Marek Havlíček, Jana Mráčková: Pamír a mrkanec do Afgoše | LIVEINSPIRIT\nMarek Havlíček, Jana Mráčková: Pamír a mrkanec do Afgoše\nA máme tu další díl. Ještě trochu zataženo, ale v tom příštím se nám začne vyjasňovat a všechno pro mě začne dávat zajímavý smysl. Někdy člověk musí dojít až do konce a svázat rozvázané konce provazu…\nNa úvod… Není pro mě jednoduché číst Markovo úhel pohledu (web Marka Havlíčka). Na první čtení tam vidím hlavně to, s čím nesouhlasím, co mě zabolí, čemu chci oponovat, kde chci dodat svůj úhel pohledu, aby to nevyznělo tak jednostranně, nebo kde chci třeba i říct: „Ano, toto je pravda, v tu chvíli to prostě tak bylo, mrzí mi to a přeju si, abych se příště uměla zachovat jinak.“ Takže si přečtu text, … den dva tři to ve mně bublá, převaluje se, útržky vět skáčou do hlavy a ta se s tím snaží poprat, ujasňuje si a pak… se to začne měnit. Pak se zklidním, najdu smíření se sebou i s Markem a na druhé čtení už mi to přijde víc v pohodě, místy se i zasměju a najednou tam mezi řádky vidím i ten vzájemný respekt i to hezké… Jasný, že to tam bylo vždycky, jen jsem měla klapku přes oči, a tak mi to přivedlo k zamyšlení – jestli náhodou i to špatné v lidském životě si občas nezaslouží takové „druhé čtení“, možná v tom člověk objeví věci, které předtím neviděl…\nNicméně jsem se sama sebe musela zeptat, proč v tom pokračuju? Jestli to není nějaká moje forma sebetýrání – kdo normální stojí o takový intimní elaborát o vlastní osobnosti? Inu, zkrátka je to můj způsob, jak své vnitřní perly i bubáky proměnit v něco, co může mít přínos pro mě i ostatní – dávám takto sama sobě příležitost ke „druhému čtení“. Kdybych ten smysl v tom neviděla a kdyby se mi nedostávalo čtenářské odezvy o tom, kde můj pohled někomu pomohl, otevřel cestu tam, kam sám neměl odvahu…, pak by nebyl důvod ve zveřejňování pokračovat. Ale ten smysl tam je, i ta odezva. Jak řekl Sartre: „Nic nemůže být dobré pro nás, není-li to dobré pro všechny.“ A sama pro sebe pokračuju ze stejného důvodu, proč ve svém životě přijímám i všechny další výzvy, které cítím jako přínosné, … protože je to velká příležitost k vlastnímu růstu a vnitřnímu smíření… a přestože ego zprvu protestuje, emoce řádí, tak v hloubi sebe cítím, že je to tak v pořádku, že to otevírá dveře tam, kam zatím nedohlédnu.\nKdyž si čtu Markovo řádky i píšu ty svoje, neustále si připomínám, že ani já, ani on nejsme jen to, co je tu ve zkratce popsané. Marek to ví, já to vím. Jsme lidé, kteří za daných okolností (ne vždy snadných) ze sebe chtějí vymáčknout to nejlepší. A že ne vždycky to jde? Nu, což, svědectví o tom má jedno pozitivum – občas každý ocení (protože to přináší určitou úlevu), když může ty druhé vidět i v tom lidském chybujícím světle, všichni se učíme, nemá smysl se jeden před druhým schovávat. A nakonec každý ve všem uvidí jen to, co tam vidět chce… S tím se občas nesnadno smiřuju, protože jsem dost vnímavá (jen trochu jinými „anténami“ než Mára)… a tak sem tam zavnímám energii těch, co čtou naše řádky, vnímám vděčnost za inspiraci, za nové úhly pohledu, cítím radost, ale leckdy i posuzování a odpor, co se učím nebrat si osobně, a připomínám si znovu to dobré – že když vnímavý čtenář obrátí pozornost do sebe a díky tomu, co tu píšeme, si uvědomí něco nového sám o sobě, co mu pomůže se posunout tam, kde mu bude lépe, pak je to dobře, pak to ten smysl má… a nakonec to nechám být, nechám ten text jeho vlastnímu osudu.\nMareček se často trefuje a z mé perspektivy občas přehání, je to zkrátka Vypravěč, ale je to jeho úhel pohledu a on ten svět prostě takhle vidí a já to respektuju, protože když se od toho oprostím, je to inspirující, přínosný, moudrý a humorný pohled, … jen blbý pro mě, že občas jsem v tom hlavní postavou já a na rozdíl od paní Procházkové ty texty čtu 🙂 Nejsem zatím tolik bezprostřední v sebepřijetí a ty věci si zpracovávám v sobě déle (asi tak čtyři dny ve vlaku transsibiřské magistrály :), než si je sama před sebou i ostatními dokážu ustát a vidět v tom přínos, ale vím, že oba jsme ve svých textech maximálně upřímní – tj. podáváme co nejčistší obraz toho, jak věci vidíme svýma očima, svým vědomím. A oba víme, že rozhodnutí o tom, co je a není pravda, nakonec přísluší jen a jen nám samotným. Stejnou míru svobodné volby má i čtenář.\nText a fotografie z Markova webu:\nTentokrát začneme každý den s Janou\na jejím pohledem na den. Přeci jen ženy jsou ty křehčí, co si\nvšímají více detajlů, o všem umí psát a mluvit tak poeticky.