Lannova vila v Praze - Akademický bulletin - Umění A Zábava\nLannova vila v Praze - Akademický bulletin\nVyšlo jako příloha Akademického bulletinu\nVojtěch svob. pán z Lannů … byl z těch šťastných a vzácných jedinců, kteří sociálně vysoko postaveni,\nsvojí inteligencí a vytříbeným smyslem uměleckým stávají se přímými spolupracovníky kulturního snažení.\nZlatá Praha 27, 1910, 203\nV pražské Bubenči si v letech 1868–1872 postavil letní sídlo úspěšný podnikatel\nAdalbert Lanna mladší. Do Prahy vstoupila touto vilou, která dnes patří Akademii věd\nČeské republiky, moderní epocha. V době jejího vzniku byla Praha ještě\nstarosvětským městem, jehož dominanty tvořily kostely a šlechtické rezidence.\nNovostavba průmyslníka Adalberta Lanny byla nejen první pražskou předměstskou\nvilou, představitel nové společenské třídy tu jejím prostřednictvím vystoupil\ni jako propagátor novorenesančního stylu. Adalbert Lanna si velmi dobře\nuvědomoval, že výjimečné postavení v ekonomické sféře je také velkým\nmorálním závazkem. Svoji vilu nechápal pouze jako soukromou záležitost,\nale také jako veřejné prohlášení. V tomto ohledu vila představovala jedno\nz posledních uměleckých děl velké epochy evropských dějin, která začala\nv renesanční Itálii. Lanna byl jedním z posledních následovníků renesančních\nvelmožů, v jejichž osobě se spojovaly ohromná moc, kulturní ambice,\nvyhrocený individualismus a pocit odpovědnosti.\nLannova podnikatelská i kulturní aktivita směřovaly ke stejnému cíli – k pozdvižení\nČech a jejich metropole na nejvyšší evropskou úroveň. V tom naplňoval odkaz\nsvého otce, Adalberta I. (1805–1866), v českém prostředí známého pod jménem\nVojtěch. Rodina Lannova hovořila německy, pocházela z horního Rakouska,\nale od 18. století žila v Českých Budějovicích. Adalbert I. se ze skrovných poměrů\nvypracoval na jednoho z nejbohatších obyvatel Prahy, kam se i s rodinou\npřestěhoval v roce 1857. Svůj ohromný majetek a politický vliv využíval\nve prospěch celé společnosti, čímž si vydobyl úctu jak českých Němců, tak Čechů.\nJeho syn, Adalbert II. (1836–1909), pokračoval v otcových podnikatelských aktivitách\ni ve velkorysé filantropii, ale svou hlavní veřejnou roli spatřoval v kulturní sféře.\nW. Strang, Adalbert Lanna II., 1895\nPodle vlastních slov se Lanna II. dostal k umění až poměrně pozdě, když mu bylo dvacet čtyři let. Dostalo se mu solidního\nvzdělání, ale jakmile dosáhl osmnácti let, otec rozhodl, že se už naučil dost, aby mohl začít pracovat v rodinných firmách.\nVystřídal v nich všechny pozice, jenže po šesti letech tvrdé práce těžce onemocněl. Po vyléčení se zotavoval v Mnichově,\ntehdy jednom z nejvýznamnějších kulturních center Evropy. Se stejným zápalem a důkladností, s níž se předtím věnoval byznysu,\nzačal nyní studovat umělecká díla. Tak se zrodil první pražský umělecký mecenáš s prakticky neomezeným rozpočtem,\nkterý si na své umělecké sbírky a další kulturní aktivity sám vydělával. Od roku 1871 byl členem předsednictva Společnosti\nvlasteneckých přátel umění a později stál u zrodu Uměleckoprůmyslového muzea v Praze. Stal se neúnavným podporovatelem\nkulturního života v Čechách, sběratelem umění světového významu a vůdčí postavou pražské společnosti, což měla deklarovat\nprávě jeho bubenečská vila.\nVila Lanna je zbudována v architektonickém stylu, který koření v antice, na niž odkazuje svými sloupy, trojúhelníkovými štíty,\nornamentikou i celkovou koncepcí. Styl předměstské vily vznikl v antickém Římu, kde začala elita utíkat z přeplněných měst\nna venkov. Tehdy se také zrodil mýtus vily jakožto místa přátelského setkávání a harmonického rozvoje ducha i těla\nv lůně přírody. Ilustraci tohoto mýtu našli Lannovi hosté v nástěnné malbě na průčelí jeho domu.\nMalba na průčelí Lannovy vily od Viktora Barvitia (?) je bohužel do značné míry restaurována. Putti ilustrují mýtus života ve vile, zcela nalevo je objímající se\npár zabraný do důvěrného hovoru. Vedle stojí putto s konví a věnuje se zahradničení, na sadařství odkazují další dva putti zcela vpravo. S fyzickou prací\njsou v tomto vlysu konfrontována tělesná cvičení a kultura, což byla hlavní náplň života obyvatel antické římské vily. Uprostřed vlysu se dva putti baví\nu houpačky, nalevo od nich je putto zabraný do hry na příčnou flétnu, nad ním je na stromě pověšena břidlicová tabulka na psaní, atribut vzdělání.\nPrůčelí Lannovy vily a boční fasáda obrácená k západu. Na boční stěně lodžie je v patře umístěn štukový reliéf s monogramem stavebníka,\nna rizalitu boční stěny přiléhajícím k průčelí je reliéf s hrajícími si putti. Přední část vily sloužila především k reprezentaci, obytné prostory\nse nacházely v zadní, asymetricky koncipované části s věží. Funkční diferenciace prostor v interiéru v duchu idejí Gottfrieda Sempera spoluurčila\nexteriér stavby. Projevila se nejen v architektonické koncepci, ale i ve výzdobě. Rizalit na konci obytného křídla zdobí štukový reliéf se svatbou\nAmora a Psyché, který evokuje intimitu rodinného života majitele.\nReliéf na vile Lanna s hrajícími si putti\nje zvětšenou kopií renesanční bronzové\nplakety. Oznamoval, že vila je rezidencí\nvýznamného sběratele umění.\nBronzový originál byl vyroben v Římě\npro papeže Pavla II. (1464–1471)\na četné odlitky se v renesanční Itálii\npoužívaly k výzdobě kalamářů.\nPřední reliéf na západní fasádě Lannovy vily zobrazuje putti při rozpustilé hře. Prostřední putto si nasadil masku starého Silena a vyděsil svého druha natolik,\naž upadl na zem; další putto pak musel nešťastníka utěšovat. Téma je odvozeno z antického římského umění, ale jeho hlavním smyslem je zdůraznit,\nže vila je určena především pro zábavu. Nejen téma tohoto reliéfu, ale i historizující architektura vily a její výzdoba je „jenom hrou“.\nZadní reliéf na západní fasádě Lannovy vily zobrazuje svatbu Amora a Psyché, kteří tu jsou zobrazeni v podobě putti. Oba mají na hlavách závoje, Amor drží\nv náručí ptáčka. Bůh svatby, Hymen, drží nad jejich hlavami ošatku s ovocem, symbolem života a plodnosti, před nimi putto s pochodní vede novomanžele\nspoutané girlandou, v čele průvodu je putto odkrývající lůžko. Jde o průhledný odkaz na stavebníka a jeho manželku, Franciscu (Fanny),\nrozenou von Bene, s níž se Adalbert II. oženil v roce 1865.\nReliéf na wedgwoodském porcelánu\nnavržený Johnem Flaxmanem\nroku 1776 reprodukuje slavnou\nantickou gemu, která kdysi patřila\nmalíři Rubensovi a již se později\nmarně snažil získat francouzský\nkrál Ludvík XIV. Reliéf byl velice\nčasto napodobován v užitém umění,\nna nějž se Adalbert II. jako sběratel\nspecializoval, a proto se také objevuje\nna západní fasádě Lannovy vily jako\nprotějšek reliéfu zobrazujícího putti\ns maskou Silena. Reliéf na fasádě\ntedy neodkazoval pouze na manžele\nLannovy, ale také na stavebníkovo\nPrůčelní rizalit Lannovy vily\nzdobí reliéf oslavující\nstavebníka a jeho manželku.\nNa nápisové destičce\nse zkratkou jména\nAdalbert von Lanna sedí\nnalevo Amor a napravo\nPsyché, kteří manžele\nzastupují. Psyché je totiž\nkřídly a denním dámským\npočátku sedmdesátých let\n19. století. Nejen architektura,\nale i módní dámský účes\nbyl tehdy ve znamení\nse nosily vyčesané s copem\nstočeným na temeno hlavy.\nLabuť, která celý reliéf\nna Apollona, patrona umění,\na tudíž na uměnímilovné\nAntickou římskou vilu obnovila italská renesance konce 15. a 16. století a v pozdějších staletích se tento stavební typ stal atributem\nspolečenské elity. Londýn, Paříž a další západoevropská velkoměsta na začátku 19. století obklopil pás vil na antický způsob.\nOkruh stavebníků předměstských vil se prudce rozšířil a pro nastupující měšťanskou třídu se tyto stavby staly hlavním prostředkem\nvlastní reprezentace. To se projevilo i v jejich architektonické podobě, která se radikálně odchýlila od renesančních vzorů.\nDůsledná symetrie renesančních vil, kterou dodržovaly i jejich pozdější verze, byla nahrazena na odiv stavěnou asymetrií,\nkterou již zdaleka ohlašovala excentricky umístěná věž. Zatímco v italské renesanci tvořily vily kompaktní celek, na počátku\n19. století se hmota budovy rozpadla na malebné seskupení různorodých částí. Vily se staly synonymem moderního individualismu,\nosobní svobody a posvátnosti rodinné intimity. Architektonické ztvárnění těchto nových idejí se ovšem v čase a prostoru\nradikálně proměňovalo. Historická hodnota architektury Lannovy vily tkví v tom, že byla inspirována tehdejší novinkou,\nkterou v Drážďanech inicioval Gottfried Semper – návratem k palladiánské vilové architektuře.\nVojtěch Ignác Ullmann.\nNávrh průčelí Spořitelny české\n(1858–1861), dnes hlavní budovy\nNa antickou římskou vilu explicitně odkazuje nápis, který Lanna nechal umístit v hale své bubenečské rezidence. Informace v nápise\nobsažené i jeho forma jsou výmluvným dokladem stavebníkových ambicí. Nápis není v němčině, kterou on sám mluvil, ale v nadčasové\na nadnárodní latině. Lanna se svou soukromou stavbou obrací nejen k Pražanům, tedy německé a české veřejnosti, ale k celému\nsvětu. To, že nechal nápis vytesat do mramoru a pozlatit, dokazuje, že v něm obsažené sdělení považoval za hodné trvalého\nzvěčnění. Svou vilu zjevně považoval za něco zcela nového, co potřebuje komentář. Touto monografií, první věnovanou Lannově\npražské vile, opožděně naplňujeme stavebníkovo přání.\nLannova vila a její výzdoba bezesporu souvisela nejen se stavebníkem, ale i s jeho rodinou; podle mramorového nápisu v přízemní\nhale ji zbudoval také pro ni, nejen pro sebe a své přátele. V roce 1866 se manželům Lannovým narodila dcera Francisca,\no rok později syn, Adalbert III., a následující rok přibyla další dcera Alice. Ve stejném roce, kdy se Adalbert III. narodil,\nšťastný otec nechal zhotovit plány bubenečské vily. Děti zde bezesporu našly zdravější prostředí než v paláci v centru Prahy,\numístěném navíc naproti rušnému nádraží.\n„Adalbert rytíř z Lannů sobě, rodině a přátelům pro líbeznost místa\na za účelem osvěžení předměstskou vilu nově postavil léta páně 1872“\n(Adalbert II. byl povýšen do rytířského stavu roku 1868).\nHlavní architektonický styl poslední třetiny 19. století v Praze představovala novorenesance. Nejvýznamnější novorenesanční\nstavby českého národního obrození – Národní divadlo a Národní muzeum – však byly zbudovány až po dokončení Lannovy\nvily. V době, kdy vznikla, stály v Praze pouze stavby Vojtěcha Ignáce Ullmanna a Antonína Barvitia zbudované v obdobném\nstylu. Charakteristické pro pražskou architekturu je, že v těchto stavbách do města vstupuje nejen nový architektonický směr,\nale také noví stavebníci a nové stavební typy. Ullmannovou budovou České spořitelny (dnešním sídlem Akademie věd\nČeské republiky) vystupuje na pražskou kulturní scénu peněžní ústav. Stejný architekt navrhl také nedaleko stojící\nProzatímní divadlo, kterým se velkolepým způsobem prezentoval občanský spolek, a výletní restauraci známou\njako Letenský zámeček, jímž se o přízeň voličů ucházela hlava městské samosprávy. Barvitiovo a Ullmannovo nádraží\ncísaře Františka Josefa budovala privátní železniční společnost a rok před dokončením Lannovy vily již stála v Bubenči\nve stejné ulici vila postavená pro bankéře Alexandra Lippmanna. Žádná z těchto novorenesančních staveb se však nemůže\nLannově rezidenci rovnat originalitou, náročností ideového programu, bohatostí výzdoby a v neposlední řadě také vazbou\nna aktuální umělecké trendy.\nLannova vila je v českých zemích jedním\nz nejvýznamnějších ohlasů tvorby německého\nteoretika umění, architekta a revolucionáře\nGottfrieda Sempera, proslulého „titána historismu“.\nZáhadou, která je však pro dějiny umění typická,\nje anonymita této silně individualizované architektury\nzbudované pro Adalberta Lannu II. Jméno jejího\ntvůrce totiž není nikde zaznamenáno, na plánech\nje podepsán pouze pražský stavitel Franz Havel.