a s tím si žádný z nich nevěděl rady. Jejich děti, dva hoši, už také dorůstaly a měly spíše odstředivé než dostředivé tendence. Navíc byli také zaujati svými zájmy a koníčky, jichž měli dost a dost, takže ke svým rodičům měli sice celkem přátelský, nicméně dosti přezíravý vztah. Standa pocítil dojetí, zdálo se mu pojednou, že je se svou rodinou takovým ostrůvkem. Jejich vztahy byly, jak si náhle uvědomil, přátelské, ohleduplné, snad až láskyplné. S ženou byli pohromadě už čtyřiadvacet let a pořád se měli rádi, i to ho naplňovalo setrvalou, takovou lehce bolestnou radostí.\nStanda vyšel na chodbu. Z kanceláře slyšel cinkání sklenek a příborů, lehký šum hovoru a cítil závan kouře z cigaret. Vytryskl smích a zase umlkl. Standa se podíval na hodinky a s překvapením zjistil, že už zase uplynula další hodina. Za tři hodinky může jít domů! Chvíli se rozmýšlel, jak využít čas, a řekl si, že seběhne o pár poschodí níž, k závodní doktorce, poněvadž měl před pár týdny celkem drobné potíže a právě v těchto dnech měly být hotovy výsledky všelijakých těch vyšetření, kterým se musel podrobit.\n„Ano, zajdu tam, to bude nejlepší!“ řekl si, že nepojede výtahem a těch pár poschodí seběhne. Měl rád ten dům, byla to úřední budova ze začátku dvacátého století, se širokým žulovým schodištěm, železným litinovým zábradlím a dlouhými chodbami, kde se řadou táhly vysoké, matně hnědé a časem trochu sešlé dveře. Seběhl a za chvíli už klepal na dveře závodní lékařky, byly to snad jediné bílé dveře v budově. Po chvíli čekání se totiž rozhodl zaklepat, poněvadž v čekárně nikdo nebyl. „Dále!“ ozvalo se a Standa vešel. Doktorka sebou cukla, vypadalo to, jako by se lekla.\n„Čeho se leká?“ pomyslel si Standa.\nDoktorka hluboce vzdychla.\n„Proč vzdychá? Snad nakonec není nemocná? Teď, před svátkama? Chudák...“ pomyslel si Standa.\n„Už jsem si říkala, že vás zavolám, abyste se za mnou stavil,“ zamyšleně poznamenala doktorka a krouživým pohybem si dlaněmi obou rukou třela svědivé čelo. Měla nějakou kožní chorobu, a vždycky když byla nervózní, si takto, možná bezděky, ulevovala.\n„Těžké je to, těžké... jak to jenom... jak bych...“ doktorka kývala hlavou ze strany na stranu a hrozilo snad nebezpečí, že si z obličeje sloupne několik vrstev, snad až na holé maso, jak horlivě kroužila dlaněmi.\n„Jen směle do toho, paní doktorko! Už máme výsledky? Budu muset docházet na injekce, ne? Jen klid, mně to nijak nevadí. Já se nemůžu dívat, když to je někomu jinému, ale mně, to mi vůbec nevadí. Tak jak to vypadá? Totiž,“ ztišil na chvíli Standa hlas, „já mám dnes narozeniny, tak něco snesu,“ zasmál se Standa.\n„No!“ Doktorka vypustila vzduch jako parní lokomotiva. Bylo vidět, že se chystá něco říct, ale nemůže se k tomu dost dobře odhodlat. Vydatně si ještě jednou promnula obličej a pak se náhle podívala na Standu: „Pane Stando, tak přišly ty výsledky!“\n„No a co? Je tam nějaký problém?“ divil se Standa. Pomyslel si, že možná bude muset změnit doktora. „Půjdu k obvodní, tam, co bydlíme, tahle je nějaká pomalá.“ Ale trpělivě čekal, co z doktorky vyleze.\n„Pane Stando... je to špatné. Těžko se mi to říká... je to zlé. Je to... horší, než by si mohl člověk vůbec myslet.“\n„Co tím myslíte?“ zůstával Standa kupodivu stále klidný, jako by se jednalo o někoho úplně jiného.\n„Konec, pane Stando, je mi to moc líto. Je konec...“ znovu odfoukla doktorka.\n„Vánoce jsou v prčicích!“ pomyslel si Standa. Stále ještě všechno nepochopil. „Jaký konec, musím do nemocnice?