\nPravdou je také to, že mnoho věcí já prostě vidím a ani se nad\nnimi nepozastavím, protože sem je viděl už tolikrát.\nDal znovu poznamenávám, že i když\nna SVŮJ blog vkládám Jany poznámky a leckdy vidím, že to co píše je\ndost nelichotivé vůči mé osobě, nebo dle mě nepravdivé, ale i přesto necenzuru nic.\nJe to její pohled, to jak vidí svět, jak vidí mě a já vím jaký jsem, vím\nkým sem a vím co a proč dělám a to že to vidí někdo\nmou sebeúctu či sebehodnocení neovlivní. Ustojím si to, před\nsebou, i před těmi co tyto řádky čtou. (-:\nVzhledem k tomu, že Havlíček je nesmrtelnej a\nnepotřebuje jíst, pít, ani spát a ani chodit na záchod (že se\nnepotí, to už jsem říkala), nemáme jídlo na snídani (krom mých\ntyčinek, který jsem si zabalila, přesně pro tyhle případy a\nkteré jsou předmětem opakované diskuze o tom, kolik váží a jak\nv kufrech překáží), domlouváme si jídlo u místňáků\n(doufám, že nebude na jídelníčku kurut!). Svítá. Žena mě\npozve dovnitř malého hliněného domku, v malém prostoru leží\nna zemi 5 dětí a 2 babičky, na hliněných kamínkách se nám\nhřeje mléko. Zatímco matka točí kličkou jakéhosi plastového\nstroje svým tvarem připomínajícího robota R2-D2 (čti Ártůdýtů)\nz Hvězdných válek, kibicuje zhruba čtyřleté dítě a\nnaviguje jej, co má připravit (chléb a jogurt… žádný kurut,\nuf!). Navrhnu, že budu točit, aby mohla snídani připravit. Podle\nmě stroj odstřeďuje smetanu, která pak vytéká z kohoutku,\nale dovnitř nevidím a podle tučné chuti (a Havlíčkovo poznámek\no tom, že to smetana prostě není) docházím k závěru, že\npřístroj smetanu nejspíš taky tluče, a tak je to něco mezi\nmáslem a smetanou (protože máslo to taky není!). Vrby břízy…\nPojmy s dojmy… achjo! :)) Beru tác se snídaní a nabízím\nženě peníze, odmítá, takže vytahuji bločky a pastelky pro děti\n(který jsem si zabalila přesně pro tyhle případy a které jsou\npředmětem opakované diskuze o tom, kolik váží a jak v kufrech\nProjíždíme mezi dvěma horami, napravo zasněžená královna\nPamíru, vlevo pouštní princ. Zdraví nás. A uzdravují. Mají\nprotikladnou energii a dohromady tvoří bránu. Něco v tom\nmomentu je posvátného, po tváři mi stékají slzy. Hudba Thomase\nto jen podtrhuje… Před vstupem do Pamíru se\nrozprostírá rozsáhlá pláň, která v sobě ukrývá mnoho\nfascinujících příběhů, jejichž osudové souvislosti by jim\nmohl závidět i Atlas mraků. Cestuju do jiných časů a jiných\nsvětů a říkám si – kdo ví, třeba jednou nějaký z nich\nzachytím na papír…\nNa druhý pokus přejedeme hranice do Tádžikistánu. A to\ndoslova – přejedeme! Vojáci na nás mávají, pískají. Klepám\nMarkovi na rameno, že by možná bylo dobré zastavit. Vysvětluje\nmi, že v takových okamžicích je lepší nereagovat.\nsi, že je to zrovna TENHLE okamžik, ráda bych měla razítko o\nvstupu do Tádžikistánu, abych z něj později mohla bez\nproblémů vyjet. Vracíme se. Týpek u hraničního okýnka má\nvytřeštěné oči tak, že koukám po mističce, kterou bych mu\npoložila na stůl, pro případ, že by mu ty oči vyskočily\nz důlků. Vypadá na infarkt, zuřivě koktá a opakuje:\n„Pačemu vy nezastavili.“ Chápu ho. Má určitou zodpovědnost.\nA nechat někoho projet bez kontroly pro něj může představovat\nfatální průser. Nicméně… ta závora byla otevřená, to je\nprostě FAKT, který chápu i já :)))\nStoupáme do hor, projíždíme kolem soutoku dvou říček,\njedna stéká z červené hory, druhá z modré,… a než\nsplynou v jeden proud, pár desítek metrů vytváří\ndvoubarevný tok. Oheň a voda. Alchymie. Opus magnum. Protiklady. …\nŘíkám si, že tady by se určitě dalo vykutat spoustu pěkných\nkamínků. Vybaví se mi, že před odjezdem jsem byla u kamarádky\nfyzioterapeutky a bavily jsme se právě o té polaritě, a jak je\nobčas v tomhle maskulinním světě komplikované zůstat v ženské\nenergii, zvláště když se vlastně ani moc neví, co to pravé\nženství vlastně znamená… Martinka mi ten den při té\npříležitosti prozradila, že se narychlo se svým přítelem tajně\nvzali, a ukázala mi jejich snubní prsten se dvěma kameny –\nčerveným rubínem a modrým safírem. Tak jako ta řeka… Tak jako\nty hory… Tak jako ten zapomenutý příběh…\nCheck point je v nějakých čtyřech tisících metrů\nnad mořem. Už nevidím hvězdičky, ale celé galaxie. Svět už se\nnehoupe, ale točí. Mareček pronáší nějaké divné věty, u\nkterých si nejsem jistá, jestli mi mají povzbudit. Jestli ano, tak\nto má opačný efekt.