\nČeský dějepis umění vznikl v době vypjatého\nčesko-německého antagonismu, takže díla vzniklá\nv českých zemích byla běžně připisována domácím\numělcům. Jako architekti Lannovy vily jsou proto\ndodnes uváděni Pražané Vojtěch Ignác Ullmann\na Antonín Barvitius, jejichž jména jsou v této\nsouvislosti poprvé uvedena až kolem roku 1900.\nVolba Ullmanna a Barvitia byla nasnadě,\nprvně jmenovaný byl architektem výše zmíněné\nvýletní restaurace v podobě vily, Letenského zámečku\nz roku 1863, a druhý navrhl dnes již zbořenou\nLippmannovu vilu z roku 1871. Lannova vila je však\nkoncipována zcela jinak, a proto je Ullmannovo\nči Barvitiovo autorství nepravděpodobné.\nVelkolepá lodžie v toskánském a iónském řádu\npovýšila Lannovu vilu nad ostatní předměstské vily té doby\na zdůraznila její vazbu na antický Řím,\nitalskou renesanci a Andreu Palladia.\nLannova vila – ve své době v Praze moderní stavba – předjímala pozdější vývoj pražské novorenesanční architektury. Nešlo však\no žádný umělecký výboj. Lanna mladší svojí vilou do Prahy pouze uvedl styl, který tehdy byl v okolních evropských metropolích\nvšeobecně uznávanou normou, o čemž stavebník nepochybně věděl. Pět let po památné návštěvě v Mnichově, kde se Lanna\nzačal věnovat umění, navštěvuje Drážďany, v nichž se zjevně rozhodlo nejen o stavbě pražské vily, ale také o konkrétní podobě\njejí architektury. V roce 1865 se Lanna oženil s Fanny von Bene a na svatební cestu novomanželé odjeli do Drážďan. Pobyli tam\npouze pět dní a novomanžel navíc pobyt využil i k obchodním jednáním, jak sebeironicky poznamenává ve svých životopisných\npoznámkách. Nicméně není pochyb o tom, že stejně jako všichni tehdejší návštěvníci „Polabské Florencie“ obdivoval také místní\nvilové čtvrtě. Nejznámější byla ta, která se rozkládala mezi Českým nádražím, na něž Lannovi přijeli, a drážďanským Starým městem.\nTři roky po návratu z Drážďan Lanna kupuje v Praze pozemek a nechává si navrhnout antikizující vilu v drážďanském stylu.\nU zrodu fenoménu drážďanské vily byl Gottfried Semper, jenž v roce 1839 v tomto městě postavil pro bankéře Oppenheima vilu\nRosu, která zásadním způsobem ovlivnila další vývoj vilové architektury. „Výjimečný úspěch vily nelze jednoduše vysvětlit,“ napsal\nVolker Helas, „na jejím projektu nebylo nic zcela nového či nečekaného. Všechny její prvky byly známé – její programatický odkaz\nna Palladia stejně jako citát z francouzské renesanční architektury … Mřížkový systém jejího plánu s dvoupatrovou centrální halou\npatřily rovněž k rysům, které klasicistní architektura používala po desetiletí, takže nebyly považovány za inovace.“ Možná to byla\nprávě konzervativnost Semperovy vilové architektury, která tak uchvacovala stavebníky, jako byl Adalbert Lanna II.\nGottfried Semper, návrh vily Rosa v Drážďanech, 1839, řez a půdorys. Stavba nevyniká rozměry, ale dokonalou hmotovou organizací.\nVila má nízkou střechu, je přísně symetrická se zvýrazněným uličním a zahradním průčelím, která jsou provázána s ústřední halou.\nHala, jež prochází oběma patry a je osvětlená střešním oknem, byla východiskem architektonické koncepce vily Rosa.\nSemperova vila Rosa se v Drážďanech stala základem normy, jež ve druhé polovině 19. století převládla díky Hermannu Nicolaiovi,\nkterý v roce 1850 po Semperovi nastoupil jako vedoucí architektonického ateliéru na drážďanské Akademii výtvarných umění.\nPro další vývoj architektury měla význam jeho vila Struve z let 1851–1852. Rosa i Struve byly zničeny za náletů v roce 1945,\nale dochovaly se desítky jejich ohlasů, k nimž patří i Lannova vila. Všechny si byly nápadně podobné, byly vystavěny ve stylu\nitalské vrcholné renesance; vystupující střední část jejich fasád evokovala antický římský vítězný oblouk, který až doposud\npředstavoval atribut veřejných staveb. Poznávacími znaky drážďanských vil, které najdeme také na Lannově novostavbě,\njsou dále bosovaná nároží kontrastující s okolními hladkými zdmi, představená sloupoví, která na jinak světlých fasádách\nvytvářejí velké temné plochy, a téměř ploché „italské“ střechy, jež nijak nekonkurují ostře profilovaným fasádám.\nSymetrické průčelí vily Struve v Drážďanech, kterou Hermann\nNicolai zbudoval v letech 1851–1852 (zničena v roce 1945).\nPrůčelí odkazuje na italskou architekturu druhé poloviny\n16. století mj. hierarchií pilastrů a sloupů, které v přízemí\nzdůrazňují osu stavby – sloupy jsou blíže ke středu,\npo stranách jsou umístěny ploché pilastry. Stejným způsobem\nje zdůrazněna tektonická struktura stavby – „těžké“ sloupy\njsou pouze v přízemí, v patře nad nimi jsou „lehké“ pilastry.\nUliční průčelí Lannovy vily,\njejíž středový rizalit je variací\nrizalitu vily Struve v Drážďanech.\nHlavní rozdíl je, že vchod\nv přízemí lemují pilastry,\nzatímco sloupy stojí nad nimi.\nNad tympanonem rizalitu\nLannovy vily je vidět zděný sokl\nstřešního okna osvětlujícího horní\npatro haly, nalevo vrchol věže.\nNezvyklé umístění sloupů nad pilastry na průčelí Lannovy vily\nbylo inspirováno Wohlmutovou hudební kruchtou\nv katedrále sv. Víta v Praze (1557–1560), slavnou památkou\nseverské renesance, která dokládá její tvůrčí přístup\nke klasické architektonické normě. Patrioticky motivované\nodkazy na místní architektonickou tradici byly typickým\nznakem drážďanských vil i české novorenesance.\nJosef Zítek se při návrhu střechy Národního divadla\ninspiroval Belvedérem na Pražském hradě z let 1537–1563.\nVily ze školy Semper-Nicolai se vždy vyznačují hierarchií architektonických forem. Mají zdůrazněné pouze funkčně důležité fasády,\nuliční a zahradní, zbývající fasády jsou naopak nápadně prosté. Uliční fasáda je od zahradní výrazně odlišená – zatímco uliční\nje palácově strohá, zahradní je výraznější a malebnější. Plocha dominantních fasád je rovněž hierarchizována, v jejich ose\nnacházíme zpravidla výše zmíněný motiv antického vítězného oblouku. Po stranách tohoto středového rizalitu je většinou pouze\njedna osa oken, čímž je střední část ještě více zdůrazněna. Architektonicky i funkčně nejvýznamnější částí interiéru je hala\ns krbem umístěná ve středu stavby, Semperovo „svaté ohnisko“, kde pán domu vítá hosty a kde se schází celá rodina.\nTato ústřední hala je dědictvím Palladiových vil, v nichž evokovala atrium antických vil římských, prostor vyhrazený pro styk\ns veřejností. V Lannově vile je umístěn výše zmíněný mramorový nápis, jak lze očekávat, právě v její hale. Na to, že byla tato hala\nchápána jako veřejná prostora, ukazuje nezvyklá dekorace – v dolní části stěny s krbem je bosované kamenné zdivo,\nkteré je typické pro uliční fasádu.\nUliční a boční průčelí Lannovy vily\ns monumentální lodžií. Bočně\numístěnou lodžii lze vysvětlit tím,\nže byla obrácená do veřejného\nprostoru, k ve své době velice\nfrekventované silnici vedoucí\nod Písecké brány do hlavního\npražského parku, Stromovky.\nNa spodní lodžii se vcházelo\nz reprezentačních salonů\numístěných na této straně vily,\nna lodžii v patře se vstupovalo\nze sálu v patře, kde byly patrně\numístěny umělecké sbírky\nAdalberta Lanny II. Přiléhající\nhorní patro haly s osvětlením\nze střešního okna bylo ideální\nprostorou pro obrazovou galerii.\nHermann Nicolai, Vila Struve, 1851–1852, zničena 1945 (nalevo pohled na zadní\na boční fasádu, napravo půdorys). Podobně jako Lannova vila i drážďanská vila Struve\nměla zahradní průčelí s tříosým rizalitem na boční straně. Středový rizalit oznamoval,\nže se za ním skrývá v přízemí hlavní reprezentační prostora vily („salon“) a v patře\npracovna pána domu. Průčelí vily Struve i fasáda na opačné straně byly pojaty stejně.\nNejdůležitějším poznávacím znakem vil v drážďanském stylu je propojení interiéru a exteriéru. Fasáda ukazuje, jak je dům uvnitř\nuspořádán – ústřední hala se na uliční a zahradní fasádě projevuje bohatě zdobeným rizalitem, který je vždy umístěn v jejich ose.\nVnitřním uspořádáním má vila Lanna nejblíže k výše zmíněné vile Struve z let 1851–1852. Hlavní zahradní fasáda tu také není umístěna\nna straně protilehlé k uliční fasádě, ale na boku. Středový rizalit fasády ohlašuje hlavní salon vily, který je jeho arkádami\npropojen s terasou, z níž vedou schody na zahradu. Toto uspořádání nacházíme i v Lannově vile, kde po vstupu projdeme chodbou\ndo ústřední haly, z níž se dostaneme do krajní ze tří propojených reprezentačních místností, které jsou umístěny napravo od haly.\nPodle Klutschakova popisu z roku 1878 sloužil Bakchův salon jako bufet. Prostřední, Apollonův salon, využívaný jako jídelna,\nje z této série salonů největší a na zahradní fasádě je vyznačen dvoupatrovou lodžií, kterou je propojen se zahradou. Do salonů\ns mytologickými výjevy se však dá vstoupit také přímo ze vstupní chodby, z níž se dostaneme do Venušina salonu. Ten sloužil\njako kulečníkový sál a je umístěn na opačném konci Apollonova sálu. Hosté tedy vcházeli do jídelny z haly Bakchovým salonem\na po hostině se pánové uchýlili do Venušina salonu k doutníku při partii kulečníku. Odcházet mohli přímo do chodby vedoucí\nk domovním dveřím. Úspěch vil v drážďanském stylu byl dán právě tímto unikátním spojením reprezentace, komfortu\na pečlivě ošetřené intimity soukromých částí domu.\nMonumentálního účinku excentricky umístěné haly bylo v Lannově vile dosaženo jejím spojením se schodištěm, kterým se vstupuje do patra.\nV horním patře haly je průchozí místnost, v níž byl dostatek plochy na stěnách a ideální světelné podmínky k umístění obrazů.\nSchematický náčrt půdorysu přízemí Lannovy vily s vyznačením\nhlavních reprezentačních salonů vyzdobených nástěnnými malbami.\n„Centrální hala drážďanských vil,“ napsal Volker Helas, „která často zabírá\ndvě patra, je bezesporu působivá, ale současně je nepraktická,\nprotože znesnadňuje vstup do místností v rozích. Další význačný rys\ndrážďanských vil je absence komunikace mezi halou a schodištěm.“\nVnitřní uspořádání Lannovy pražské vily bylo inspirováno školou\nSemper-Nicolai, ale výše zmíněné nepraktičnosti architekt úspěšně\nodstranil. Hala není umístěna přímo ve středu, takže z ní lze vstoupit\ndo Bakchova salonu umístěného v rohu a do Venušina salonu\nse dá vejít přímo ze vstupní chodby.\nVily ze školy Semper-Nicolai jsou většinou symetrické a bez věží, ale najdeme i asymetrické vily s věžemi, zjevně vše záleželo\nna přání stavebníka. Lanna si evidentně věž přál, a tak ze zadního průčelí vybíhá asymetricky umístěné dlouhé a úzké křídlo s věží.\nPřál si také další atypické prvky, jako bylo asymetrické umístění reprezentační haly v půdorysu stavby i uspořádání jejího patra.\nKdo byl autorem tohoto návrhu, nevíme. Určitě to nebyl Anton Barvitius, který se v článku o své Lippmannově vile z roku 1871\nexplicitně hlásí k odkazu Karla Friedricha Schinkela (1781–1841), zatímco o Gottfriedu Semperovi, Hermannu Nicolaiovi\na drážďanských vilách se ani slovem nezmiňuje. Ať však Lannovu vilu vybudoval kdokoli, není pochyb, že ji na přání Adalberta II.\npostavil v drážďanském stylu. Vila, kterou si stejný stavebník v letech 1872–1875 postavil podle návrhu Gustava Guglitze\nv Gmundenu, je rovněž navržena ve stylu drážďanské školy Semper-Nicolai.\nV reprezentačních salonech interiéru Lannovy vily návštěvníka na první pohled zarazí až divoká barevnost, která je nejintenzivnější\nv bohatě profilovaném kladí nesoucím strop. I tento detail ukazuje na drážďanské vily a Gottfrieda Sempera. Podle Johanna\nJoachima Winckelmanna byly antické stavby i sochy bělostné a tento názor se houževnatě udržuje i dnes, ačkoli se již v první\npolovině 19. století prokázalo, že tomu tak nebylo. Teze o barevnosti antické architektury propagovali zejména Jacques Ignace\nHittorff a právě Gottfried Semper. Pro Sempera byla polychromie antické architektury důležitým argumentem pro jeho teorii\no původu zděného domu ze stanu, jehož stěny a strop tvořily pestrobarevné koberce. Pod vlivem Hittorfových a Semperových tezí\nse křiklavě polychromované stropy staly okolo poloviny 19. století v interiérech rezidenční architektury velice módní.