“\n„Ani to ne, nezlobte se... i na to už je pozdě, nedá se už nic dělat. Vůbec nic,“ tiše a se skloněnou hlavou řekla lékařka, dokonce ani ruce, které měla položeny na stole, se nehnuly.\n„Já umřu?“ opatrně se zeptal Standa. „A kdy, za jak dlouho? Kolik mám času? Víte, paní doktorko, že mě taková věc vůbec, ale vůbec nenapadla? Vás by to napadlo?“\nDoktorka se zamyslela a potom velmi vážně odpověděla, jako by to bylo v té chvíli to nejdůležitější: „Nevím, možná...“ a pak už tak věcně, skoro nezúčastněně dodala: „Výsledky přišly včera večer... a dávají vám tak nanejvýš den, možná hodiny. Takže teď zbývá... kolik? Tři, čtyři hodiny? Asi tak.“ Pak se podívala Standovi do očí: „Nemůžu nic dělat, pane Stando, vůbec nic. Jedině že byste chtěl... zemřít v nemocnici, tak vás tam můžu nechat odvézt. Jenom to. Víc nic.“\n„Jenom to?“ řekl Standa, ale nečekal na odpověď. V té chvíli už vycházel z ordinace a mechanicky pozdravil. „Na shledanou.“ Doktorka si promnula obličej a udiveně vzhlédla za odcházejícím Standou, v té chvíli už vlastně hleděla na dveře, které se právě dovíraly.\nNa chodbě si Standa na chvíli musel sednout na lavici, která tam stála. Byly ty lavice, dřevěné s opěradly, na každé chodbě, aby se příchozí mohli posadit, než na ně přijde řada. Standa seděl, necítil sice žádnou slabost, únavu ani bolest, potřeboval si ale všechno rozmyslet. Rozhlížel se kolem, pozoroval lavice, které stály podél stěny v určitém odstupu, a pomyslel si, že už jsou staré, nepohodlné a potřebovaly by vyměnit. Sevřelo se mu hrdlo. „Tak ty blbé lavice vidím naposledy. Dnes naposled. Ony mě vlastně přežijí, ty hloupé lavice! Už dávno měly být pryč a pořád tady trčí! A já jsem tady měl ještě pobýt a jdu pryč. Teda... budu pryč. Tak! Co teď, co teď?“ Hlavou se mu honily myšlenky, ale neměly žádný smysl ani řád. Byly to útržky, neuspořádané, kusé a někdy dětinské. Standu napadlo, že by možná měl jít umřít domů. Ale pak si zase řekl, že domů ne, co by tam dělali s jeho mrtvolou. Lepší bude, když ho do márnice odvezou odsud, ze zaměstnání. Uvažoval, jestli bude někomu z kanceláře po něm smutno. Budou na něho vzpomínat? Budou ho postrádat? Čí narozeniny budou před Vánoci slavit? Asi budou muset někoho přijmout — ale vybírat pracovníka podle toho, kdy má narozeniny? To přece nejde! Pak si řekl, že se tím nebude zabývat, že to už není jeho věc. On přece umírá a nebude v posledních chvílích života řešit, čí narozeniny se budou slavit. Taky ho napadlo, že je zítra výplata, dokonce mají dostat nějaké odměny. To by se rodině hodilo, zvlášť teď, když zůstanou, chudáci, sami. Standa se rozhodl, že tohle ještě zařídí, že půjde do účtárny a poprosí, aby ty peníze poslali, jindy si je totiž osobně přebíral, líbilo se mu mít v peněžence víc peněz, to vždycky šel pěšky domů a představoval si, co by tak koupil, jaké překvapení by ženě nebo synům dopřál. Dělalo mu to radost. Peněz totiž většinou bývalo právě tak akorát, takže si opravdu mohl jen představovat. Vlastně chtěl ještě koupit i nějaké dárky! A co chystají pro něho, to už se taky nedozví. Při veškerém tom uvažování se rozhodl: „Ano, to je ono! Půjdu za paní Šnajderkovou, co sedí v účtárně, a domluvím to s ní. Ona mě má, myslím, docela ráda, udělá to pro mě. Mám jí říct pravdu? Ne, to ne, nevěřila by tomu, vždyť mi před hodinkou ještě přála k narozeninám a přišla si taky přiťuknout... nic jí neřeknu! Nebudu ji lekat!“ rozhodl se Standa a zvedl se rychle z lavice. Zatočila se mu hlava. „Už je to tady!“ pomyslel si. „Už se to blíží.“\nOpatrně se vydal nahoru. Účtárna sídlila o dvě poschodí výš. „Tolik schodů!