\nProjíždíme měsíční krajinou. Pár metrů od čínských\nhranic. Chtěla bych prostrčit aspoň ruku plotem („moje ruka byla\nv Číně“ hihi), ale radši mlčim. Místy je plot rozbořený,\ntakže na skok do Číny by asi možné bylo, jen si nejsem jistá,\njestli by se to těm pánům, co sledujou satelitní snímky, líbilo.\nZastavíme před brodem. Chci slézt z motorky. Bum bác. Ležím\nna zemi a tlemím se. Zamotala se mi tkanička do stupaček. Tak to\nbychom měli. Vytahuju Snickersku, další položku na mém bezmasém\nasijském jídelníčku. Postupně se krajina mění, před Murghabem\nje i asfaltka. Ostrá skaliska se místy z tmavé zbarvují do\nčervené. Říkám jim „vysílače“, protože směřují\nk nebesům a bůhví, s kým si „povídají“. Příroda\nje skvělý architekt. Pro mě je to zatím asi nejhezčí část.\nCosi v těch obrazech se hodně dotýká mého srdce do hloubky,\nkterou doma člověk prostě nepocítí. Je to setkání s čímsi,\nco rezonuje s mojí duší.\nGuest house v Murghabu. Domlouvám pro nás nějaké jídlo\nk večeři. Zhroutím se unaveně do gauče a Marek to komentuje.\nKdybych někdy chtěla vyhrát olympiádu, rozhodně si Havlíčka\nnajmu jako svýho trenéra, ale do tý doby, ať mi dá svatej pokoj.\nJsem ráda, že jsem ráda. Svět se točí, plíce maj pocit, že\nvenku není žádný kyslík, který by mohly nadechnout. Záda mě\nsice nebolí, za to kolena o sto šest. Skoro celý den ve\nstupačkách. Permamentní posilovna, haha. Marek by prohlásil něco\nna způsob, že to potřebuju. Jako obvykle provokativně navrhuje,\nže si půjdem zaběhat. Jdu do sprchy. Ta bohužel nemá dveře,\nkterými bych mohla třísknout. Marek jde běhat. Nebo spíš\ntestovat svoje limity. Chlapeček…\nMareček sice protestuje, že mám s sebou blbosti, ale\nstejně jako on má svoje vitamíny a vše, co ho jako řidiče\nudržuje v pohodě, tak já mám svoje, aby mi nehráblo –\nzávan civilizace, péče a půvabu, který se v tom moto\nskafandru, helmě, potu a prachu nemilosrdně vytrácí… připomínky\ntoho, že jsem žena, např. pleťovou vodu Nobilis Tilia s růží,\nco osvěží mojí unavenou pleť, která za poslední dny zestárla\nasi tak o 10 let… Nicméně chápu, váha je váha, a tak\nodevzdávám svůj voňavoučký šampón Yves Rocher místní\nJdu koupit vodu. Mělo to být kousek, ale nakonec je to\nvýprava přes tři kopce. Je vedro, vezmu si tílko a sukni, nechám\nsvoje krásné světlé vlasy rozpuštěné vlát ve větru, aby\nuschly, a… a až podle pohledů místních si vzpomenu, že jsem\nv islámské zemi. Kurník. Já si tu negativní pozornost snad\npřitahuju naschvál :))\nNa pokoji se ptám kluků z Izraele, jak tu funguje\nelektřina. Odpoví, že pracuje JENOM v noci. Pak se rozesmějou\na dodají, že tedy stejně jako holky. No, ty voléééé, a dost,\nuž taky! Jdu si radši vyprat.\nVečer se s Markem znovu pokoušíme propojit svět před a za\nzrcadlem a mluvit o tom, co způsobuje mezi námi napětí. Snažím\nse být upřímná a říkat věci tak, jak jsou, jak je cítím\nzrovna v tu chvíli, takže to určitě nejsou fakta, ale\npomíjivé dojmy. Jen voda, která proteče, a než se jí člověk\ndotkne, už je dávno pryč. Nicméně dojmy a pocity, které\npotřebuju dostat ven, abych se vyklidnila. Není to moc jednoduchej\nhovor, ale nakonec asi bylo vyřčeno, co bylo potřeba říct.\nDocela mi pomůže se cítit líp, že i Marek přiznává něco ze\nsvého chování. Dokonce uzná, že má taky hodně věcí, které\ns sebou veze zbytečně (což já samozřejmě už vím dávno,\na proto mi vadilo, že mě pořád buzeruje a sám káže vodu, pije\nvíno). Nechci ho neustále obviňovat za to, že se s ním\ncítim blbě. Ale něco chtít je jedna věc a dělat to je věc\ndruhá. Začínám chápat, že jsem se zamotala do snahy být\nnepostradatelná (mít přínos pro cestu)… a tahle sebekontrola\nzpůsobuje pravý opak a brání mi se projevit, protože tuším, že\nten přínos je prostě dost jiný, než Mareček očekával. A já\nmam někde v sobě strach, že když nebudou ta očekávání\nnaplněna, budu odmítnuta. Jenže nač se toho bát, když se to\nstejně děje, haha… Sakryš, Mráčková, věř v sebe\nNÁMOŘNÍK NEZÍSKÁ ZRUČNOST NA KLIDNÉM MOŘI.\nHRAVOST ZAHÁNÍ VEŠKERÉ CHMURY.\n„NEVYMYCUJTE NEŘESTI, CHCETE-LI MÍT PŮVABNÉ ŽENY!