\nKarl Eberhard, vila z let 1869–1870 na Goethestraße 1\nv Drážďanech na fotografii z doby kolem roku 1875\n(zničena roku 1945). Typická vila ze školy Semeper-Nicolai,\nkterá kombinuje palladianismus s tradiční koncepcí\nitalizující vily s asymetricky umístěnou věží.\nErnst Lottermoser, Vila Wesendonck, Drážďany, 1868–1869\n(fotografie asi z r. 1875), zničena roku 1945. Střed zahradního\nprůčelí tvoří podobně jako v Lannově vile dvoupatrová lodžie\nv toskánském a iónském řádu, která je však zapuštěna\ndo fasády. Manfred Semper, syn Gottfrieda Sempera,\nv roce 1872 k vile asymetricky připojil budovu\nobrazové galerie (napravo).\nGottfried Semper obhajoval pestrobarevnost antické architektury\ni v prvním díle svého slavného díla „Der Stil“ z roku 1860 (nalevo).\nSemperovou tezí o původu architektury z textilního stanu\nbyla inspirována také křiklavě barevná kladí a stropy\nreprezentačních salonů v Lannově vile (napravo).\nBubeneč … oblíbené místo letních pobytů Pražanů … mezi vilami ve vesnici je nutné vyzdvihnout zejména\nVilu Bianca pana ze Seuttnerů s krásnou zahradou (pečlivě opatrovaná alpská flora) a vilu rytíře z Lannů\n(postavenou 1871–1872, lodžie s emblémy loďařství, hornictví, obchodu a umění atd. od Viktora Barvitia,\nstropy od Stöhra z Hannoveru, stěny jídelny, bufetu a kulečníkového sálu se zobrazeními ze života Apollona,\nBakcha a Venuše byly vyzdobeny Gärtnerem z Lipska, malá galerie s obrazy od Rottmanna, Makkarta,\nA. Menzela, Lotze, Willemse, etc.).\nF. Klutschak, 1878\nŽánrový výjev v krajinomalbě z Travenského salonu (detail ze západní stěny)\nNa fasádě Lannovy vily najdeme malovaný vlys s putti nad vchodem a celou sérii malovaných vlysů od Viktora Barvitia\nv dvoupatrové lodžii na východní fasádě. Na vlysech v lodžii jsou zobrazeny výjevy evokující podnikatelské aktivity Lannovy firmy\na oslavující jeho veřejnou kulturní činnost. Malby v lodžii tedy propagovaly stavebníka a jeho průmyslové impérium.\nVolba témat patrně souvisela i s tím, že z ulice bylo viditelné nejen průčelí, ale také boční fasáda s lodžiemi.\nLannova vila vyniká neobyčejným rozsahem a vysokou kvalitou malířské výzdoby, kterou vytvořil Heinrich Gärtner\n(detail z východní stěny Travenského salonu).\nTaké výzdoba interiéru Lannovy vily je v českém dějepise umění připisována Viktoru Barvitiovi, nepochybně především pro jeho\npražský původ. Barvitius však v interiéru vily prokazatelně nepracoval. Na rozdíl od architektury vily se v tomto případě nemusíme\nspoléhat na stylový rozbor, protože autorství maleb máme doloženo hodnověrným pramenem, který česká odborná literatura\ndoposud z neznámých důvodů ignorovala. O Lannově vile se obšírně zmiňuje Franz Klutschak ve dvanáctém vydání svého\nprůvodce po Praze z roku 1878.\nKlutschakův podrobný popis je výmluvným dokladem toho,\njak silně Lannova novostavba ve své době zapůsobila\nna pražskou veřejnost. Autor byl o vile zjevně dobře\ninformován buď od Lanny samotného, nebo od někoho\nz jeho okolí. To, že neuvádí jméno architekta, v tomto kontextu\nklíčovou informaci, může znamenat jenom jedno – stavebník\nje z nějakého důvodu zveřejnit nechtěl. Lannova volba\nautora, kterého podle Klutschaka angažoval pro výzdobu\ninteriérů své pražské vily, nijak nepřekvapuje.\nDetail z obrazu jezerní kolonády v Travenském salonu\nHeinrich Gärtner (1828–1909) studoval krajinomalbu\nna berlínské akademii. V roce 1847 odešel do Drážďan,\nkde dokončil studia u Ludwiga Richtera. V letech 1852–1862\nstudoval staré mistry v Itálii, kde ho silně ovlivnily idylické\nkrajinomalby Josepha Antona Kocha, Carla Rottmanna\na Friedricha Prellera. Po návratu do Berlína se etabloval\njako žádaný mistr nástěnné historické krajinomalby,\nv níž se snažil držet krok s aktuálním vývojem koloritu.\nJeho díla najdeme na stěnách v drážďanské opeře,\nv muzeích v Berlíně a Lipsku a ve vilách společenské elity,\nmezi něž logicky zapadly i Lannovy vily v Praze a Gmundenu.\nGärtner byl dokonale vyškolený a vzdělaný umělec,\nkterý se v mytologických výjevech těsně držel antických\nliterárních předloh, jež měl dobře prostudované.\nSvým naturelem byl idylik, nad jeho krajinami se klene\nmodré nebe, na němž poklidně plují bílá oblaka.\nJeho postavy jsou většinou zadumané a jen málokdy\nudělají nějaký prudký pohyb. Jeho cílem nebylo diváka\npřekvapit, ale nic nekopíroval a i náměty, které byly velice\nčasto zobrazované, uměl podat originálním způsobem.\nPostoje a gesta postav i jejich vzájemné vztahy\njsou na Gärtnerových obrazech vždy důkladně promyšlené,\na proto zaujmou i tam, kde jsou jen lehce načrtnuté.\nArchitektura Lannovy vily sestává ze dvou stylově i funkčně odlišených částí a tato dvojdomost se projevila též ve stylu a obsahu\nvnitřní výzdoby. Přední trakt, v němž je umístěn vchod do budovy, má důsledně symetrickou uliční i zahradní fasádu s lodžií\na byl určen k reprezentaci. Celou východní stranu přízemí dodnes vyplňuje trojice spojených sálů s monumentálními nástěnnými\nmalbami inspirovanými interiéry z antických Pompejí.\nSérie jedenácti mytologických výjevů v těchto reprezentačních salonech neznamenala v žádném případě pouhou dekoraci.\nVýběr témat, jejich zpracování a rozmístění prozrazuje ambiciózní ideový program, který měl stavebníka představit jako znalce umění\ns klasickým vzděláním. Nešlo o sériovou produkci, ani v jednom případě tu nenajdeme mechanickou reprodukci již existující předlohy.\nVšechny obrazy vznikly jako originální díla, v nichž byla mytologická témata důmyslně provázána s oslavou stavebníka a jeho rodiny.\nKdyž Adalbert von Lanna svoji vilu budoval, počítal s tím, že mezi hosty, kteří si budou obrazy na stěnách důkladně prohlížet,\nbudou také znalci umění a univerzitní profesoři. Výzdobu vily pojal tak, aby nezklamala ani očekávání znalců antické mytologie\nsvětového formátu. K Lannovým nejbližším přátelům patřil například Otto Benndorf, profesor klasické archeologie na pražské univerzitě\nv letech 1872–1877 a pozdější zakladatel Rakouského archeologického ústavu, který Lanna podporoval. Benndorf patřil\nk vybrané společnosti, která se v Lannově vile scházela každý pátek.\nPrůhled z Venušina sálu do sálu Apollonova\na Bakchova v reprezentační části Lannovy vily,\npo stranách vchodu jsou alegorie Přírody\na Civilizace. Drážďanské vily Lannovy doby\nbyly často vyzdobeny „pompejským“ stylem –\npanely s nástěnnými malbami byly začleněny\ndo ornamentálního rámce. Ornament oživovaly\n„grotesky“ evokující fantastický svět, v němž\nje všechno možné. Název poukazuje na antickou\ninspiraci, a to na výzdobu místností Zlatého domu\ncísaře Nerona, který byl již na konci 15. století\nobjeven v římském podzemí („grotta“ v italštině\nznamená sklep). Grotesková výzdoba\nse od počátku 16. století stala atributem\nresidencí společenské elity.\nV hlavním sále\nv třídílné okno,\nkterým se díváme\na žánrové výjevy\nobrazů lze také\nchápat jako Ráno,\nPoledne a Večer.\nK zadnímu průčelí Lannovy vily, které je obráceno na sever, přiléhá asymetricky umístěné a poměrně úzké křídlo s věží se dvěma vyhlídkovými balkony.\nHodiny na věži připomínají, že čas jsou peníze.\nV architektuře zadního traktu je opuštěna symetrická koncepce, která určila podobu předního traktu. To již zdaleka ohlašuje\nasymetrická a rovněž asymetricky umístěná věž. Tato část vily je architekturou i výzdobou určena pro privatissimum,\nintimní komunikaci v nejužším kruhu, jehož členové byli postaveni na roveň členům rodiny. V přízemí se nachází bohatě zdobený\nTravenský salon, v němž je dolní část stěn obložená dřevem a dřevěný je také strop. Použitý materiál evokuje tradiční architekturu\nstředoevropského venkova, nástěnná malba zobrazuje krajinu, vesničany i čilý společenský život v okolí Travenského jezera,\nodkud rod Lannů pocházel. Místnost charakterizuje i její umístění až na samém konci soukromého křídla, v co největší vzdálenosti\nod reprezentačních salonů s výzdobou inspirovanou antickou mytologií.\nStrop sálu s dřevěnou intarzií. Monogram majitele ve vavřínovém věnci byl zasazen do vinných úponek.\nKartony Barvitiovy pro p. Lannu určené, za to jakousi pseudorubensovskou nadmutostí forem trpí. Vidíme zde vlys\ndětský v částech tu podaných činnost uměleckou a obchodní znázorňující. Již Josef Mánes podobný vlys\nač s jinou myšlenkou provedl, jenž ve výstavě Lukášské před dvěma roky v širší známost uveden byl.\nOvšem ale jaký to rozdíl mezi těmi světlými, rozmilými, pravdivými, ve všech liniích překrásnými postavami\nMánesovými a mezi touto vynuceností, suchopárností, řekli bychom téměř úplnou neschopností, co se vylíčení\ndětského týče. Tím ovšem v jiných oborech Barvitiovi nikterak ublížiti nechceme. Zvlášť zobrazení sešlých existencí\nvýtečně se mu zdařilo a – non omnia possumus omnes – toť i pro umělce platí.\nMiroslav Tyrš, 1873\nStrop sálu s výjevy z Travenského jezera byl pojat\nv antickém stylu, ale jeho materiál, dřevo,\nbyl typický pro německou architektonickou tradici.\nMalířská výzdoba Travenského salonu nepochybně pochází od stejného autora, který vyzdobil salony s mytologickými výjevy.\nNajdeme tu stejná kompoziční schémata se spirálovitě stočenými postavami, ale provedení se zdá být zcela jiné – rukopis\nje mnohem uvolněnější a razantnější, barvy živější, do malby jsou začleňovány oživující detaily odpozorované ze života a působí\ni výrazné barevné kontrasty. Vysvětlit tak velký rozdíl mezi malbami od téhož autora v různých částech vily je možné jenom tím,\nže stěny v reprezentačních sálech byly mnohem víc poškozeny provozem vily. V Apollonově i Bakchově salonu se nacházejí\nbalkonové dveře, takže se v létě mohla tato trojice salonů propojovat se zahradou, což malbám jistě neprospělo. Zjevně nedotčenou\nzůstala pouze Gärtnerova podmalba. Dnešní podobu dostaly tyto nástěnné obrazy při pozdějších nekompetentních, ale agresivních\nrestaurátorských zásazích, jejichž odstranění by Lannově vile bezesporu prospělo.\nNávrhy na výzdobu stěn lodžie Lannovy vily\nvystavil Viktor Barvitius roku 1873 na žofínské\nvýstavě. Návrhy byly velice pečlivě provedené\na sám fakt, že tuto dekorativní zakázku vystavil,\nukazuje na umělecké ambice, které s ní spojoval.\nVýstavní recenze Miroslava Tyrše však dílo\nostře odsoudila. Mezi návrhy a realizacemi,\nkteré dnes vidíme v Lannově vile, nejsou žádné\nvětší rozdíly – buď již v době výstavy zdobily\nLannovu vilu, nebo Barvitius Tyršův odsudek\nignoroval. V dolní lodžii jsou tři vlysy odkazující\nna podnikatelské aktivity stavebníka. Trojice vlysů\nv horní lodžii oslavuje jeho kulturní činnost.\nPanel nade dveřmi v Bakchově salonu zobrazuje\nvýchodní stranu vily Lanna s lodžií tak, jak byla vidět za zdí\nzahrady. Zcela vlevo na obzoru vyčnívá silueta katedrály\nsv. Víta, která tehdy ještě nebyla zakryta okolní zástavbou.\nDo výzdoby stropu dolní lodžie jsou začleněna\nzátiší z hodovní síně – v přiléhajícím salonu\nbyla totiž jídelna. Klutschak ve své zprávě\nz roku 1878 označil za autora stropů v lodžiích\nStöhra z Hannoveru. Styl stropu je skutečně\nve zcela jiném stylu než výzdoba stěn,\nkteré Klutschak připsal Viktoru Barvitiovi,\nči stropy v salonech, za jejichž autora označil\nLevý vlys dolní lodžie odkazuje na dálkový obchod po řece, jímž Adalbert I. zahájil podnikatelskou kariéru.\nProstřední vlys dolní lodžie odkazuje na hornictví. Adalbert I. otevřel na Kladně doly na uhlí a železnou rudu a roku 1853\nzaložil prosperující kladenský železářský průmysl. Na levé straně vousatý skřítek s červenou čepicí pozorně naslouchá,\naby mohl dát včas pokyn svým druhům, že je čas horu opustit. Na pravé straně putti, Lannovi dělníci, pilně pracují v dole.