“ pomyslel si. „Ujdu to vůbec?“\nŠel pomalu, aby šetřil síly. Přidržoval se ohlazeného dřevěného zábradlí a stoupal schod za schodem. Před účtárnou se vydýchal a — jakoby nic — vešel dovnitř. Seděla tam jiná paní, ta byla v úřadě nová, neznal ji a navíc vypadala, že je stále nasupená, že ji práce nebaví a styk s lidmi obtěžuje.\n„Promiňte, prosím, kdepak je paní Šnajderková?“ zeptal se zdvořile. Dáma na něj pohlédla a zase, bez známky jakéhokoliv zájmu, se sklonila nad časopis, který si zrovna prohlížela. Standa zahlédl, že je právě na stránce Účesy hvězd, a když se podíval na její hlavu, viděl nemoderní drdol obarvených blonďatých vlasů. „Hvězdy ti moc nepomůžou,“ pomyslel si. Dáma utrousila, hledíc na účesy hvězd: „To já nevím. Šla teď ven.“\nStanda ucítil vlnu horka, která mu projela tělem, a zmocnila se ho panika, ale nahlas pravil opět velmi jemně: „A kdypak se, prosím, paní Šnajderková vrátí? Potřeboval bych s ní nutně mluvit... totiž.“\n„To já nevím. Šla teď ven, vždyť jsem vám to už říkala,“ opakovala panička nevzrušeně, i když přece malinko důrazněji.\n„Ale kam šla? Nevíte, prosím vás, kam šla?“ ptal se znovu a možná že v jeho hlase bylo něco, co přimělo paní k odpovědi, tentokrát ještě přijatelným tónem: „Šla si koupit svačinu.“\nStanda zaváhal a pak řekl jen „děkuji“ a vyšel z kanceláře. Na chodbě si řekl, že to ověří, každý se přece může mýlit. Šel po chodbě, otvíral jedny dveře za druhými a sháněl se po paní Šnajderkové. Z jedné kanceláře dokonce volal do té jejich, kde, jak v pozadí slyšel, probíhala už dost hlučná zábava, nicméně, jak se dozvěděl, bez paní Šnajderkové. Pak se vrátil do účtárny. Zaklepal, pootevřel dveře a zeptal se: „Ještě nic?“, avšak bez odezvy. Sám tedy usoudil, že nic — jak vidno —, a usadil se znovu na lavici před účtárnou. Kolem proběhl nějaký pán a jen tak, v chůzi, řekl: „Šnajderková je prej nahoře, na sekretariátě.“\n„Díky!“ málem zakřičel Standa a vyjel výtahem nahoru, na ředitelství. Na sekretariátě o Šnajderkové vůbec nevěděli. Zato Standa cítí, že už mu síly ubývají. Nevěděl, co má dělat, ve výtahu umřít nechtěl, a tak šel ztěžka po schodech dolů. Zdálo se mu, jako by byl někde na horách. „Tak málo kyslíku! Jak je to ředitelství vysoko!“ říkal si a šoural se dolů. U účtárny už měl strach znovu se ptát. Klesl na kolena a poslouchal za dveřmi, kde však bylo úplné ticho. „Kdyby mě tak někdo viděl! Klečím tady před účtárnou jako blázen, nalepený na dveře jak špión.“ Ztěžka se mu podařilo vstát a posadit se znovu na lavici. Cítil, jak mu ubývají poslední zbytky sil. Už ani dobře neviděl, jako by se chodbou šířila mlha, a když někdo občas vyšel z některých dveří, viděl Standa jen matný stín. Z kanceláří se linula hudba, úředníci poslouchali rádio. Ozývaly se koledy, odevšad jen koledy, zvonečky, hlasy a hlásky. Standovi se nesmyslně mihnul hlavou Otčenáš smíchaný s dětskou říkankou: „Otče náš, co děláš, žes tak vesel stále, posvěť se jméno tvé, hop — a skákal dále.“ Standa chtěl tuhle míchanici vypudit z hlavy.\n„Je to blbost! Úplná blbost!“ Nic jiného, rozumnějšího a lepšího, nepřicházelo. Standa seděl před účtárnou, slábl a cítil, že umírá. Paní Šnajderková stále nepřicházela. Koledy hrály, Standa umíral, Šnajderková nakupovala svačinu a blížily se Vánoce.\nAutor (nar. 1946) je režisér, herec, dramatik a prozaik.\nHOST, 2006, roč. XXII, č. 10, s. 20-22