\nPODOBALI BYSTE SE HLUPÁKŮM, KTEŘÍ HUBÍ HOUSENKY A TOUŽÍ PO\nMOTÝLECH…“ Marilyn Monroe\n“NEVADÍ MI ŽÍT V MUŽSKÉM SVĚTĚ, JE-LI MI DOVOLENO\nBÝT ŽENOU.” Marilyn Monroe\nMarek – pro jistotu zde píši, že toto je můj\npohled na uplynulý den, ale to je asi poznat dle množství\npravopisných chyb (-:\nRáno nám holčina měla udělat\nsnídani. Janu sem požádal večer, aby to s ní dohodla na cca\nšestou, pár minut po svítání. Snídaně nikde, tak se do\nhliněného domečku Janča vydala na průzkum, zda se něco děje,\nnebo jedeme. Za patnáct minut, akorát sem vše sroloval do\npříslušných sáčků, stan, tyčky, spacák, nafukovačku, Jana\npřinesla snídani. U těhlech pokrmů je to vždy jedna ku jedné že\nto člověku zrychlí krok, protože na toaletu nebude chodit klidně,\nale dle akutnosti to bude přecházet od rychlé chůze po sprint.\nMáslo, sýr, jogurt, palačinka, vše z domácí produkce, vše\nultra max bio, vše ultra max plné života a já si říkal kolik si\ntěch parazitů zase přivezu a snad ze mě nepolezou jako v Africe. Všímám si že toho Jana sní několikanásobně víc než já, odpovídám si, že sám sem nejvíc hladovej, když sem vynerovvanej a to by asi sedělo.\nJsme 36km před přechodem, takže tam\ndojedu ještě ze zalepenýma očima, ostré ranní slunce\nfotogenicky osvětluje štíty kolem údolí. Na hranicích nám\nnaznačuje, že se tudy nedá projet, ale že to musíme objet, a\nukazuje někam do vesnice. GPS ani mapa neukazují žádné další\ncesty, jedu do vesnice a prodírám se tržištěm směr hranice,\nptám se a pak se zase vracím k přechodu. Cestou se ptám policisty\nkterý zastavuje každé projíždějící auto. Říká že by to\nmělo jít, že tudy je dobrá cesta, kdybychom to měli jet druhým\npřechodem, že tam je to pro motorku nesjízdné. Popojedu na\npřechod, vytáhnou anglicky mluvícího mužíka v uniformě, který\nnám říká, že tento přechod není pro turisty. Uf, jen tak\nsporadicky zkouším, ale pochopitelně to nejde. Uf. Přes stovku\nzpět na křižovatku a pak cca pade na hranice. Je to asfalt, žádný\nprovoz, tak jedu svižně. Panoramata sou parádní, slunce ještě\ndole, tak je příjemně, žádné teplo, takže kochací zatáčková\nsilnice. Sem tam se motorka zavlní, jsme těžký, ale jedu na\nna GPS je vidět … špatně .. nadmořská výška .. 46xx\nJedeme pomalu k přechodu který je\ncca v nadmořské výšce 4300 nad mořem, ani nevím zda sem někdy\ntak vysoko byl. Asfalt se promění v díratý asfalt, pak v díry\nobehnané sem tam asfaltem, pak na šterkovku, pak na drncalku, pak\nna šitovku, pak na chtít spadlovku. Ani sem nestíhal koukat na to\njaká je silnice a jak je nerovná, nebo kde jaká je díra. Advinka\nať vjela do jakékoliv díry, tak se jen trochu zachvěla a díru\nprojela, i když v ní skoro zmizelo přední kolo. Důvěřoval sem\njí a zbytečně nestresoval, takže sem v klidu mohl vzít do levé\nruky kameru a fotit, či natáčet ty úchvatný, ohromující a\norgastický panoramata, s kterých se mi ježila srst na zádech a\nsem tam se mi drali slzy do očí, i když to bylo spíše tím, že\ntam byla kupa písku a ve čtyřech tisících se už blbě dýchalo\na já se začal dusit.\nJízda ve stupačkách = stojím na stupačkách\ns pokrčenými koleny, pružím, vyvažuji a tak odlehčuji motorce a\nbezpečně s ní manipuluji, tím že tělem se nakláním na stranu\njak je potřeba, musím s ní být jedno tělo a cítit každý\npohyb. Je to složité, když vzadu sedí Jana a jakýkoliv její\nnepředvídatelný pohyb ovlivňuje naše těžiště, ale zatím vše\nok. I když je motorka očividně přetížená, sem tam padnou\ntlumiče na doraz, ozve se rána a já se modlím aby někde něco\nnekřuplo a nebyli z motorky dvě půlky. Vím že ručím za\nbezpečnost obou, a díky přetížené motorce sem trochu nervozní,\njestli to můžu mít opravdu pod kontrolou. Kochám se a zhluboka\ndýchám, vnímám jak se musím vědomě a opravdu zhluboka a silně\nnadechovat abych do těla dostal tolik kyslíku, kolik tělo\npotřebuje …. vzduch řídne. Je to jako bych nafukoval balonek,\njoooo kdybych měl větší plíce, takhle se mi tam nic nevejde.\nFormality na hranicích ok. Prohlídka\nkufrů, každý máme svůj kufr, otevřu Jany. Víš jak to dopadne\nkdyž dáš na rožhavenou pánvičku kukuřici z ketre se stane po\nchvilce pražení popcorn, dáš kukuřice na pánvičku víc,\npřikreješ to pokličkou a pak jen čekáš, ozívají se rány, je\ntam toho dost, takže naboptnávající popcorn za chvilku začne\nnadzvedávat pokličku a začne popcorn přetékat jako v pohadce\nhrnečku vař, a přesně tak to vypadalo u kufru Jany. Když ho\nzačnu otevírat aby ho celník překontroloval, kufr z kterého se\nvyvalí věci které přetékají a padají na zem, rozsypané\nBuryany, rozdrcené tyčinky, neidentifikovatelné kusy prádla a\nhyfienických potřeb o kterých bych nemusel psát ….celník na