\nSkála je zobrazena jako profil obličeje, je to „duch hory,“ do jehož úst putto zaráží majzlík.\nLevý vlys horní lodžie oslavuje stavebníka,\nAdalberta II., na stole je totiž rozložený plán\njeho vily. Dole je znázorněno průčelí s vchodem,\nnapravo zahradní průčelí s lodžií. Putto-architekt\nstojící u plánu s kružítkem v ruce ukazuje na řeckou\nvolutovou amforu na mramorovém podstavci\n– odkaz na antickou inspiraci architektury\nLannovy vily. Humorná vložka – putto sedící u stolu\nza architektem má v ruce tabatěrku, z níž si bere\nPravý vlys dolní lodžie odkazuje na stavební aktivitu firmy Lanna. Hrubá stavba je již dokončená, což ohlašuje májka\npřipevněná k lešení. Nejde o dům, ale o kamenný most. Nákladní doprava po českých řekách si vyžádala rozsáhlá vodní díla,\nkterá navrhl a realizoval podnik Adalberta I. Splavnil tak Lužnici, Nežárku a Vltavu od Vyššího Brodu až po saské hranice.\nProstřední vlys horní lodžie je alegorií malířství a oslavou Lannova sběratelství. Odkazuje na ně uměnímilovný\nputto s červeným korálovým náhrdelníkem (alter ego Lannovy manželky?) zobrazený napravo, který sleduje\npráci malíře a na kolenou má malířský náčrtník, vedle sebe má slohy s dalšími výtvarnými díly.\nPapouškem nalevo Barvitius ironicky komentuje malířství jakožto napodobivé umění.\nVýjev nad dveřmi z chodby zobrazuje tradiční téma inspirované antickým římským uměním – Mořský thiasos, svatební průvod Poseidonovy nevěsty Amfitrite,\nkterý vede Triton s trojzubcem troubící na ulitu. Na Venuši ukazuje mušle, atribut bohyně lásky, putto se zapálenou pochodní charakterizuje svatební rituál\ni erotický žár, na který odkazuje i putto s lukem vystřelující milostný šíp. Pádlo, které tu je zobrazeno dvakrát, bylo již v antice běžným atributem mořského thiasu,\nv tomto kontextu jej však můžeme chápat i jako narážku na erb Lannů, okřídlené pádlo.\nDo Venušina salonu, který byl součástí tří spojených reprezentačních místností, se dalo vstoupit přímo ze vstupní chodby.\nMohl to být první salon, který návštěvník spatřil. Společnost se tu však také scházela po jídle, na partii kulečníku, při níž měli hráči\ndost času i na prohlížení nástěnné výzdoby. Ideovému programu mytologických výjevů a jejich rozmístění v prostoru salonu\nbyla každopádně věnována mimořádná pozornost. Všechny figurální panely začleněné do výzdoby stěn se vztahují k bohyni lásky,\nkterou ale představují neobvyklým způsobem. Výjevy rozhodně nebyly pojaty jako dekorace, jež má pouze potěšit a zabavit,\nsalon bychom mohli docela dobře charakterizovat názvem „Venuše jako problém“.\nPravý vlys horní lodžie je alegorií sochařství a oslavou Lannova sběratelství uměleckého řemesla,\nkteré v Lannových uměleckých sbírkách dominovalo.\nV místnosti je celkem pět výjevů. Ústřední panel se Zrozením Venuše je strategicky umístěn na jižní stěně tak, aby byl vidět\nod vchodu z chodby i při průhledu z Apollonova sálu. Po stranách vchodu z chodby je Paridův soud a Lovící Amor. Oba výjevy\nzobrazují Venušina vítězství, ale ve scéně s Lovícím Amorem je toto vítězství představeno spíše jako porážka. Na protější stěně,\ntedy přímo proti vchodu z chodby, jsou prezentovány další často zobrazované Venušiny neúspěchy, výjev s bohyní oplakávající\nAdonida a Únos Psyché.\nDůraz na Venušiny prohry ukazuje, že ve výzdobě Lannovy vily nešlo ani tak o oslavu bohyně lásky jako o hledání její podstaty.\nVenuše byly totiž přinejmenším dvě, již v antice odlišovali tu pozemskou od nebeské, kterou chápali jako vesmírný řád. Jedna je starší\na bez matky, píše Platón v Symposiu, dcera Úrana, boha nebes, kterou také proto nazýváme Nebeskou, druhá pak mladší,\ndcera Diova a Diónina, kterou jmenujeme Obecnou … to je ta láska, kterou milují lidé všední … jejich lásky se vztahují více k tělům\nnež k duším, mimoto k lidem co nejméně rozumným; přitom se hledí jen na ukojení, ale nestarají se, co přitom je krásného a co ne.\nÚstředním výjevem salonu bylo\nZrození Venuše. Výjev je pojat tradičním\nzpůsobem jako mořský thiasos s tritony,\nnajádami a mořskými kentaury.\nTradičním motivem je i zdobení bohyně\nšperky – již v homérském hymnu se píše,\nže jakmile se bohyně na Kypru narodila,\nHory, bohyně ročních dob a času,\nji ozdobily šperky. Kyperské moře však\nna výjevu vypadá spíše jako Travenské\njezero. Tradiční Venušino rodiště\nmá skalnaté pobřeží, které se ale vyznačuje\npísečnými plážemi. Na výjevu\nv Lannově vile skály spadají kolmo do vody,\npodobně jako na Travenském jezeře,\nkde si v době vzniku maleb Lanna\nbudoval svou rakouskou vilu.\nNavíc Triton troubící na mořskou mušli\ndrží v ruce orobinec, který v mořské vodě\nneroste a je naopak typický\npro sladkovodní stojaté vody,\njako je Travenské jezero.\nGrotesky, ornamenty a doprovodné motivy upřesňovaly\nčtení figurálních výjevů na stěnách Lannovy vily.\nZrození Venuše komentují putti zobrazení\nv ornamentálním rámu. Pravý střílí z luku milostný šíp,\nlevý hraje na lyru – bohyně zrozená z pěny je nejen\nztělesněním ženského tělesného půvabu, ale krásy\nobecně a tedy i umění. Venušin sál zdobí dole\npo celém obvodu vlnovkový ornament a na vodní živel\nrovněž ukazují výjevy po stranách Zrození Venuše\na medailon pod ním, který zobrazuje boha moří\nPoseidona. Voda byla klíčovým elementem\nVenušina mýtu i podnikání Lannovy firmy.\nAntická mytologie situovala Paridův soud na maloasijskou Tróju. V pozadí výjevu ve Venušině salonu vily Lanna je kruhový chrámek Vesty\nv Tivoli u Říma z 1. století před Kristem, díky romantickému umístění vůbec nejčastěji zobrazovaná antická ruina. Její zobrazení bylo i na talíři\nz roku 1801, který měl Lanna ve své sbírce. Zobrazením krajiny v Tivoli byla Lannova vila explicitně spojena s Itálií a hlavní turistickou destinací\nzáalpské společenské elity.\nPo pravé straně vchodu z chodby návštěvník najde Paridův soud, jeden z nejčastěji zobrazovaných mytologických námětů. Gärtnerova verze se od ustáleného\nobrazového typu odlišuje tím, že protagonistou výjevu není Venuše, ale Paris. Společně s Merkurem tvoří tyto tři postavy rovnostranný trojúhelník, jehož strany\njsou naznačeny jejich gesty. Merkur však do sporu nijak nezasahuje a Venuše je na rozdíl od naprosté většiny ostatních zobrazení Paridova soudu zcela pasivní.\nZakrývá si ňadra, schovává se za Amora a cudně klopí zrak k zemi. Vysvětlení, proč Gärtner zdůrazňuje roli Parida, najdeme v Ovidiových „Listech milostných“.\nParis tu barvitě líčí, jak se vyděsil, když k němu Merkur přivedl Minervu, Venuši a Juno. Božský posel ho však uklidnil: „Neboj se nic! Ty jsi znalec krásy,\nnuž rozhodni spor oněch bohyň o tom, která je hodna bohyní krásy se zvát!“ Paris zde jakožto „znalec krásy“ mohl být alter ego Adalberta II.\nMedailon pod Paridovým soudem, Tři Grácie, zdůrazňuje, že ve výjevu nad ním\nšlo především o estetickou krásu.\nNa rozdíl od ostatních výjevů ve Venušině salonu,\nkteré jsou variacemi na známá témata, Lovící Amor\nnemá ve výtvarném umění žádný vzor. Obraz byl\ninspirován literárním dílem, navíc velice obskurním.\nLiterární předloha vznikla v Egyptě v 5. století po Kristu\na Lanna si ji mohl přečíst jenom v řeckém originále.\nCharakteristické je, že obraz je situován na okázale\nskrytém místě, vedle dveří na chodbu; Lanna jen jakoby\nmimochodem a zdánlivě nerad předvádí své klasické\nvzdělání. Autor literární předlohy se jmenoval Nonnos.\nVe svém díle Dionysiaca popisuje sen panenské lovkyně\nAury, která stejně jako její paní Diana odmítala lásku.\nSen jí předpověděl manželství s Bakchem,\nzdálo se jí totiž, jak ohnivý bůh, divoký Amor, nasadil\nna rozžhavenou tětivu šíp a střílel v lese zajíce,\nstřílel svými titěrnými šípy divoké šelmy jednu za druhou,\nzdálo se jí, jak se po boku syna objevila smějící se\nVenuše, která tu lovila s Adonidem. Také Aura tam byla,\novšem neměla luk Dianin, ale nosila na zádech toulec\nlovce Amora … Amor pokračoval v zabíjení šelem,\na když ho tětiva unavila … chytil živou lvici kouzelným\npáskem lásky a odtáhl šelmu, aby ji ukázal rozveselené\nmatce … Amor nechal svou kořist, hrdou lvici, aby se\notrocky poklonila Venuši a hlasitě zvolal: „Ověnči, matko,\nvšechny Lásky! Přivádím ti Auru, dívku příliš hrdou\nna svoje panenství, která sklání svůj krk. Nyní Grácie\nověnčete tento kouzelný pás lásky, jenž je pásem\nmanželství, neboť zvítězil nad nezlomnou vůlí\nnepřemožitelné lvice.“ V Lannově vile je zobrazen Amor\nstřílející na tygra, zcela nalevo je lvice zasažená\nsmrtícím šípem. Před Amorem je zobrazena Aura,\nnikoli tak, jak se viděla ve snu, ale poté, co ji Bakchus\nlstí opil a znásilnil. Už to není divoká horská lovkyně,\nale těhotná matka, která však i poté zůstala zapřisáhlou\nodpůrkyní mateřství a lásky – s odmítavým gestem\nse obrací na laskající se lví pár. Po stranách výjevu\njsou grotesky s Amorem bojovníkem, vidíme ho\ns atributy pro něj nezvyklými, kyjem, mečem a štítem.\nPod bojechtivými Amory jsou dole vyobrazeny žánrové\nvýjevy, na nichž vidíme pastýře a pastýřky u pramene\ns chrličem v podobě lví hlavy. Odkaz na to, že zneuctěná\nAura skočila do řeky, aby se utopila, a byla Jupiterem\nproměněna v pramen.\nNa rozdíl od Lovícího Amora byl Amor na lvu, kterého svým šípem zkrotil, zobrazován\nvelmi často. Výjev najdeme v medailonu pod výjevem s lovícím Amorem a také například\nv díle Emblemata amatoria z roku 1620, kde připojený nápis hlásá „Omnia vincit amor“\n(Láska vítězí nad vším).\nHlavním protějškem triumfů bohyně lásky\nbyla ve vile Lanna Venuše oplakávající Adonida,\nkterého zabil kanec. Paradoxem osudu této bohyně\nbylo, že ji její jediná láska opustila, aby se mohla\nvěnovat lovu kanců. Po stranách obrazu jsou dole\nznázorněni prchající jeleni. V Ovidiových Proměnách\nk jejich lovu Venuše svého miláčka marně nabádala:\n„Buď zmužilý ku plaché zvěři, proti zvířatům smělým\nbýt smělý není však jisté … Půvaby mládí, krása a vše,\nco Venuši vznítilo, neplatí na lvy, ani na kance divé,\nni na oči, na ducha šelem. Pomni hromové síly,\njež v kančích je ukryta zubech.“\nDalší Venušinou porážkou byl Únos Psyché. Venuše na ni\nžárlila a poručila Amorovi, aby v divukrásné princezně\nvzbudil lásku k ošklivému netvorovi. Když ji však Amor\nuviděl, sám se do ní zamiloval. Dívka byla svými rodiči\nvyvedena na vrchol skály, kam si pro ni měl přiletět drak,\nAmor ji však nechal Zefyrem přenést do svého paláce\n(v Lannově vile jej nahradil putto). Amor a Psyché\nse objevili již na fasádě vily jako narážka na stavebníka\na jeho manželku, Gärtner tímto mileneckým párem\nvyzdobil jak Lannovu pražskou vilu, tak gmundenskou,\nkde je zobrazen celý mýtus. Dominantou pražského\ni gmundenského výjevu s Psyché u Amorova paláce\nvšak není unesená dívka, ale únoscův palác v podobě\nantického chrámu, který nebyl ve výjevech s tímto\nnámětem vůbec zobrazován. Apuleius podrobně\npopisuje, jak se Psyché ještě předtím, než poznala\nAmora, zamilovala do jeho paláce. Uprostřed háje,\nblízko potůčku vytékajícího ze studánky, stojí královský\npalác, který nezbudovaly lidské ruce, ale božské umění.\nStačí jen překročit práh, a hned ti bude jasné, že vidíš\nokázalé a přitom velmi příjemné sídlo nějakého boha.\nZlaté sloupy podpírají vysoký kazetový strop,\numně vykládaný citrovým dřevem a slonovou kostí,\nvšechny stěny jsou obloženy stříbrnými tepanými\ndeskami, na nichž jsou zobrazeny divoké šelmy\na jiná podobná zvířata tak, jako by běžela proti tomu,\nkdo vstupuje do místnosti … Psýché, zlákána kouzlem\ntak půvabných míst, přistoupí blíž … Zvědavost vidět\nněco tak překrásného zblízka ji potom zvábí a ona se dá\ndo prohlížení jedné věci po druhé. V jiné části paláce\nobjeví klenotnici, postavenou s vynikajícím uměním\na naplněnou velkými poklady. Neexistuje na světě nic,\nco by se tam nedalo najít. Skvostná, ale pohodlná\nrezidence naplněná uměleckými poklady – to byl nejen\nAmorův palác, ale také Lannova pražská vila.