Deviantské vaiṣṇavské skupiny - Část 6. - Smārtové - ŚRĪ RŪPĀNUGA PARAMĀRTHA VIDYĀPĪṬHA\nPraha, 25.4.2013, Visnu/Choitro masa, Gaura pakha, Purnima, Gaurabda 527\nČást 6. - Smārtové\nOni si myslí, že dokonce mahā-prasāda, voda Gaṅgy, caraṇāmṛta, śālagrāma a śāstra se znečistí\nNe takovým způsobem jako prākṛta-sahajiyové, no stejně vlivní, ale jiným způsobem, byli smārtové. Smārtové představovali tělo ortodoxních hinduistů, kteří se většinou drželi smārta-viddhi. Obecně se sami spíš označovali jako hinduové, než jako smārtové – termín, který mnozí ani neznali. Formalisti a konzervativní, se přísně drželi předepsaných hindu hodnot, obzvlášť kastovních zvyklostí. Protože se pyšnili svoji poctivostí a solidním morálním statusem, smārtové, specificky ti z kasty brāhmaṇů, měli sklon se stranit vaiṣṇava-dharmy a opovrhovali zpustilostí, kterou onemocněla. Pompézně a ne zcela bezdůvodně, pohlíželi na vaiṣṇavy jako na slotu, která byla vyloučená z uznávané společnosti a teď dále narušují sociální řád tím, že hlásají, jakožto následovníci Pána Čaitanyi, že jsou beztřídní a zproštění morální zodpovědnosti. K hrůze kastovně zajetých smārtů, vaiṣṇavové úmyslně ignorovali umělé móresy, jako ty, které regulují mezikastovní stravování, které nařizovali kdo s kým mohl u jídla sedět, nebo pozvat, nebo přijmout pozvání od. Také na filozofické půdě, smārtové typicky oponovali vaiṣṇava-dharmě, protože je nekonformní, odsuzovali ji a považovali vaiṣṇava śāstry jako Pañcarātra za ne vedské. Smārta opovrhování vaiṣṇavy shrńovalo běžné řčení:\nveda-vidhi chāḍā, yāya boṣṭam pāḍā\n„Postrádající Vedu a vidhi se uchýlí do vaiṣṇava končin.“\nVětšina smārtů se drželo mínění, že Śrī Caitanya Mahāprabhu nebyl Bhagavān, ale přinejlepším nějaký druh světce. Mnozí se shodovali se světskými akademikmi, že současná degradace v Bengálsku je ne v malém měřítku kvůli Śrī Caitanyovi, kterým opovrhovali jako sociálním deviantem. Ve jménu prema-dharmy opustil domov, zanechávajíc za sebou brečící rodinu a přátelé, aby se stal mizerným žebrákem a tak svedl ostatní k tomu, aby se zřekli obou, premy i dharmy. Smārtové se dále ošklivili, že volné míchání se Pána Caitanyi s nižšími kastami a Jeho respektování „nízko třídních“ vaiṣṇavů dokonce víc než rozených brāhmaṇů neoddaných, co považovali, že to podnítilo umělý pokus vaiṣṇavů dosáhnout vyšší sociální status. Dále pak zavrhovali tvrzení vaiṣṇavů, že pouze harināma stačí na zničení všech hříchů, jelikož tato teze vážně podkopávala všelék propracovaných postupů, které jsou potřeba pro rozhřešení. A jelikož smārta kněží záviseli na přízpěvcích za předepsání a uplatňování takových procedur, jejich zájem nebyl ve vedení lidí pro zastavení hřešení, ale záledně v podporování v jejich pokračování, obzvlášť protože prvořadou metodou vykoupení bylo dávata milodary brāhmaṇům, jmenovitě jim. Interpretovali śāstrické výroky podporující postavení vaiṣṇavů jako ne skutečné podněty k povzbuzování zpívácí jmen Viṣṇua, což považovali za zožnou činnost, ale určitě ne vše osvobozující. Celkem vzato smārtové viděli vaiṣṇavy jako prostořeké sentimentalisty šikovně vytvářející důvody, aby obešli prastaré tradice.\nUvězněni v karma-kāṇḍě a jñāna-kāṇḍě, smārtové byli primárně ovlivněni dvěma doktrínama: karma-mīmāṁsā zcela materialistické dogma, které vylíčil starodávný světec Jaimini, kde se doporučuje provádění zbožných čionností, aby se v budoucnu sklidili dobré výsledky a māyāvāda Śaṅkarācāryi, který i když byl filozoficky v základě v rozporu s Jaiminim, podobně zastával pro běžného člověka vykonávat písmy předepsané povinnost.