mě\nz lítostí kouká, snažím se zavřít kufr, ale asi to vše\nnakynulo. Pak otevírám druhý kufr a celník se zalíbeně usmívá,\nkdyž je tam vše srovnané, jak říkám: „abych tam našel vše i\nposlepu a vše mělo své místo, pochopitelně mi do tohohle\nprostoru chtěla Jana natlačit pár křupek, tyčinek, buryzonů,\nale svůj prostor se mi zatím podařilo ubránit, tedy až na pár\nhygienických potřeb o kterých bych neměl psát a které sem znovu\na znovu musel brát do ruky abych se prodral k zrcadlovce a udělal\nTrochu mě nadzvedávalo že z mého\núhlu pohledu je prostor který Jana využívá v kufru vyplněný\nneefektivně, tři druhy věšteckých karet, knihy – příručka pro\nvěštění a čarování, dva druhy zimní bundy, když tu zápasíme\ns čtyřicítkama….. Ano vezl sem sebou taky celou řadu\nzbytečností, náhradní mobil (který se mi hodil v Mongolsku, TRX\nna cvičení, na které sem ani nesáhl, protože všude byli a sou\nvětve, nebo fitcentra, několik balíčků kondomů, a několik sad\ntejpů – které se začali hodit po 16tis kilometrech. Na každé\ncestě si uvědomuji víc, že sebou tahám mnoho zbytečných věcí,\ntak na každé další cestě si vezu věcí méně a méně, ale\npravda je, že se pokaždé najde něco, co byl prostě přehmat. Ale\nvětšinou mě na měsíc dva dlouhou cestu stačí batoh do 7kg ..\nkdyž chci být za fráju tak 13kg) Takže viditelně díky rozdílně\nzabaleným kufrům to máme na hranici rychlé.\nSice tedy málem infarkt jednoho\npohraničníka, když jsem nezastavil u budky, úplně sem se bál že\nmu praskne nějaká žilka, nebo mě trefí okem co mu vylítne z\ndůlku. Když sem mu klidně řekl, že závora byla nahoře a že\nfakt nevím zda zrovna tahle budka, vypadající jako kadibudka je\nimigrační a že tu mám zastavit,že kdybych stavěl u každé\npodobně vypadající budky tak stavím každých sto metrů …..\nviděl sem že před neodvratnou smrtí na mrtvici či infarkt má\ntak 32 sekund, tak sem se mu raději spěšně omluvil a řekl že\npříště to už neudělám. (příště už byla závora dole)\nTakže razítka a jedem, takže\nKyrgystanske kontroly za náma a ted asi dvacet kilometrů pásmem\nnikoho na Tadžikistánskou hranici.\nPřejedeme průsmyk, kochačka.\nJana si lehá na každé foto zastávce, má toho plné kecky. S\ntímhle jí nepomůžu. Snažím se jí podpořit, ale vidím, že to\nje nad limit limit, točí se jí hlava a při sestupování padá s\nmotorky na zem. Na Tádžické straně chtějí poplatek snad úplně\nza vše, ani nevím za co vše platím, ani se neptám, každý mi\nvyplní velký formulář a pak si vezme peníze. Asi za půl hoďky\njsme hotoví, tedy Jana je hotová už ve chvilku když jsme dorazili\nna tadčikistánskou celnici, kde se svalila a odpočívala.\ndolů do města Murghab. Objíždím banky a snažím se vybrat z\nkarty, chci tomu dát přednost a případnou hotovost v dolarech či\neurech nechat na nouzovější případy. Daří se mi až v třetí\nbance. Super, mám peníze, tak to už se lépe dýchá, do té doby\nse vždy cítím v nové zemi jako se svázanýma rukama. Takže jako\nprvní jedeme pro pohonné hmoty. Zvoním u domku před kterým stojí\ncedule s cenami. Vyběhne holčička, pak paní, týpek pomáhá paní\ns tankovací pistole natankovat do desetilitrového kýble s nápisem\n„MOLOKO“ a z něho to pak lije přes trychtýř do Advinky. Fotky z tankování později, ale pro ilustraci postačí:\nprvní fáze tankování – do kbelíku\na šup do Avinky\nv Lounláči našla že je zde dobrá vegetariánská restaurace.\nVnímám že toho má plné kecky, chtěl sem jet dál, a ještě\nněco ujet, nebo spát za městem ve stanu, věděl sem že než se\ntu najíme, a vyjedeme tak už je tma a pak hledat místo na spaní\npod tlakem, že to není ok. Restaurace byla v místním hostelu. Tím\nže jsme se tu už rozseděli, tak jsme se tu už ubytovali. Nějak\nsem vnímal že sem to kormidlo nedržel pevně a že se to\nukormidlovalo do této restaurace, protože jinak kormidlo mělo jít\ndo místního hotelu, kde by se asi vyspalo lépe. Já to mám tak,\nže raději spím ve stanu, na své matraci, ve svém spacáku, než\nv nějakém pofidérním hotelu, kde ležím na matraci naplněné\nslámou, celou noc mě štípou blechy, či jiné breberky, ve věcech\nmám šváby a ještě je na pokoji další nocležník. Prostě mám\npravidlo se dobře vyspat, protože když se dobře vyspím, tak pak\nmůžu dobře a bezpečně řídit, když se nevyspím, můžu\nohrozit nejen sebe ale i ostatní. Takže buď svůj stan a spacák,\nnebo kvalitní spaní bez chození padesát metrů na záchod, který\nbyl před několika lety bílý ale nyní má hovnový odstín. Tohle\nmě nevyšlo, ale uvědomoval sem si, jak je důležité, abych to\nsvé kormidlo pevně držel v ruce, pro zdárnou a bezpečnou cestu\nnás obou, budiž mě to pro příště poučením.