\nAlegorie Přírody a Civilizace z Venušina salonu jsou umístěny tak, že rámují vchod do Apollonova a Bakchova salonu.\nLze je chápat jako úvod k tomu, co návštěvníci uvidí na jejich stěnách. Blíž ke vchodu z chodby se nachází alegorie Přírody\n– žena s odhalenými ňadry evokujícími plodnost si oběma rukama nabírá z košů dary přírody. Stojí na zeměkouli,\nkterou podepírají putti s rohy hojnosti, zatímco další rohy hojnosti jsou umístěny nad ní. Na protější, východní straně je Civilizace\n– zahalená a zobrazená v pohybu, při pilné práci, obě ruce má zaměstnané předením. Putti, kteří ji nesou, mají jednu nohu\npoloženou na ležících psech, mezi nimi je zapálený oltář, který ve spojení se psy symbolizuje domácí krb a společenský řád.\nCelý výjev korunuje putto zabraný do četby a upozorňuje tak na spirituální dimenzi civilizace.\nHlavní salon Lannovy vily zdobí výjevy, které propojují křesťanskou bibli, antickou mytologii a Lannův životní příběh. Ústředním obrazem\nje Apollon u vesničanů, po stranách je Apollonovo narození a Zabití Pythona. Posledně jmenovaná témata tvoří pár,\nneboť jsou bezprostředně navazujícími sekvencemi jednoho a téhož příběhu. Tato dvojice výjevů sice ve výtvarném umění\nnebyla zobrazována, ale vzdělaný návštěvník ji důvěrně znal, protože šlo o antický řecký vzor slavné pasáže\nz novozákonního Zjevení sv. Jana.\nTa žena byla těhotná a křičela v bolestech, neboť přišla její hodina. Tu se ukázalo na nebi jiné znamení: Veliký ohnivý drak s deseti rohy\na sedmi hlavami, a na každé hlavě měl královskou korunu. Ocasem smetl třetinu hvězd z nebe a svrhl je na zem. A drak se postavil\npřed ženu, aby pohltil její dítě, jakmile se narodí. Ona porodila dítě, syna, který má železnou berlou pást všechny národy; ale dítě\nbylo přeneseno k Bohu a jeho trůnu. Žena pak uprchla na poušť, kde jí Bůh připravil útočiště, aby tam o ni bylo postaráno\npo tisíc dvě stě šedesát dní. A strhla se bitva na nebi: Michael a jeho andělé se utkali s drakem. Drak i jeho andělé bojovali,\nale nezvítězili, a nebylo již pro ně místa v nebi. A veliký drak, ten dávný had, zvaný ďábel a satan, který sváděl celý svět,\nbyl svržen na zem a s ním i jeho andělé.\nVyprávění o fatálním střetnutí sil světla a tmy napsal evangelista na ostrově Patmos, nedaleko Delu, kam byl situován řecký mýtus,\njímž se inspiroval. Podle verze tohoto mýtu, kterou známe z Lucana, Lukiana a pseudo-Hygina, měl Jupiter poměr s Latonou,\nkterá otěhotněla. Jupiterova manželka na Latonu žárlila a zakázala Zemi, aby poskytla těhotné ženě místo, kde by mohla porodit.\nNavíc poslala draka Pythona, aby rivalku i její dítě zahubil. Pánu moří Poseidonovi se však Latony zželelo a poslal delfína,\naby ji odnesl na plovoucí ostrov Delos, který pokryl mělkou vodou, čímž učinil zadost Junonině příkazu. Latona se vyšplhala\nna strom a porodila Apollona. Synova první výprava, na kterou se vydal čtyři dny po narození, směřovala do Delf, kde zabil Pythona.\nPomstil tak svou matku a prokázal lidstvu dobrodiní, protože nastolil na světě řád a umožnil rozkvět civilizace.\nPrůhled z Bakchova salonu do Apollonova a Venušina salonu. Ústřední výjev zobrazující Apollona u vesničanů lemují výjevy Apollonova narození\na Zabití Pythona. Na iluzivních červených závěsech jsou Apollonovy sluneční symboly.\nMýtus zrození kulturního hrdiny patrně nebyl pro hlavní sál vybrán náhodně. V době vzniku malířské výzdoby vily se stavebník\nmohl domnívat, že Adalbert III., kterému tehdy bylo sedm let, jednou převezme otcovu firmu, stejně tak jako on ji převzal\npo Adalbertovi I. V malém Apollonovi proto můžeme vidět stavebníkova syna a v delfském drakobijci naděje, které do něho\ntehdy vkládal. Adalbert III. se po otcových stopách nakonec nevydal, stal se úředníkem, věnoval se literární činnosti a zemřel\nbez mužských potomků, takže byl po meči posledním příslušníkem dynastie Lannů.\nStrop a vlys na kladí Apollonova salonu zdobí labutě a lyry. Podle řecké mytické tradice přilétly na Delos labutě, když Latona rodila,\na sedmkrát ostrov obkroužily. Podle Kallimachova Hymnu na Delos si bůh právě proto zvolil sedmistrunnou lyru jako svůj nástroj.\nStropy a kladí sousedních dvou salonů jsou rovněž propojeny s mytologickými výjevy na stěnách. Ve Venušině salonu jsou\nna stropě holubice a na kladí mušle, v Bakchově salonu je kladí vyzdobeno pantery boha vína.\nTéma Narození Apollona bylo často zobrazováno,\nale ne tak, jak jej vidíme v Lannově vile. Latona sedí\nna zemi a jako by přímo z jejího klína vychází její syn,\njehož kosmický statut zdůrazňuje slunce,\nkteré se podle Kallimachova Hymnu na Delos\nprávě tehdy objevilo na obloze a celý ostrov pozlatilo.\nSluneční paprsky se zrcadlí na hladině a spojují tak\nnebeské těleso s právě narozeným bohem slunce.\nJako v mnoha dalších obrazech v Lannově vile\nbyl i tento přesazen z jihu do alpského podhůří,\nna břeh horského jezera, nad nímž se tyčí\nstředověký hrad. Mnohem důležitější je však\nskutečnost, že Apollon je tu s matkou zobrazen sám,\nbez svého dvojčete Diany. Malému Apollonovi,\njenž zdvihá ruce v žehnajícím gestu, se klaní tři ženy,\nčímž je výjev připodobněn k tradičnímu obrazovému\ntypu Klanění tří králů. Ženy jsou bohyně a hrály\nv mýtu o Apollonově narození důležitou roli.\nPodle homérského hymnu: Nevzala Apollona\npak rodička, aby pil z prsu, Themis mu nektaru\ndala a líbezné ambrosie rukama nesmrtelnýma.\nŽena podávající na obraze božskému chlapci\nstříbrnou číši s nektarem je tedy Themis,\nztělesnění božského řádu.\nV ornamentální výzdobě Apollonova salonu jsou atributy Apollona kombinovány s odkazy na Adalberta Lannu II., vedle tabulky\ns datem dokončení stavby, 1872, je jeho monogram A. v. L.\nNejvětším mytologickým výjevem v Lannově vile je Apollon mezi pastýři. Apollon byl nejvýznamnější a nejvšestrannější kulturní hrdina antického světa.\nUmění tolik co Foibos Apollon nezvládl nikdo, napsal Kallimachos. On se stal mistrem luku a stal se ve zpěvu mistrem … v něho se vtělily vědmy a věštcové;\nod Apollona umění oddálit smrt se naučil dovedný lékař. Za dobrodiní, které bůh lidem přinášel, však musel přinášet oběti. V antické mytologické příručce\npřipisované Apollodorovi se píše: Jupiter se obával, že by se lidé mohli od Asklepia (syna Apollonova) naučit lékařskému umění a navzájem se zachraňovat,\na proto ho spálil svým bleskem. Apollo se na Jupitera rozhněval a postřílel Kyklopy, kteří mu blesky vyráběli. Jupiter ho za to chtěl svrhnout do Tartaru,\nale na naléhání Latony ho potrestal jen tím, že musel rok sloužit u smrtelníka. Když Apollo odešel k Admetovi, synovi Fera, do Ferai, aby u něj sloužil\njako pastýř, způsobil, že krávy rodily dvojčata. Umělci často zobrazovali, jak si bůh slunce užívá pobytu mezi prostými vesničany a učí je hudbě.\nObraz Apollon mezi pastýři v Lannově vile je variací na často zobrazované téma. Od svých vzorů se však liší tím, že do krajiny je na prominentním místě\nzačleněno tradiční italské venkovské stavení s věží, jeden z architektonických inspiračních zdrojů Lannovy vily.\nObraz Zabití Pythona je situován do Delf,\nale současně i do alpského podhůří, protože mezi\nstromy nenajdeme pro Delfy tak charakteristické\ncypřiše. Zabitím strašného Pythona Apollon\numožnil vznik civilizace, což naznačuje stavba\ndelfského chrámu v pozadí. O ní se dočteme\nv Homérském hymnu: do Krísy potom vkročiv jsi\npod sněžný Parnásos přišel, k onomu boku,\njenž k západu hledí; mohutná skála shora tu visí\na pod ní se rozbíhá hluboká průrva drsného vzhledu;\ntam teprve se rozhodl Apollon Foibos založit žádoucí\nchrám … hned stanovil základy chrámu rozsáhlé\nšířkou i délkou; a kamenný práh na nich potom\npoložil Trofónios a bratr s ním Agamédés, … kolem\nstavěly dál pak nesčetné zástupy lidí z úpravných\nkamenů chrám, aby písněmi povždy byl slaven.\nApollon chrámy nestavěl vlastníma rukama,\nbyl to architekt, který vytváří to nejdůležitější, plány.\nKallimachos ve svém hymnu podobně představuje\nApollona jako urbanistu: Následujíce Foiba i městům\ndávali základ lidé, neboť Foibos má pokaždé velkou\nradost ze zakládání měst; sám také základy hloubí.\nČtyřletý byl, když položil poprvé základy k stavbě.\nApollon ve vile Lanna je především ten,\nkdo odstraňuje překážky a plánuje,\nkdo podobně jako Adalbert II. a jeho otec\npřipravuje podmínky pro rozkvět civilizace\nHlavní obraz Bakchova salonu zobrazuje, jak bůh vína\nnašel svou manželku ve spící dívce opuštěné na pustém\nostrově. Tento mýtus měl mnoho variant, které různým\nzpůsobem vysvětlovaly, za jakých okolností a proč k tomu\nvlastně došlo. Dva obrazy, které v Lannově vile výjev\ns Bakchem a Ariadnou doprovázejí, jsou tedy nezbytným\nkomentářem. Naznačují, že k osudovému setkání Bakcha\ns krásnou a moudrou Ariadnou došlo v době, kdy mladý bůh\nještě putoval po zemi, aby zaváděl svůj kult a pěstování\nvinné révy. Bakchus je tedy v Lannově vile zobrazen\njako kulturní hrdina, podobně jako Apollon. Apollon daroval\nlidem civilizaci a Bakchus je naučil, jak se vyrovnat\nse stresem, který lidem přinesla. Bakchus daroval lidem to,\nbez čeho je sice možné žít, ale bylo by to mnohem těžší.\nVšechnu svízel a zlo přisoudil bůh pouze těm střízlivým,\nnapsal antický římský básník Horatius, neboť sžíravých\nchmur stěží se lze jinak než vínem zbýt. Kdo by,\nnapiv se, spíš vzpomínat chtěl vojny a chudoby než\notcovských pout, Bakchu, a tvé sličnosti, Venuše?\nBakchův salon byl v Lannově vile protějškem\nVenušina salonu nejenom proto, že jeho hlavním tématem\nje láska, kterou bůh vína vzplál ke krásné Ariadně.\nJiž v antice panovala všeobecná shoda, že víno vzbuzuje lásku, Amor byl vždy nástrojem Bakcha, nikdy ne naopak. Bez vína,\njež lidem přinesl Bakchus, by ani láska nebyla a vůbec nic, co lidem radost působí, napsal Euripides v Bakchantkách, které byly\npředvedeny v Athénách v roce 405 před Kristem. Topos o nadřazenosti Bakcha převzali i Římané: Ty můžeš pýchu a vzdor\nté ukrutné Venuše zlomit, víno tvé skýtá, Bakchu, trampotám účinný lék … (Bakchu) ty znáš milence spojit, ty umíš je rozloučit zase.\nBakchův salon vytvářel protějšek salonu Venušina i tím, že obě místnosti měly ideový program postavený na pluralitě a rozporuplnosti\nzobrazovaných božstev. Venuše existovaly dvě a základní vlastností Bakcha byla do krajnosti vyhrocená polarita. V řecko-římské\nantice ztělesňoval bůh vína radost i utrpení, lásku i strach, plodnost i destrukci. Jak zdůrazňoval Diodoros Sicilský, Bakchův dar\npřinášel největší radost i nejhlubší smutek: pití nemíšeného vína vede k šílenství, ale když je míšeno s Jupiterovým deštěm,\npotěšení a radost nepřestává, ale bez šílenství a otupělosti. Bakchus byl již v antice zobrazován jako vousatý stařec nebo jako\nzženštilý mladík. Diodoros tuto rozkolísanost vysvětloval tím, že se tak názorně předvádí dvojí účinek vína: lidé, kteří se opijí,\nse dostanou do dvou stavů, buď jsou veselí, nebo zasmušilí. Bakchus v Lannově vile je mladý a radostný, personifikuje pozitivní\núčinky umírněného pití vína, což zdůrazňují i postavy, které jej na obrazech doprovázejí, stejně tak jako všechny výjevy a postavičky\nzačleněné do ornamentální výzdoby.\nBakchův salon byl vlastně průchozí místností s bufetem, kterou se vcházelo z haly nebo z terasy do Apollonova sálu,\nkde se podle Klutschaka nacházela jídelna. To však neznamená, že by se jeho výzdobě dostalo menší pozornosti, ba spíše naopak.