\nČerpajíc analogii z Kṛṣṇa-līly, Śrīla Sarasvatī Ṭhākura vysvětlil vztah mezi smārta-vādou, impersonalizmem a Kṛṣṇou:\n„Když Kṛṣṇa a Balarāma vstoupili do Mathury, aby zabili Kaṁsu, viděli na straně pradláka, kterého prací bylo drhnout ušpiněné hadry a barvení oblečení různými barvami. Tento pradlák představuje smārta-vādu. Pán smārta-vādy je neosobní filozofie, symbolizovaná Kaṁsou. Smārta-vāda umývá infekci špatného materiálního chování a hříšné jednání vodou prāyaścitty (rituálního odčinění), dobarvuje tyto činy různými popisy skvělých výsledků a nakonec to všechno nabízí jejich pánovi – impersonalismu v podobě Kaṁsy – který zavrhuje věčnou povahu Kṛṣṇového jména, podoby, vlastností a činností. Kṛṣṇa a Balarāma jsou základními složkami všeho co je a Páni dokonce i Kaṁsy, kdežto neosobní pojetí je pouhou nedokonalou manifestací Kṛṣṇy. Když to pradlák, sluha impersonalismu, nemohl pochopit, projevil odpor vůči Kṛṣṇovi a Kṛṣṇa ho zabil. Řetězec morálního chování platí na ty, kteří jsou závislí. Absolutně nezávislá Nejvyšší Osoba není svázana řetězi chování, které vynalezli služebníci Jeho služebnice (Māyi). Svým vlastním přáním je spoután provazy lásky Yaśody a gopī.“\n(Gauḍīya 11.217 )\nPodle smārtů jenom muž, který se narodil ve třech horních kastách, může dostat posvátnou šňůru, po čem může studovat Vedy a recitovat Brahma-gāyatrī. Úměrně s jejich způsobilostí podle zrození, ne brāhmaṇové by měli provádět puṇya-karmu (zbožné činnosti) aby si posléze zasloužili zrození jako brāhmaṇové, jako jediný status, z kterého mohou aspirovat na nejvyšší dosažení neosobního vysvobození. Smārtové dále se zapřisahali, že dokonce jestli osoba, která se věnuje Hari-bhakti, je považovaná za očištěnou, přesto musí reinkarnovat do rodiny brāhmaṇů, aby dostala výsadu vykonávat vedské ceremonie podstatné pro Hindu život. Jako právoplatní následovníci spleti komplexních a rozmanitých systémů filozofií a postupů, smārtové byli byli pyšní na své uvůlněné dodržování nesčetných rutinních předpisů. Smārtové, špatným vyložením smyslů vedských pravidel a majíc pramálo poznání o jejich základních těžce pohopitelných záhad, zahlceni nesčetnými suchými ritualistickými ceremoniemi a formalitami, udržovali zcela materialistický pohled na vedskou dharmu a život samotný.\nI když mnoho praktik smārtů a čistých vaiṣṇavů bylo očividně podobných, jejich konceptuální rozdíl byl tak hluboký, že je vzájemně udělal protikladnými. Čistí vaiṣṇavové měli nařízeno vykonávat povinnosti varṇāśramy podle smṛti-śāster, které jsou devocionálně orientované, konkrétně Hari-bhakti-vilāsa, aby kultivovali vědomí, že nejsou toto tělo, ale čistá duše a služebník Viṣṇua a s přesvědčením, že všechny činnosti by měli být vykonávany pro Jeho potěšení. Ovšem materialistický smārtové následovali varṇāśrama-dharmu, aby posilnili tělesné vědomí splnili si sobecké touhy. I když mnohé z jejich praktik, jako následování Ekādaśī půstu, zpívání jmen Viṣṇua a koupání se ve svatých řekách se shodovalo s těma oddaných, smārtové je považovali za puṇya-karmu, účinné pro vyvážení špatné karmy a udělení dobré. Smārtové následovali Ekādaśī ve dni, které jsou zakázané ve vaiṣṇavské tradici, trvali na tom, že śrāddha pro zachránění zesnulých předků z existence duchů, byla nutná dokonce i pro vaiṣṇavy, blahosklonná pro vaiṣṇavy narozených v nízké kastě a domnělé zasvěcené vaiṣṇavy nízkého zrození, kteří nebyli autorizováni uctívat śālagrāma. Dokonce zamítali Viṣṇu-prasāda jako nečistý, když je servírovaný ne brāhmaṇy. A považovali mṛdaṅgy, nedílnou součástí