\nDva dny za sebou sem řídil celý\nden, poskakoval ve stupačkách a měl toho plné pérka.\nPřekvapovalo mě jak moc těžce se dýchá, byli jsme ubytovaní ve\nvýšce 3666 metrů nad mořem a já si říkal že vyzkouším jak\nse tu běhá …. mno …… jestli máte mizernou kondičku jako já\na moc neběháte, jen se snažíte, tak jak vyzkoušet jaké to je\nběhat ve výšce 3666 m n. m. …. je to jednoduché, vemte si co\nnejvětší jablko, do kterého se zakousnete, cítíte že jen tak\ntak dýcháte přes pusu, spíš přes nos, na nos dejte kolíček a\nběžte si zaběhat. Nejdřív si říkáte, že to je v poho, pak se\nrozeběhnete a snažíte se dlaněmi dostávat před sebe víc\nvzduchu, kulíte očima a přemýšlíte kde ho seženete víc, pak\nsi uvědomíte že se dusíte, ale nevíte jak do sebe dostat víc\nvzduchu ….. takže sem uběhl tuším že čtyři kilometry, ale\nvýkon to byl jako bych uběhl deset.\nU silnice sem si dal ještě\npadesát kliků a cítil sem jak mi to udělalo dobře a tělo je\nprostě spokojené. Dostalo za dva dny záhul, ale jakoby veškeré\nnapjetí, které tam bylo, i když sem ho necítil odešlo, taková\núčinná uklidňující meditace.\nPřed spaním ještě polehávám, čtu\nsi a něco píšu, nabíjím fon a foťák. V obýváku místního\nhostelu je partička asi šesti, převážně izraelských kluků,\nvšichni naleštěné košile, moderní účesy, stylové boty, vše\njako z těch týnejdžrovských časáků. Jednak byl pro mě paradox\nže sedí uprostřed Pamíru a jednak to, jak sou vyfešákovaný a\nvyfénovaný a pak si lehnou do postele plné molů a pravděpodobně\npůlku toho oblečení do rána sežerou brebery. Jak sem zmínil,\nmoc té komunikace mezi mnou a Janou není, o to víc se mi\njednotlivé hlášky zaryjí do paměti, či do deníčku. A hláška,\nkdyž se upocená v týden nepraném tričku vracela z obýváku od\ntěch uhlazenců ze slovy:\n„mezi nimi bych si určitě vybrala“\nmě nejprve na půl vteřiny rozesmála, pak přiměla k údivu a\núžasu a nakonec dovedla k přemýšlení, jak ona to vlastně Jana\nmá či nemá, nicméně to nebylo tak dlouho. Pak následovala spíš\njany zpověď nebo odplavení toho všeho co Janu štve, snažil sem\nse jí uklidnit, podpořit, vím že to neumím, tak to nešlo.\nNoc na matraci rovnající se kamenité\ncestě přikryté prostěradlem, sem se moc nevyspal, navíc sem se\nněkolikrát v noci budil dušením a musel opravdu silně dýchat\nabych dostal do těla potřebnou dávku kyslíku.\nPár řádků od Jany:\nVstaneme, pan řidič beze slova ukáže na hodinách, že v 8\nhodin odjezd. Achjo. Nestíhám. Vyrážíme později. Krajina\ndoslova bez života. Odbočujeme na cestu, která má být nejhorším\núsekem v Tádžikistánu. Snažím se co nejstabilněji držet\nve stupačkách, abych Markovi nestěžovala řízení. Zatím\nnepadáme, tak asi dobrý.\nZastavujeme u jezera, každý si uděláme\nfotky (samozřejmě každý fotíme něco jiného) a míříme dál\nk hranicím s Afgánistánem. Když se na obzoru objeví\nafgánské hory, je mi jasné, že tam někde má moje tělo nějaké\nsvoje kořeny. Moje buňky se tetelí pocitem domova. Kolem cesty se\nobjevují první říčky. Svědectví života. Občas člověk\nzahlédne v opuštěných horách člověka, takový lidé\nzřejmě musí vědět, kde najít vodu i v té nejvyprahlejší\nčásti země,… jsou dokonalými znalci prostředí, umí se\npřizpůsobit, nepotřebují s sebou tahat litry vody jak já,\nUž se nepotim, takže potřebuju zastavovat na wc. Při jedné\ntakové zastávce ukáže Marek dolů do údolí a ptá se mě,\njestli si myslím, že ty bílé plochy jsou sníh nebo sůl. Mam\npocit, že testuje mojí logiku. Myslím, že takové věci dělá\nčastěji, ale já si jich ne vždy všimnu. Možná to ani nedělá\nNa rozdíl od Marka, který se soustředí na řízení, já\nmám dost času k úvahám. Přemýšlím, co se může ukrývat\nza tím, proč se tolik snaží zbořit moje omezení – proč mu to\nnemůže být jedno, v nbsp;čem a s čím si já žiju? On by\nnejspíš řekl, že příliš analyzuju, že hlavně potřebuje,\nabychom byli na moto v pohodě. Jedna strana mince, ale co to\nJe totiž pravda, že já to samé dělám svým\nbližním – přirozeně reju do všeho, co jim brání v jejich\nvnitřní svobodě. Dělám to nejen proto, že mi na nich záleží,\nale taky z vlastního sobeckého hlediska – že mi není fajn\ntam, kde ta energie neproudí. Díky tomu vim, že to se mnou mnohdy\nnení vůbec lehké a že někdo si mě potřebuje dávkovat a někdy\nmám i strach, že zůstanu sama právě pro tuhle schopnost\nnepřetržitě sahat druhým na bebínka. Jsem tak trochu samotář a\nnomád. Tak teď to vidím z druhé strany. A najednou chápu,\nže je to moje volba, jakým způsobem to budu dělat – zda\nprovokativně, nebo s láskou. Nicméně protože je Marek v té\nvnitřní svobodě o skok dál než já, tak vím, že nakonec řeknu\n– Díky, Marečku… Konec konců – o tom všechny vztahy jsou –\nzbavují nás našich limitů, je to oboustranný proces.