\nTato místnost byla velice frekventovaná, a tak právě zde umístěný výjev poskytoval návštěvníkům klíč ke všem ostatním vyobrazením\na tedy i k ideovému programu výzdoby vily. V hlavním obraze, Nalezení Ariadny, zaujme návštěvníka nezvykle silný důraz,\nkterý je položen na Bakchovo milostné vzplanutí. Vysvětlení lze najít v sekvenci obrazů v tomto salonu. Série začíná,\njak již bylo uvedeno, na východní stěně přímo proti vchodu z haly, a to obrazem Bakchovo dětství. Další obrazy následují proti\nsměru hodinových ručiček: Odpočívající Bakchus na východní stěně na druhé straně okna a Nalezení Ariadny na jižní stěně.\nDalším obrazem, postupujeme-li stále proti směru hodinových ručiček, není nástěnná malba, ale panel nad dveřmi vedoucími\nna terasu (dnes je východ zazděný). Na tomto panelu je znázorněn Adalbert II. s manželkou jako Bakchus a Ariadna.\nZa křídlem dveří, kterými se vstupuje z haly do Bakchova salonu,\nje namalovaný putto vcházející do reprezentačních salonů\nspolu s návštěvníkem. V ruce má deštník a hostitel mu líbá ruku,\njak bylo zvykem v Lannových společenských kruzích. Na pravé straně\ndveří je obdobný výjev, putti se moří s kladkou, kterou nahoru\nSérie obrazů začíná na východní straně u stěny dělící Bakchův sál od sálu Apollonova, kde je zobrazeno Bakchovo dětství, jež bylo velmi častým\nnámětem výtvarného umění. Malý Bakchus obklopený nymfami vyjíždí z jeskyně na koze, která byla později nedílnou součástí bakchanálií.\nTak Bakchovo dětství popisuje Diodoros Sicilský: Jupiter vzal dítě (Bakcha z těla matky Semele) a dal je Merkurovi, kterému nařídil, aby je odnesl\ndo jeskyně v Nyse, která leží mezi Foinícií a řekou Nilem, kde ho měl předat nymfám, aby ho vychovaly s největší možnou péčí.\nPodobně jako v Apollonově salonu i v Bakchově salonu se s bohem setkáváme nejprve v dětském věku,\ncož můžeme chápat jako odkaz na malého Adalberta Lannu III.\nNalevo od výjevu z mládí boha vína je umístěn obraz Odpočívající Bakchus. Mladý bůh sedí s panterem u nohou v lese,\nkterý vypadá jako alpské podhůří. Putto mu nalévá víno.\nNalevo od Odpočívajícího Bakcha se nachází výjev s pohledem na mořský ostrov, v jehož popředí je zobrazeno Nalezení Ariadny. Bylo to velmi často\nzobrazované téma, Gärtner se však v pojetí Bakcha a Ariadny neinspiroval výtvarným uměním, ale literárním dílem. Výjev namaloval tak, jak jej popisuje\nFilostratos Starší ve svých Obrazech: Že se Theseus zachoval k Ariadně špatně, ačkoliv někteří tvrdí, že neměl špatné úmysly, ale byl k tomu donucen\nBakchem, a nechal ji spící na ostrově Naxu, to ses mohl doslechnout od chůvy, protože ženy umějí vyprávět takové historky a nevynechají příležitost,\naby si při nich poplakaly … nemusím tě tedy upozorňovat na ženu na skále, jak lehce podřimuje. Nestačí také jenom chválit malíře za to, zač by mohl být\nchválen kdokoli jiný, neboť není obtížné namalovat Ariadnu jako krásnou dívku a Bakcha jako krásného mladíka, stejně tak jako je tisíce dalších rysů\nBakcha, které mohou malíři a sochaři znázornit … tento Bakchus je však charakterizován pouze láskou. Oděvy s květinami, thyrsy, kolouší kůže byly\nvynechány, protože by se do této scény nehodily. Bakchantky také neřinčí svými cimbály a satyři nehrají na flétny, dokonce i Pan se zdržel divokého tance,\naby nerušil dívčí spánek. Bakchus se oděl do jemného purpuru a na hlavě má věnec z růží a přistupuje ze strany k dívce, je „opitý láskou“, jak Anakreon\nnazývá ty, které zcela ovládla láska … A podívej se na Ariadnu, přesněji řečeno na její spánek, její ňadra jsou až k pasu obnažená, její krk je zvrácený\ndozadu, takže je vidět její jemné hrdlo a pravé podpaží. Levá ruka spočívá na jejím plášti, aby ji prudký závan větru nemohl odhalit. Jak krásný pohled,\nBakchu, jak sladký je její dech! Zda je to vůně jablek či vinných hroznů zjistíš, až ji políbíš!\nGärtner scénu nalezení Ariadny umístil na skalnaté mořské pobřeží s antickým chrámem. Na podobné pobřeží situoval Filostratos svou knihu Obrazy,\nkterá Gärtnera inspirovala. V úvodu k Obrazům totiž autor podrobně popisuje okolnosti, za nichž dílo napsal. Bylo to za veřejných her v Neapoli,\nkterých se autor chtěl zúčastnit jako rétor. Bydlel tehdy jako host v soukromé vile umístěné za městskými hradbami, na předměstí obráceném k moři,\nv níž byla kolonáda na čtyřech, možná pěti terasách, otevřená západnímu větru a shlížející na Tyrhénské moře. Oslňovala luxusem všech druhů mramorů,\nale nejvíce obrazy, které byly zasazeny do zdí. Tyto obrazy byly podle mého soudu vybrány znalcem, protože předváděly umění mnoha umělců.\nNapadlo mne, že bych mohl pohovořit o přednostech těchto obrazů. Filostratos ve své knize popsal obraz Nalezení Ariadny v antické římské vile\na Gärtner tím, že obraz reprodukoval v Lannově vile, přímo propojil tuto pražskou stavbu s jejím antickým vzorem, antickou římskou vilou.\nVýzdoba Travenského salonu, hlavní místnosti „soukromé“ části vily, se na první pohled liší od trojice salonů v přední části,\nkterá byla určena především k reprezentaci. Místo mytologických výjevů najdeme v tomto salonu, ukrytém v zadní části vily,\nkrajinomalby s žánrovými výjevy. Rozdíl mezi způsobem výzdoby místností však nebyl tak zásadní, jak by se mohlo zdát.\nI v Travenském salonu obrazy ilustrují mýtus, ne však antický, ale mýtus Lannovy dynastie.\nNad dveřmi, které vedou z Bakchova salonu na terasu, je umístěna olejomalba na plátně s hostinou situovanou do zahrady Lannovy vily,\nkterou vidíme v pozadí nalevo. Od vily přichází putto ve fraku a na podnosu přináší ke stolu láhev vína. Ústředním motivem je Lannova rodina\nu stolu. Uprostřed sedí manželé Lannovi zobrazení jako Bakchus objímající vedle sedící Ariadnu; oba jsou charakterizováni antickými oděvy\na věnci vinné révy na hlavě. Lannovi jsou zobrazeni jako děti, ale u stolu s nimi sedí tři ještě menší postavičky, které evidentně představují\njejich potomky. Na protilehlých koncích stolu sedí dvě holčičky, ta nalevo je starší, dlouhé vlasy má sčesané dozadu a převázané stuhou.\nJestliže toto Gärtnerovo dílo vzniklo stejně jako malby v Travenském salonu v roce 1873, pak je to stavebníkovo nejstarší dítě, tehdy již sedmiletá\nFrancisca. Dívka napravo je tehdy pětiletá Alice se zcela neantickou ofinou. Zatímco Francisca sedí způsobně, Alice si po dětském způsobu\nlehá na stůl, což zjevně vzbudilo nelibost matky, která se k ní obrací, aby ji napomenula. Vedle hlavy rodiny je zobrazen chlapec,\ntehdy šestiletý Adalbert, na něhož se otec zálibně dívá, což je naznačeno tím, že k němu pozdvihuje číši. Adalbert III., jehož alter ego\njsou mladí bozi hrající ústřední roli v ideové koncepci Apollonova i Bakchova sálu, je na tomto panelu oslaven otcovým přípitkem.\nNa panelu s Lannovou rodinou sedící u stolu je za zády nudící se\nAlice zachycena dvojice, která pravděpodobně rovněž zobrazuje\nkonkrétní osoby. Každopádně to jsou Lannovi přátelé a celý panel\ntedy ilustruje nápis v hale, podle něhož Lanna vilu zbudoval sobě,\nrodině a přátelům pro líbeznost místa a za účelem osvěžení.\nNa líbeznost místa ukazuje dvojice vpravo, která obdivuje\nmalebné údolí Vltavy (zcela napravo uprostřed lze rozpoznat\ncharakteristickou siluetu věže a střechy Místodržitelského\nletohrádku ve Stromovce). Tomu je na obraze věnována stejná\npozornost jako architektuře vily znázorněné na protilehlém konci.\nPříroda a kultura je tu uvedena v harmonický soulad stejně jako\nantická minulost a přítomnost, které se na tomto vlysu neustále\nprolínají. Údolí Vltavy mělo v obraze ještě další funkci, pro Lannu\nto totiž byla nejen malebná scenerie, ale také finančně velice\nvýnosná vodní cesta, jeden ze zdrojů bohatství firmy.\nDo groteskové výzdoby Bakchova sálu jsou začleněni satyři,\ntančící bakchantky či putti, kteří hrají na hudební nástroje\nnebo rozlévají víno.\nPraotcem Lannů byl jistý Simon Lahner od Travenského jezera v Horních Rakousech. Jeho potomci se na začátku 18. století\npřestěhovali do Čtyř dvorů u Českých Budějovic, kde se začali podepisovat jako Lanna. To, co Travenské jezero\ns Českými Budějovicemi spojovalo, byla sůl, která se na této trase dopravovala ze Solné komory do Čech již od 16. století.\nMezi Českými Budějovicemi a Prahou se sůl a další zboží přepravovalo na lodích, a tím se po řadu generací Lannové živili.\nAdalbert I. v rodinné tradici stavby lodí a v plavbách do Prahy pokračoval, ale jednoho památného dne „podnikl plavbu\ns dubovým vorem do Hamburku“. Tím položil základy k veleúspěšné firmě s celosvětovou působností. Příběh šel v Čechách\nzjevně od úst k ústům, až se z něj stal mýtus o tom, „kterak se dřevař udělal milionářem“.\nV „Malebných cestách po Čechách“, jež vydal roku 1861 Eduard Herold, čteme: Velkých zásluh o plavbu po Vltavě a pak dále\npo Labi získal si v nynějším čase pan Vojtěch Lanna, jenž pro zvláštní podnikavost svou všeobecnou vážnost požívá … co plavec\ndopravoval otcovy lodi do Prahy. Jednou odvážil se dále, než jak mu bylo vyměřeno. Čilostí a podnikavostí ducha svého povzbuzen\npodnikl plavbu s dubovým vorem do Hamburku a šťastně ji vykonal. Tam nejen že dříví dobře prodal, nýbrž i prospěšné obchodní\nsmlouvy uzavřel, načež se potěšen domů navrátil. Tato cesta měla vskutku znamenité následky. Lanna starší nepochybně pěstoval\nsvůj mýtus, jenž obohatil o motiv úspěšného hrdiny, který nezapomněl na svůj prostý původ. Ve zvláštní úctě má pan Lanna,\nčteme u Herolda, otcovský dům svůj, v němž světla Božího spatřil … Domek ten zůstal, jak býval, jednoduchý a skromný,\nproto ale předce pan Lanna nejraději v něm se zdržuje, kdežto rodina jeho a přátelé, když ho navštíví, obydlím jsou ve větším,\nv slohu švýcarském vystaveném domě.\nLannovi se přestěhovali z Českých Budějovic do Prahy teprve v roce 1857. Adalbert II. tedy neměl žádnou pražskou minulost,\no niž by se mohl opřít. Jeho rodinná minulost českobudějovická byla sice úctyhodná, ale ještě více zviditelňovala absenci minulosti\npražské, na které si tolik zakládal pražský německy mluvící patriciát. Adalbert II. se proto vydal ve šlépějích svého otce, také on\n„odvážil se dále, než jak mu bylo vyměřeno“. Zatímco otec vyplul na dubovém voru do Hamburku, aby vydělal peníze, syn se\nvydal proti proudu času, aby si prostřednictvím Travenského jezera vytvořil to, co dnes nazýváme image. Věděl totiž, že mýtus\nmá tím větší působivost, čím méně je svázán s objektivně ověřitelnými fakty, čím vzdálenější v prostoru a čase jsou mytické kořeny,\ns nimiž se ztotožňujeme.\nAdalbert II. si u Travenského jezera v Gmundenu postavil honosnou vilu, aby se po několika generacích slavně vrátil tam,\nodkud pocházel zakladatel rodu. Při volbě místa pro letní sídlo patrně sehrála roli také skutečnost, že byl Gmunden tehdy\nmódním lázeňským centrem, kam na letní pobyty zajížděli příslušníci nejvyšší evropské aristokracie. V nedalekém a ještě\nvýznamnějším lázeňském středisku Bad Ischl trávil od roku 1849 letní měsíce císař František Josef I. a celá tehdejší\nrakouská honorace. Hlavním důvodem volby místa pro letní vilu byl nicméně lannovský mýtus o kontinuitě se solnokomorskou\nrodnou hroudou, který určil výzdobu Travenského salonu pražské vily.\nTravenské jezero se v životě Adalberta Lanny II. objevilo poměrně pozdě, až v roce 1870. Pátého prosince toho roku podepsal\nkupní smlouvu na pozemek v Gmundenu a následující léto přijel do města vůbec poprvé s rodinou na letní pobyt. Se stavbou\nvily na svém pozemku začal roku 1872 a dokončil ji roku 1875. Výzdoba Travenského salonu v pražské vile byla dokončena\n14. května 1873, tedy v době, kdy se gmundenská vila teprve stavěla. Výzdobou Travenského salonu se stavebník nevrací\nani tak do minulosti, jako předjímá budoucnost. Obrazy nevyjadřovaly sentimentální vzpomínky na prosluněná léta strávená\npod Alpami, ale stavebníkovy společenské ambice.