saṅkīrtana Pána Čaitanyi, za nečisté, protože jsou vyrobené z kůže. Smārtové protestovali proti tomu, aby byli nošeny do chrámu. Nehledě na smārtské oficiální uctívání Pána Viṣṇua, považovali Ho za jednoho z rozmantých bohů, který je podřízen zákonům karmy a reinkarnace, jako obyčejná bytost podřízen pravidlům śāster. Śrīla Bhaktisiddhānta Sarasvatī vysvětli, že smārtské formální obětiny Viṣṇuovi nejsou souznačné s vaiṣṇavským uctíváním, ale popravdě pravým opakem:\n„Smārtské uctívání Viṣṇua je součástí jejich uctívání polobohů jako Gaṇeśa, Sūrya a tak dále a nepovažuje se za uctívání Nejvyšší Osobnosti Božství, jako kdyby byl jeden z pěti polobohů, vidíc Ho jako poloboha, nerozpoznajíc Jeho nepřekonatelné postavení. Takové uctívání je urážlivé a ateistické.“\n(Amrta vani 241, Śrī Śrīla Prabhupādera Upadeśāmṛta 324)\nSmārtové následovali systém pañcopāsanā, který nadělil Śaṅkarācārya, který v sobě zahrnoval uctívání pěti božstev: Sūrya (Slunce) pro dharmu, Gaṇeśa pro arthu (prosperitu), Durgā pro kāmu (uspokojování smyslů), Śiva pro případnou mokṣu (osvobození se od materiální ecistence) a Viṣṇua, Jehož přítomnost je povinná ve všech uctíváních, aby získali dobrodiní jako oproštění se od strachu a smutku. Nebo kvůli neosobnímu pochopení, že všichni bozi jsou si stejní, uctívali kteréhokoliv poloboha, který se hodil jejich sklonům. Pod vlivem prominetního śākta kultu v Bengálsku, smārtové obecně upřednostňovali uctívat Durgu pro získání světské hojnosti.\nPřes jejich pýchu, že jsou vysoce kulturní díky rodu, tradici, učenosti, náboženským obřadům, odpovídající nadřazené inteligenci a přidržování se pravidel rituální čistoty, umělé rozlišování, které smārta-brāhmaṇové napasovali na společnost, naznačovalo, že jejich mentalita byla v základě všedná a vykořisťovatelská. I když horlivě vykonávali náboženské rituály, tělesná identifikace a světské úsilí smārtů udělalo jejich vzhled a činnosti zcela materialistické. Śrīla Sarasvatī Ṭhākura pohrdal jejich povrchním a bezvěreckým přístupem:\n„Protože smārtové kladou důraz na vnější, materiální čistotu, jejich uctívání je modlářské a ateistické. I když jim záleží na čistotnosti a nečistotnosti, jednají v protikladu s přáními Pána a duchem śāstry. Oni si myslí, že dokonce mahā-prasāda, voda Gaṅgy, caraṇāmṛta, śālagrāma a śāstra se znečistí když se zkontaktují s nečistími předměty, že když se Pán zjeví v hmotném vesmíru, poskvrní se hmotou a že když vaiṣṇava osvobodí padlou duši z pomíjivého světa, tak se během toho procesu znečistí. Jestli, jak oni zastávají názor, mahā-prasāda ztratí svoji duchovní kvalitu, když se dotkne rukou caṇḍāly a Bhāgavata se znečistí, když se zabalí do kůže, pak jaká je očisťující vlastnost těhto předmětů? Jak může jedna osoba povznést jinou? Jak může být nedotknutelný hříšnik vykoupen?“\nHinduismus v Bengálsku se řídil obrovským množstvým smṛti pravidel, které smārta Raghunandana Bhaṭṭācārya z Navadvīpu utřídil odchodu Caitanyi Mahāprabhua a které se staly autoritou, neschopnou života, pro regulování každého drobného detailu života Hindua. Podle Śrīly Bhaktisiddhānty Sarasvatīho, Raghunandana shrnul jeho smṛti z čiré zášti vůči Viṣṇuovi a vaiṣṇava-dharmě, se záměrem zrušit vliv Hari-bhakti-vilāsy, publikované nějakých padesát let předtím. I když Raghunandanove pravidla byli sesbírané z různých śāster, zcela postrádali jakoukoliv diskuzi o transcendentálním účelu vedských rituálů a dávali vedení jenom pro to, jak dosáhnout uspokojení hrubých a jemných těl v současných a budoucích životech. Typicky, jak je pro karma-kāṇḍu, tvořili propracovaný systém sebe nalhávaní pod pláštěm zbožnosti. Śrīla Bhaktisiddhānta Sarasvatī komentoval, že Raghunandanove motlitby ke Kṛṣṇovi, v jeho smṛti, byli jednoduše okázalé, v doprovodu komplikovaných popisů postupů nepřátelských vůči Hari-bhakti a tak jeho šou úcty ke Kṛṣṇovi bylo podobné tomu od Jarāsandhy.