\nOd včerejšího večera se zaměřuju víc na sebe a svojí\nsebejistotu a zároveň na ochotu tam být pro Marka do maximální\nmíry, do jaké jsem v tu chvíli schopná – prostě najít si\ntam svoje místo, být já, a ne někdo jiný, byť by si třeba i\npřál ze mě mít někoho jiného, nějakou lepší vyspělejší\nuvědomělejší verzi mě samé. Kdykoliv mě nějaká jeho poznámka\nvytrhne se sebe sama, stočím pozornost zpátky na svoje srdce. A\nučím se rozpoznávat, kdy je to pokyn v sobě něco změnit a\nkdy si naopak mám uvědomit, kdo jsem, a že je to tak naprosto\nv pořádku. Něco se ve mně zlomilo a to jeho posuzování už\nse mě tolik nedotýká. Cítím víc sebe. Paradoxně to on vnímá\njako neharmonii, jako bych se vzdálila. Ale já cítím, že je to\njen přechodná fáze a že tohle… vzdálení se… je jen cestou\nk přiblížení se… Jenže ta sopka, co ve mně bublá,\nstejně vybouchne, haha, jen si na to ještě pár dní musíme\npočkat. Pořád si ale myslím, že lepší to je ze sebe dostat,\nnež aby se ten nesoulad a rozpor projevil třeba pádem na motorce.\nV dálce vykukují štíty hor, myslím, že část z nich\nje už Hindúkuš v Pákistánu. Mareček se raduje, že kolem\ncesty jsou pořádné srázy. A přijde mi, že čím víc\nprotestuju, aby jel co nejdál od nich, tím víc se k nim\npřibližuje. Takže nejdřív vyděšeně zavírám oči, ale pak je\nmi to jasné – moje omezení – a pustím to, koukám dolů a\nzačnu si to užívat, cítím, jak motorka poskakuje ze strany na\nstranu, dolů odlítávají kamínky, představuju si, jak by asi\nvlály naše zlámané končetiny, kdybychom padali dolů. Marek řídí\njednou rukou, protože druhou točí video, a nakonec si řeknu –\nseru na to, já chci taky nějaký fotky. A tak jsme jak dva Japonci,\nmagoři na okraji propasti, nezkrotitelní optimisté a\nnepochopitelní snílci… Ty já…\nPomalu sjíždíme do údolí, koukám Markovi do GPS. Budeme\nprojíždět Wakhan valley, kde žije afgánská enkláva.\nZastavujeme v guest housu na čaj. Jak sestupuju z motorky,\npodlomí se mi kolena. Aha. To není vůbec milé. Guest house je\nhezké místo, ale něco tam „smrdí“. Nakonec je jasné co –\nplatíme pořádnou turistickou přirážku. Když někdo (ať už\nv podnikání nebo třeba ve vztahu) dělá prasárny, druzí to\nvycítí – projeví se to jako určitý pocit nedůvěry, pocit, že\nněco není ok, i když nedokážeme přesně určit co… Svým\nzpůsobem jsme takoví telepati všichni, jen někteří z nás\ntěmto varovným pocitům naslouchají více, jiní méně… a\nbohužel u někoho tenhle vnitřní firewall už zmutoval a\nvyhodnocuje jako „smradlavé“ už úplně všechno a všechny –\nprotože každý v sobě máme to hezké i méně hezké – a\nje jen na nás, na co se v druhých zaměříme a co tak budeme\nu nich posilovat. Lidi, co se všeho bojí a nechaj se tim strachem\nbrzdit, jsou pak lidi, kteří se v životě nikam nepohnou.\nS Marečkem máme jedno společné (krom toho, že si oba\nmyslíme, že Mareček je velmi inteligentní tvor, hehe – jednou o\nněm řeknu něco pozitivního a mám to na talíři ještě několik\ndní) – je to naše schopnost cítit svoje omezení a nemilosrdně\njít mimo svojí komfortní zónu, abychom je překročili.\nProjíždíme nížinou, lidé mávají, jsou vřelí, přijde\nmi to jak jízda králů nebo tak něco podobného – vezeme se na\nsvém motorovém oři a máváme všem, kteří mávají nám. Zdá\nse, že pobyt u silnice je pro děcka jeden ze zdrojů místní\nzábavy. Někdy je zajímavé pozorovat tváře lidí u cesty. V první chvíli se tam zračí určitý děs z neznámého,\nnového. Pak se člověk na ně usměje, zamává, vytrhne je z toho\npocitu, jejich ústa i oči se rozzáří a najednou je tam propojení\ndvou odlišných kultur, dvou odlišných světů, které se na\nchvíli setkávají, přibližují. V tvářích starších žen\nje cítit určitá pevnost, až tvrdost. Mladší ženy jsou otevřená\njemná srdíčka. Tak takhle nějak vypadá ta pozemská ženskost –\njedna z jejích tváří… Jsou to nádherné bytosti,\nnezkalené, … je mi tu dobře.