\nPostavy, kterými Gärtner zabydlil okolí Travenského jezera v Lannově pražské vile, prozrazují podstatu iluze, kterou měly\njeho obrazy vzbudit. V centru malířovy pozornosti nejsou příslušníci kosmopolitní společenské smetánky, s níž se Lanna\nv Gmundenu stýkal, ale prostý lid, z něhož vzešli jeho předci. Mezi vesničany jednoznačně převažují dřevaři. Na rozdíl od\nAdalberta I., který se hlásil ke svému dřevařskému otci a k rodné chalupě v Českých Budějovicích, se Adalbert II. vrátil v čase\no několik generací zpět a přesunul se do Solné komory, jejíž součástí je Travenské jezero. Jak už napovídá slovo „komora“\nv názvu této části Rakouska, tato zem nebyla lénem, ale majetkem panovníka. Solná komora byla přinejmenším již od počátku\n14. století habsburským dominiem, což rod Lannů „odpradávna“ spojovalo i s panující dynastií. Tito předci byli sice prostí lidé,\nale pocházeli z doby tak vzdálené, že se jejich nízké společenské postavení stalo naopak předností. Zaručovalo původ v pradávné\ndobě, kdy byly položeny základy současného stavu.\nZápadní stěnu Travenského salonu zdobí panorama hor na východní straně Travenského jezera, které spojuje všechny tři obrazy.\nNa levém je zachycena dívka s modlitební knížkou (Ráno), uprostřed je v popředí pohled na Traunkirchen (Poledne), na pravém je myslivec (Večer).\nV dolních panelech jsou zleva doprava: molo s parníkem Elisabeth, promenáda v Gmundenu a Gärtnerův autoportrét.\nAdalbert II. se k prostým dřevařským předkům ze Solné komory přihlásil ze stejného důvodu, ze kterého se tehdejší čeští vlastenci\nhlásili k předkům z doby praotce českých králů, prostého oráče Přemysla. Snažil se tak relativizovat význam předků v bezprostředně\npředcházejících generacích. Jejich existenci popřít nešlo, ale bylo možné snížit jejich roli poukazem na slavné kořeny rodu,\nz něhož pocházel. Adalbert II. zvolil úspěšnou strategii – necelých padesát let poté, co se s rodinou přistěhoval do Prahy,\nse o něm ve Zlaté Praze dočteme: Bohatý podnikatel, Němec ze staropražské rodiny (Zlatá Praha 27, 1910, 23).\nPanorama Travenského jezera\ndoplňuje na levé straně panel\nzdůrazňující tradiční zbožnost\nmístního lidu. Prostá vesnická dívka\nsestupuje po schodech vedoucích\nke kapličce, na hruď si tiskne\nmodlitební knížku a hlavu\nmá skloněnou v nábožném\nV pozadí je panorama východní strany Travenského jezera, nalevo je Traunstein (1691 metrů), napravo skála známá jako „spící Řekyně“, která dostala jméno\npodle siluety připomínající ležící ženu. V popředí je Traunkirchen. V levém dolním rohu skupinka vesničanek poslouchá hru malého chlapce.\nTento detail posunuje realistickou krajinomalbu do idylického bezčasí – lid nezkažený civilizací se v přírodním rámci věnuje hudbě.\nkterý Gärtner namaloval\nu přistávacího mola,\nbyl spuštěn na vodu\nroku 1858. Léta 1850–1880\nbyla zlatou dobou nákladní\ni osobní paroplavby\npo Travenském jezeře.\npředstavují zdejší jezero\njako místo harmonického\na nejmodernější techniky.\nVe své obrazové reportáži\nz Travenského jezera\ntaké městskou eleganci\na čilý společenský život\nPromenáda na břehu jezera\nje dodnes vyhledávaným\nmístem v Gmundenu.\nProtějškem panelu se zbožnou dívkou\nje na pravé straně panel s myslivcem,\nkterý něco ukazuje, patrně malíře\nupozorňuje na skálu známou jako\n„spící Řekyně“, která je zobrazena\nna ústředním obraze západní stěny\nVyspělost tradičního dřevařství\nv okolí Travenského jezera\nilustruje dřevěná skluznice,\npo níž se dopravovaly klády\nz okolních hor.\nPohledy na Travenské jezero\nnamaloval Heinrich Gärtner podle skic,\nkteré si odtud přivezl. Na jednom\nz obrázků začleněných do výzdoby\nTravenského salonu v Praze\nse namaloval při práci a doplnil\ntaké datum, 14. května 1873,\nkdy malby v Lannově vile dokončil.\nHrdiny výjevů z Travenského salonu\njsou dřevaři. Při plavení dřeva\nhorskými potoky bylo nutné uvolňovat\nzakleslé klády, což vyžadovalo sílu\na zručnost, která se dědila z generace\nDřevař při práci, nástěnná malba\nz Travenského salonu Lannovy vily\nHISTORICKÝ VÝZNAM LANNOVY VILY\nSUMMARY – Villa Lanna in Prague\nLannova vila v Bubenči je nejvýznamnější novorenesanční rezidencí v českých zemích. Zasloužil se o to především stavebník\nAdalbert Lanna mladší. Navíc jeho druhá vila, kterou si postavil v Gmundenu, se stala nejvýznamnější novorenesanční vilou\nv sousedním Rakousku. Obě stavby pojal jako komplexní umělecká díla – architektura, malířská a sochařská výzdoba\ni uměleckořemeslné detaily jsou provedeny ve stejné stylové rovině a v té nejvyšší možné kvalitě.\nThe most outstanding Neo-Renaissance villa on the area of the Czech Republic, currently in the property of the Academy\nof Sciences of the Czech Republic, was built by the successful entrepreneur Adalbert Lanna Junior in Prague-Bubeneč\nin 1868–1872. The architecture of the villa, whose author is unknown, consists of two stylistically and functionally different parts.\nThe front section stresses the prestige character of the construction, which is why it is built in formal style, with colonnades\nand rich external and internal equipment. The rear section stresses the residential function; its style is much less formal, which is\nannounced from afar by an asymmetrically located lookout turret. The front section of the villa is built in the then fashionable\nDresden Style, created by Gottfried Semper and further expanded on by Hermann Nicolai. Villas of this type strictly stick to models\nfrom high Italian Renaissance, particularly Andrea Palladio. Their main characteristic features include symmetry and interconnection\nof the exterior and the interior with the central hall, which passes through both floors and has glassed roof. Following the model\nof Dresden villas, Villa Lanna has symmetrical front and side facades. The Dresden avant-corps in the middle of the front facade,\nwhich evokes an ancient Roman triumphal arch, announces to the visitors of Villa Lanna the central two-storey hall located\nin its axis, at the end of the entrance corridor. The upper floor of the hall is illuminated from above, after the Dresden manner.\nThe monumental two-storey loggia on the eastern facade announces that the villa's main representational salon is hidden behind it.\nIdeový program pražské vily je velice osobní. Opakovaně se v něm setkáváme s narážkami na stavebníkovu profesi,\njeho významné společenské postavení a kulturní poslání. Ve výzdobě vily zaujímá důležité místo také stavebníkova manželka,\nale především jejich syn, Adalbert Lanna III., předurčený pokračovatel rodu. Tento do nejmenších detailů promyšlený koncept\nje současně pojatý tak, aby intelektuálně i po estetické stránce uspokojil nejnáročnějšího návštěvníka.\nAdalbert Lanna mladší se touto stavbou úspěšně postavil po bok velmožům renesanční Itálie, velkovévodům z rodu Medici,\nhodnostářům benátské republiky či římským papežům. Ti všichni po sobě zanechali individualizované rezidence, kde sice vše\nnese pečeť stavebníka, ale které mají nadčasovou platnost a dodnes návštěvníky fascinují.\nSíla Lannovy vily je však současně její slabostí. Je novorenesanční, nikoli renesanční. Neukazuje nový směr, pouze shrnuje\ndosavadní evropskou kulturní tradici. Shrnuje ji však s takovým zaujetím a tak kompetentně, že bychom se měli nad jejím\nposelstvím zastavit a uvědomit si, že tato vila a její výzdoba je v Praze posledním projektem svého druhu.\nLannova bubenečská vila představuje jednu z posledních evropských rezidencí, jejímž prostřednictvím stavebník vyhlašuje,\nkdo je, odkud pochází a kam jde. Ačkoli po této stavbě v Praze následují další rezidence, které ji předčí uměleckou originalitou,\ntechnickými inovacemi či velikostí, žádná se již nemůže vykázat takovou celistvostí. Osoba stavebníka a architektura vily i její\nvýzdoba už nikde netvoří takovou jednotu, jakou pozorujeme u Lannovy pražské stavby. Vily, jež byly postavené později,\njsou buď pohodlnými sídly, nebo výstavními exponáty. Žádná už není soukromou rezidencí šitou na míru stavebníka,\nkterá je současně schopná oslovit veřejnost a budoucí generace tak, jak to dokázala Lannova vila.\nVlys z Bakchova salonu,\npo stranách jsou bakchantky s thyrsy,\nuprostřed si dva putti připíjejí.\nAdalbert Lanna Junior was world-famous arts collector and he understood his villa as a complex piece of art: architecture, painting\nand sculpting decoration as well as handicraft details are all produced in the style of high Italian Renaissance and in the highest\npossible quality. The ideological programme of the Prague villa is very personal. Both on the facades and in the interior we repeatedly\nmeet allusions to the building owners' profession, his important social status and cultural mission. The owner's wife plays an important\npart in the decoration of the villa, as does above all their son, who was, as predestined successor of the family, also named\nAdalbert Lanna. The author of the external painting decoration was the artist from Prague Viktor Barvitius; the internal decoration\nwas created by Heinrich Gärtner from Germany, a sought after master of wall historical landscape painting of his time.\nBarvitius decorated the loggias on the eastern facade; in the lower one there are three friezes referring to the building owner's\nentrepreneurial activities, while three friezes in the upper loggia praise his cultural activities. Gärtner created monumental mural\npaintings inspired by the interiors from the ancient Pompeii in three interconnected salons that fill in the whole eastern side\nof the front section of the villa. The decoration of the biggest hall in the middle is dedicated to Apollo, while there is Bacchus' hall\nin the north and Venus' in the south. A series of eleven mythological scenes which are incorporated in rich ornamental framework\nin these salons was by no means mere decoration. The selection of topics, their processing and placing show an ambitious\nideological programme that was supposed to present the building's owner as an art expert with classical education. It was not\nseries production; in no case can we find here mechanical reproduction of an existing model. All paintings were original works,\nin which mythological topics were ingeniously interconnected with celebration of the building owner and his family.\nThe two-house character of the construction, which combined a prestige residence with a family seat, manifested itself also\nin the content of internal decoration. Only a single room is decorated with Gärtner's paintings on the ground floor of the rear section,\nwhich had an ostentatiously residential character. The lower part of its walls is covered with wood and the ceiling is wooden\nas well; the material used in this hall evokes the traditional architecture of Central European countryside. The wall painting is also\nin the same spirit, depicting the landscape around Lake Traunsee in Upper Austria and genre scenes dominated by villagers and,\nabove all, woodcutters. However, the difference between the method of decoration of salons in Villa Lanna was not as fundamental\nas it might seem at first glance. Even in Traunsee Salon, the paintings illustrate a myth. This time, however, it is not an ancient\nmyth, but the myth of the Lanna dynasty. Since the beginning of the 18th century until 1857, when they moved to Prague,\nthey had lived in České Budějovice. However, their long-ago woodworking ancestors originated from Traunsee.\nVilla Lanna in Bubeneč is one of the last European residences, through which its owner declares who he is, where he comes\nfrom and where he is heading. This construction in Prague is followed by other residences, which surpass it with artistic originality,\ntechnical innovations or size, but none can show equal integrity any longer. In none of them the person of the building owner\nand villa architecture as well as its decoration create such unity as we can observe in Lanna's Prague construction. The villas\nthat were built later are either comfortable residences, or display exhibits. No longer is any of them a private seat tailored\nto the building owner, which is, however, at the same time capable of addressing the public and the future generations in such\na way as Villa Lanna did.