\nRaghunandana pevně podporoval nadvládu brāhmaṇů. Tak včleněním její použití do Gauḍīya praktik, potomci brāhmaṇských následovníků Mahāprabhua zajistí, aby jejich rodiny měly pro budoucí generace výsostné postavení ve vaiṣṇavské společnosti. Z tohoto důvodu se ustanovila kastovní přísnost mezi Gauḍīyami stejně jako v širší hindu kultuře, takto porušujíc učení Pána Caitanyi, které měli ustanovit oddané jako transcendentální sociálnímu postavení. Harmonist poznamenal: „Dědičná organizace vyžaduje násobení nařízení a směrnic, aby zvěčnila uzurpaci duchovní autority pseudo brāhmaṇy, kteří se domáhali svého statusu právem dědičnosti.“\n(The Harmonist 19.19-20, červenec 1931)\nZatímco v konvenčním bengálském vaiṣṇavismu fungovali kastovní goswami jako guruové, povinnosti kněží zůstali doménou smārta-brāhmaṇů, kteří prováděli obřady podle smārta učení pro všechny kastovní Hindy, dokonce i těch, kteří byli teoreticky vaiṣṇavové. Smārta metody a rituály tvořily základ sociálního a domácího dění pro všechny kastovní Hindy, včetně vaiṣṇavovů, kterých názor byl teoreticky neslučitelný se smārta praxí. Od narození až po smrt, každá důležitá událost v životě, měla svůj patřičný zvyk, předepsaný průběh, pro které údajně jenom brāhmaṇové byli kvalifikovaní dát vysvětlení s náboženských zákoníků a vést je. Zanedbání nebo vzdor tomuto režimu by vedlo k sociálnímu vyloučení a hrozbě zubožení v budoucnu. Náboženská nadvláda rozených brāhmaṇů a jejich posvěcená kněžská role se tak solidně upevnila. Nadřazenost brāhmaṇské kasty byla úplná a nebylo ji možné uniknout.\nBez přítomnosti dochovaného jasného konceptu śuddha-bhakti ve společnosti, vše zahrnující srůst Hinduizmu rozmazal rozdíly mezi smārtami a vaiṣṇavy. Jako výsledek toho, zřetelný charakter vaiṣṇava-dharmy v Bengálsku byl ve velkém zkompromitován přidružením do smārtou ovládaného hlavního proudu Hinduismu. Mnohačetné aspekty vaiṣṇavského tradičního života byli zapomenuty a sociálním tlakem, nebo pouhou neznalostí, dokonce i v údajně vaiṣṇavských rodinách, śrāddha i ostatní rituály byli prováděny podle smārta-viddhi. Většina osob, které se označovaly za vaiṣṇavy, byly žáky kastovních Goswami a praktikovali charakteristické činnosti Gauḍīya-Vaiṣṇava-dhaemy, jakými jsou provádění kīrtanu a nošení vaiṣṇavského tilaku, ale se také držely smārta rituálů a zvyků míněných pro přirůst dočasné zbožnosti. Podobně bylo rozšířeno uctívání polobohů v tandemu s uctíváním Kṛṣṇy. Ale tyto ne vaiṣṇavské praktiky ipso-facto diskvalifikovali přívržence ze śuddha-bhakti. Tak i přes jejich patrnou horlivost, jejich smyšlená bhakti zůstala zaseknuta na hmotné úrovni.\nA v nepoměru mnoho smārtů bylo zasvěcených do vaiṣṇavských manter, následovalo četné vaiṣṇavské praktiky a sebe považovali za vaiṣṇavy svého druhu. Ovšem takto přijímáni čistými vaiṣṇavy, pokud se plně nezřekli jejich smārta odevzdání ritualismu, který byl hrubě překryt touhou po výtěžku přes plodonosné činnosti a neosobnostní filozofickou spekulací, jako přestoupení esence vedské dharmy definované Śrī Rūpou Gosvāmím: „nemotivovaná oddaná služba Nejvyšší Osobnosti Božství, Kṛṣṇovi.“ Śrīla Bhaktisiddhānta Sarasvatī poznamenal, že tak zvaná bhakti severoindických smārtů, byla znečištěna karmou a ta jihoindických smārtů jñānou.\nHlavní ulicí didaktických snah Śrīly Bhaktisiddhānty Sarasvatīho bylo vytvořit povědomí těchto důležitých nedostatků ve všeobecně známé vaiṣṇava dharmě a napravit je oživením praktik založených na ryzím vaiṣṇava-smṛti, speciálně na Hari-bhakti-vilāse a Sat-kriyā-sāra-dīpice. I když uznal, že karma-kāṇḍa slouží lidem na té uboze nízké úrovni, poukázal, že i tak zatemňuje skutečný smysl Ved a lidského života. A proto by karma-kāṇḍīya rituály a pochopení neměli být osvojeny těma, jenž měli to velké štěstí přijít ke vznešené a jediné cestě pro jīvu, jmenovitě śuddha-bhakti. Komentoval:\n„Sat-kriyā-sāra-dīpikā, napsaná Śrīlou Gopālem Bhaṭṭou Gosvāmím v souladu s vedským procesem, existovala v Gauḍīya společnosti sto let napřed období smārty Raghunandany. Ovšem kvůli nedostatku ācāryů byla až dosud tato kniha zamčena v krabici neznáma mezi vaiṣṇavy. Společenství čistých vaiṣṇavů zabere tisíc let, aby jejich dluh Śrīlovi Bhaktivinodovi Ṭhākurovi, za to že naplnil potřebu čistých oddaných, tím že budou propagovat tuto knihu mezi vaiṣṇavy, podle vůle Śrī Gaurasundary. A jestli Śrī Gaurasundara touží, pak ochránili jejich čistotu, Gauḍīya vaiṣṇavové mohou jednohlasně přijmout principy tohoto vaiṣṇava-smṛti.“\n(Brāhmaṇa and Vaiṣṇava 181)


Fantastické linecké cukroví jako od babičky - Primainspirace\nDomů CUKROVÍ Fantastické, linecké cukroví jako od babičky: Recept zde\nPokud stále hledáte své vysněné, vánoční cukroví či už jen hledáte novou inspiraci, pak je tento článek s receptem přesně pro vás! Konkrétně si dnes přichystáme fantastické, linecké cukroví, které budete znát z dob, kdy jste jezdili na svátky k babičce. Toto linecké cukroví vás osloví svou rychlou a absolutně jednoduchou přípravou, kterou zvládne téměř každý. Jedno sousto tohoto lineckého vás přenese do říše blaha, které jen tak nebudete chtít opustit. Výhodou tohoto fantastického cukroví je to, že se dá libovolně nakombinovat s dalšími ingrediencemi, které máte rádi. Ať už se jedná o marmeládu, nutellu, čokoládu nebo oříšky.\nZbíhají se vám už sliny? Pojďme si tedy společně přichystat toto fantastické, linecké cukroví.\nlibovolné ingredience, které máme rádi (marmeláda, nutella, čokoláda)\n1) Začneme tím, že si všechny sypké ingredience smícháme. Postupně přidáváme máslo, žloutky a také zakysanou smetanu. Opět důkladně promícháme.\n2) Vypracujeme si hezké, hladké těsto, které si zabalíme do potravinářské folie a necháme chvíli odpočinout v lednici.\n3) Jakmile těsto vyndáme z lednice, tak jej uvalíme na šířku zhruba půl cm. Nyní začneme vykrajovat různé tvary dle libosti. Nesmíme však zapomenout, že musíme mít alespoň dva stejné kousky, abychom je mohli slepit dohromady.\n4) Jednotlivé kousky cukroví vkládáme na plech, který jsme vyložili pečícím papírem. Pečeme při 160 stupních zhruba 10-12 minut. Nezapomínáme kontrolovat, aby se nám cukroví nespálilo. Jakmile nám linecké vychladne, můžeme začít dochucovat tím, co máme rádi, marmeládou, nutellou, čokoládou či jen tak vyválet v cukru.\nSdílejte tento fantastický recept na linecké cukroví s Vašimi přáteli! Určitě si také pochutnají. Můžete také navštívit náš další článek, kde naleznete recept na máslové cukroví.\nPředchozí článekDalší skvělé tipy na vánoční ozdoby: Vytvořte si jednu z těchto překrásných, pletených postaviček\nDalší článekProstřete sváteční stůl originálně: 25+ překrásných inspirací na prostírání