\nAutor publikace děkuje panu Hubertu Trauttenbergovi, pravnukovi Adalberta Lanny II.,\nza laskavé umožnění prohlídky vily Lanna v Gmundenu.\n(doplňující informace jsou řazeny tak, jak se v textu postupně objevují)\nPortrét Lanny: rytina British Museum inv. č. 1953, 0509.259, frontispice:\nH. W. Singer, Sammlung Lanna Prag. Das Kupferstichkabinett, 1,\nPrag 1895. Postava podle fotografie publikované později v časopise\nZlatá Praha 27, 1910, 203.\nPředloha reliéfu s hrajícími si putti: Washington, National Gallery of Art,\nWidener Collection, inv. 1942.9.190, A-1512, podle Ch. Dempsey,\nInventing Renaissance Putto, Chapel Hill 2001, obr. 70.\nPředloha reliéfu se svatbou Amora a Psyché: tzv. Marlborough gem,\nonyxová kamej z 1. století (nebo renesanční), signováno Tryphon,\nBoston Museum of Fine Arts 99.101. Výjev je dnes interpretován spíše\njako iniciační rituál. Reliéf z wedgwoodského porcelánu: F. Rathbone,\nOld Wedgwood, the decorative or artistic ceramic work, in colour\nand relief, invented and produced by Josiah Wedgwood, London 1898,\nIgnác Ullmann a Antonín Barvitius jako architekti Lannovy vily: K. B. Mádl\n1898 (Barvitius); F. X. Harlas, 1911 (Ullmann a Barvitius).\nLippmannova vila: A. V. Barvitius, „Die Villa des Herrn Alexander Lippmann\nin Bubeneč bei Prag. Entwurf vom Architekt A. V. Barvitius“,\nMitt. Des Architekten- und Ingenieur Vereins f. Böhmen 5, 1870, 31–33.\nŽivotopisné poznámky Adalberta von Lanny: Šubrt 1994, 83–108.\nO vile Rosa: Volker Helas, Villenarchitektur in Dresden, Köln 1991, 39–41.\nO drážďanských vilách: A. Neiss, ed., Architektonischen Entwürfe aus\ndem Atelier des Prof. Hermann Nicolai in Dresden. 2nd ed. (Berlin, n. d.\n[ca. 1883]); Dresdener Architektur-Album. Bauten und Entwürfe, Dresden\n1874; V. Helas, Architektur in Dresden 1800–1900, Dresden 1991;\nW. Brönner, Die bürgerliche Villa in Deutschland 1830–1890, Worms 1994;\nV. Helas, ed., Sempers Dresden: die Bauten und die Schüler, Dresden, 2003;\nH. Karge, „Genese und Kanonisierung der Neurenaissance in der deutschen\nArchitektur des 19. Jahrhunderts“ in: G. Kamecke, J. Le Rider, eds.,\nLa codification. Perspectives transdiciplinaires, Paris 2007, 201–218.\nWohlmutova kruchta na svém původním místě na západní straně lodě\nsv. Víta: Soupis památek, Král. hlavní město Praha: Hradčany 1,\nPraha 1906, 95.\nPrvní návrh Národního divadla: K. Ksandr, ed., Architekt J. Zítek. Katalog díla,\nPraha 1996, 112.\nFunkční nedostatky drážďanských vil: V. Helas, Villenarchitektur in Dresden,\nKöln 1991, 102.\nLannova vila v Gmundenu: Pechböck 1992; T. Pechböck, „Die Villa Lanna in\nGmunden“, Arx 15 (1993), 228–233.\nViktor Barvitius jako autor malířské výzdoby interiéru Lannovy vily:\nH. Volavková, V. Barvitius, Praha 1959, 37; Líbal, Poche 1980, 139.\nZrození Venuše: Homérský hymnus 6.\nPozemská a Nebeská Venuše: Platon, Hostina 180d–181c, překlad F. Novotný.\nParidův soud: Ovidius, Listy milostné 6, 53–70, překlad I. Bureš.\nTalíř s chrámkem Vesty v Tivoli: Sammlung des Freiherrn Adalbert von Lanna\nPrag, II, Berlin 1911, č. 960 tab. 72.\nLovící Amor: Nonnos, Dionysiaca, 48, 273–283. Emblemata amatoria, 1620,\nfolio 7 (přetisk Kolín n. Rýnem 2004).\nVenuše oplakávající Adonida: Ovidius, Proměny 10, 543–552, překlad I. Bureš.\nÚnos Psyché: Apuleius, Zlatý osel 5, 1–2, překlad V. Bahník.\nZjevení Janovo: 12, 1–9, český ekumenický překlad.\nKallimachos o Apollonově lyře: Hymnus na Delos, 249.\nKallimachos o slunci: Hymnus na Delos 4, 51 nn.\nO ambrosii a nektaru při Apollonově narození: Homérský hymnus II. Na Apollona.\nKallimachos o Apollonově umění: Hymnus na Apollona, překlad F. Stiebitz.\nPseudo-Apollodorus o Apollonovi u Admeta: 3, 10, 4.\nHomérský hymnus o Apollonovi a delfském chrámu: I. Na Apollona, překlad\nKallimachos o Apollonovi jako zakladateli měst: Hymnus na Apollona,\npřeklad F. Stiebitz.\nHoratius o víně: Ódy 1.18, překlad R. Mertlík, J. Pokorný.\nEuripides o víně: Bakchantky 772–774, překlad J. Klier, H. Kurzová.\nPropertius o víně: 3.17. 4–6, překlad O. Smrčka a kol.\nDiodoros Sicilský o víně: 4.3.4 a 4.5. 2–3.\nDiodoros Sicilský o narození Bakcha: 4. 2. 3.\nFilostratos Starší, Obrazy: 1.15.\nFilostratos Starší o vzniku své knihy: Obrazy 1.1.\n„Z dřevaře milionářem“: Jan Palacký, Našich sedm hlavních hříchů, Praha 1874, 25.\nLannova cesta do Hamburku: Eduard Herold, Malebné cesty po Čechách,\nPraha 1861, 25. Obdobně: Karel Sabina, Posel z Prahy. Kalendář historický\na politický, Praha 1862, 71; L. Rieger, J. Malý, Slovník naučný, 10,\nPraha 1873, 345.\nLannův rodný dům: Eduard Herold, Malebné cesty po Čechách,\nPraha 1861, 25–26. Doslova přeloženo do němčiny: Deutscher HausKalendar für das gemeine Jahr 1867, 54. Srov. též V. Kurz, Českým\nkrajem. České Budějovice, Praha 1892, 33.\nLanna a Gmunden: Pechböck 1991, 7, 12.\nBibliografie Lannovy vily\nM. Tyrš, „Umělecká výstava na Žofíně 1“, Světozor, 2. května 1873, 211–212.\nF. Klutschak, Der Führer durch Prag, 12. vydání, Praha 1878, 140.\nK. B. Mádl, „Vědecký a umělecký rozvoj v národě českém. Umění výtvarná“ in:\nPamátník na oslavu padesátiletého panovnického jubilea Jeho Veličenstva\ncísaře a krále Františka Josefa I., Praha 1898, 69.\nK. B. Mádl, „Josef Mánes a Vojtěch Lanna“, Zlatá Praha 27, 1910, 267–270.\nF. X. Harlas, České umění. Sochařství, stavitelství, Praha 1911, 162.\nF. Vacek, Sborník příspěvků k dějinám hlavního města Prahy IV, 1923, 118–123.\nH. Volavková, Malíř Viktor Barvitius, Praha 1938, 116.\nK. Ondrášková, Ignác Ullmann (nepublikovaná disertační práce), Praha 1952\nH. Volavková, Viktor Barvitius, Praha 1959, 35–37.\nD. Líbal, E. Poche, in: Praha národního probuzení. Čtvero knih o Praze,\nPraha 1980, 138–139.\nT. Pechböck, Die Villa Lanna in Gmunden (nepublikovaná disertační práce),\nSalzburg 1992, 49.\nJ. Bažant, Sen o slunné Itálii, Um 2, 1993, 8–13.\nJ. Šubrt, ed., Villa Lanna – Antika a Praha 1872, Symposium 23.–24. 9. 1992,\nPraha 1994, 53–72.\nJ. Bažant, Pražské vily pod křídly Mílka. Eseje o české renesanci 19. století,\nPraha 1994, 11 ad.\nM. Horyna in: T. Patrasová, H. Lorenzová, eds., Dějiny českého výtvarného\numění 1780/1890, III, 2, Praha 2001, 140–141.\nP. Vlček, ed., Encyklopedie architektů, stavitelů, zedníků a kameníků v Čechách,\nPraha 2004, 43, 676.\nD. Dvořáková, „Lannova vila“ in: P. Veverka et al., Slavné pražské vily,\nPraha 2007, 32–33.\nP. Vlček, „Č. p. 1/XIX“ in: Umělecké památky Prahy. Velká Praha A/L, P. Vlček,\ned., Praha 2012, 125–126.\nPříloha Akademického bulletinu 9/2013\nOdpovědná redaktorka: Marina Hužvárová\nRedakční spolupráce: Gabriela Adámková, Irena Vítková\nFotografie: Stanislava Kyselová a archiv autora\nAkademický bulletin vydává SSČ AV ČR, v. v. i., http://ssc.cas.cz\nISSN: 1210-9525, registrační číslo MK ČR E 8392\nNa titulní straně putti s věnci nad vchodem do vily\nVila Lanna, Praha 6-Bubeneč, V Sadech 1, http://vila-lanna.cz\nDole detail vlysu s labutěmi a lyrami z Apollonova salonu\nTisk: SERIFA®, s. r. o., Jinonická 80, 158 00 Praha 5\nNa druhé straně obálky průhled lodžií na terasu a zahradu\nSilného, nymfy, satyry a ámoru° chut˘ do života saského panovníka. Sám se nechal zobrazit na Pavilónu na valech jako Herkules nesoucí zeměkouli. Naproti v Městském pavilónu (nazývaném podle zvo...\nCelkově lze tedy říci, ţe marketing si klade za cíl mít správnou věc na správném místě pro správnou osobu ve správném čase a s pouţitím správné propagace. Jeho cílem je především orientace na zákaz...\nAkademický bulletin, rok 2014, číslo 7\nPři psaní tohoto článku jsem v zásadě vycházel ze dvou materiálů na webu NASA. První byl zveřejněn na podzim 2011 a informuje o vynálezu velmi pozoruhodného nového materiálu založeného v podstatě n...\nkategorie B řešení (errata)\nKvalita života je pro každého člověka velmi subjektivní pojem, každý z nás považuje svůj život za kvalitní při splnění různých podmínek. Přesto existují společnosti, které se snaží kvalitu život po...\nčímž se řadí na čtvrté místo podle výskytu prvků (před ním je pouze kyslík, křemík a hliník). V přírodě se vyskytuje pouze ve formě sloučenin, z nich nejrozšířenější je magnetit a hematit. Současné...\nPodstatně profánnější příležitost ke konzumaci vína skýtalo v klasickém Řecku symposion, „společné popíjení“. Jednalo se o jakousi soukromou „pánskou jízdu“ pořádanou v zámožných domech pro přátele...


Střešní taška Danubia | střešní krytiny Terran ÚvodStřešní taškyKalkulace střechyRealizaceTechnické informaceKe staženíO násKontakty Vyberte si:\nProdejci Střešní taškyPřehled všech tašekTaška SYNUSTaška SYNUS EVOTaška DanubiaTaška Danubia EVOTaška CoppoKrytina RundoTaška Rundo EVOTaška ZenitZákladníColorsystemEVO Mediterran > Betonové střešní tašky > Střešní taška Danubia Střešní taška DanubiaStřešní krytiny produktové řady Danubia® se vyrábějí z barveného betonu s vysokou pevností a povrchovou úpravou. Střešní tašky jsou dostupné v barvách: cihlově červená, višňově červená, hnědá a antracit.\nBarevné varianty tašekCihlově červenáVišňově červenáHnědáAntracitČernáTmavě hnědáCeník střešních tašek\nTaška betonová nášlapná\nKde koupit střešní krytinuNajděte nejbližšího prodejce ve svém regionu!Zobrazit technické parametryTechnické parametry střešní krytinyDanubia® základní betonová taška\n9,8 -10,58 ks/m2 Průřez latí:\n0,54 kN/m2 v případě vzdálenosti latí 31,5 - 33,2 cm 0,51 kN/m2 v případě vzdálenosti latí 33,3 - 34,0 cm\nDanubia® poloviční betonová taška\nPoloviční taška se používá pro řešení hřebene, nároží a štítu. Řeší se tím používání nevhodných řezaných tašek při pokládce střechy. Poloviční střešní taška se doporučuje i u takových geometrických tvarů, kde nelze celkovou krycí šířku realizovat z celých tašek.\nDanubia® krajní betonová taška\nIdeální prvek pro jednotnou a odbornou realizaci okraje střechy. Její připevnění musí být zhotoveno tak, aby bylo odolné proti bouřce a jiným povětrnostním vlivům. Od štítové desky je nutné vynechat příslušnou vzdálenost kvůli pohybu a teplotní roztažnosti. Štítovou desku je potřeba umístit tak, aby její horní část byla v jedné rovině s horní částí latě. Každá střešní taška musí být upevněná pozinkovanými vruty, případně příchytkami. V případě tašky Danubia® jsou rozměry levých a pravých prvků shodné.\n305 - 340 mm\nu vzdálenosti latí 30,5 -34 cm\nDanubia® větrací betonová taška\nSlouží k odvodu vzduchu z provětraných střešních prostorů. Její umístění se doporučuje v druhé řadě pod hřebenem u délky krokve nad 4 řady tašek. Tím je zabezpečeno plynulé proudění vzduchu pod krytinou. V případě velké plochy střechy se mohou větrací střešní tašky pokládat v posunuté poloze i do dvou linií. Důležité je, aby bylo odvětrané každé pole mezi krokvemi, a proto větrací tašky musí být umístěny i podél nároží od 4. řady tašek. Větrací mřížka umístěná před otvorem větrací tašky zabezpečuje volné proudění vzduchu a zároveň zabraňuje vniknutí hmyzu a ptáků do podstřeší.\nDanubia® pultová betonová taška\nDanubia® pultová krajní betonová taška\nSlouží k uzavření pravoúhlých rohů pultových střech. Její připevnění musí být zhotoveno tak, aby bylo odolné proti bouřce či silnému větru. Každá taška musí být připevněna pozinkovanými vruty, případně příchytkami.\nFoto realizací betonové střešní krytinyCihlově červenáVišňově červenáHnědáAntracit Štítky: Danubia, Mediterran, Terran, Krytina Terran, Krytina Mediterran, tašky Terran, Tašky Mediterran, Betonová střešní krytina, Střešní krytina tašky, Terran Danubia, Mediterran Danubia, betonová taška, Mediterran krytina, betonová střešní krytina, Terran krytina MEDITERRAN CZ s.r.o.Vídeňská 264/120 b 619 00 BrnoZobrazit na mapě