\nDnes spíme u horkých pramenů, které jsou (spolu\ns Voltarenem) lázní pro má kolena. A i když to byl skoro zas\ncelý den ve stupačkách a únava je veliká, neztrácím dobrou\nnáladu. Zahalené ženy vstupují do lázní, resp. oddělené části\nurčené ženám. Sundavají své šátky, odhalují svá těla a\ns tím i svou krásu, která se skrývá pod jejich\nZačíná mi připadat velmi vtipné, jak se Mareček bojí\nmého chaosu a nepředvídatelnosti. Nenechá mi ani nafouknout jeho\nkarimatku, abych jí náhodou nezničila. A když mezerníkem\nzastavím film, vyděsí se, že jsem mu rozbila počítač :))\nSTRACH O NĚKOHO JE JEN NEDŮVĚRA V NĚJ.\nNĚKDY SE BOJÍM JEN PROTO, ŽE MĚ NAUČILI, ŽE SE BÁT MÁM.\nVE SKUTEČNOSTI SE ALE NEBOJÍM. STAČÍ SI NA TO VZPOMENOUT.\nŽIVOT JE VE VŠEM. I VE SMRTI. MĚJ OCHOTU JEJ VIDĚT.\nKDYŽ UMŘE PŘEDSTAVA O ŽIVOTĚ, ČLOVĚK ZAČÍNÁ ŽÍT.\nTO NEJCENNĚJŠÍ, CO MŮŽEME DRUHÝM DAROVAT, JE DÁT SÁM\nSEBE. AŤ UŽ JDE O SLOVA, ČINY NEBO POUHOU POZORNOST A UPŘÍMNÝ\nJak sem to viděl já:\nStáváme před sedmou, večer jsme se\ndohodli že od hotelu vyjedeme v osm, to znamená pro Janu, že musí\nvstát skoro o hodinu dřív než já, než si vše pobalí,\npřipraví, načeše, navoní. Paní domu nám připraví skromnou\nsnídani, vajíčkovou. U stolu na pódiu sedí asi pětadvacetiletá\nholka s ostrými rysi s mikádem, na kolenou má noťas, v uších\nsluchátka, snídám a pozoruji jí jak se roztomile směje čemusi.\nChichotání se místností rozléhá jako něžné švitoření\nmotýlích křídel, musím se usmívat. Je rozkošná. Nejde si\nnevzpomenout na „něžné chichotání“ Jany, které mě s\npřehledem přehluší hudbu puštěnou v helmě na volume 99 a při\nkterém začnou padat listy ze stromu a zem se chvěje ((-:\nIzraelec začne nosit věci do své\nžluté Lady, s kterou cestuje sám a koupil jí v Kyrgyzu, dle SPZ,\njiný týpek opravuje píchlou gumu na svém kole. Je tu dost\ncyklistů, dost tím myslím že denně potkáváme desítky cyklistu\ndrandících si to cestou necestou.\n8:11 a vyrážíme, jasně že něco\nve mně se pořád vzpouzí proti tomu, že to není dle toho jak sem\nřekl, nebo dle toho jak sem si naplánoval, ale už nejsem snad zas\ntak rozmazlené a neuvědomělé dítě, kterého by začali ovládat\nemoce, přestal by být sám sebou a stal se emocí která by prskala\na pěnila. Ano, před deseti lety bych tu od 8:01 skákal kolem\nmotorky jako čertík v kleci, křičel že to je pokaždé, že\npořád musím čekat, at vstane dřív, že to je sobecké že tu\noblečený čekám ve vedru a blá blá … opřel sem se o motorku a\nnasával sem tu atmošku hor a byl za to rád, že je to tak jak to\nje, pozoroval sem jestli to opravdu ve mně je tak klidné, nebo\njestli to je maska, ale nic sem nezaznamenal, bylo to klidné, užíval\nsem si to …. i když je pravda, že po celodením dnu, kdy pak čeká\nv 35 stupních Marek v hadrech před hotelem deset minut na info zda\nje v hotelu místo, to je Marek nabubřelý a utrousí nějakou\npoznámku ve stylu že bych dřív vlastníma rukama ten hotel\npostavil, než Jana zjistí zda mají volno, ale teď to bylo ok.\nVím, že nemám rád čekání. Tak nečekám! A čas, který bych\nměl čekat, vyplním kocháním se, relaxem, cvičením, meditací.\nŘíkáte si hloupost, ale opravdu se mi teď lépe čeká, protože\nvím že nečekám a dělám to co bych chtěl dělat a dělá mi\nDle všech info, jsme měli sjet z M41\nsměr Afganska hranice a jet po asi 50km úseku, co by měl být\nnejhorší z celých cca 300km. Hluboký písek, díry, štěrk. Není\nto zas tak hrozné. Zkoušíme ladit s Janou jak vzadu má sedět. Já\nstojím ve stupačkách, to je jasné. Nejdříve si poposedává\ndopředu aby bylo těžiště vepředu, pak si stoupa taky na\nstupačky, pak sedí jak pecka. Pecka je pro mě asi nejlepší,\nprotože pecka je pořad konstantní a já vím co čekat, při\nostatních polohách se těžiště lehce mění a proto je to pro\nbezpečné ježdění nebezpečnější. Proto dávám instrukce být\njako pecka, při extrémech co nejvíce své váhy opřít do\nstupaček, nestoupat si a při tom si poposednout dopředu. Vcelku to\nfunguje dobře, nebo sem tak dobrej řidič, nebo ten teren není tak\nTo co se před námi začne otvírat a\nobjevovat je něco neuvěřitelného, štíty pěti, šesti a sedmi\ntisícových hor, s bílou čepicí, mezi kterými se klikatí řeka.\nNádhera. Kochám se. Od první chvíle pokukuji za řeku, tam už je\nAfganistan. Přijíždíme k afgánské hranici, podel které\npojedeme, četníci kontrolují pasy, jana směle začne fotografovat\nzávoru, vojáky, plot … né nenápadně, ale prostě viditelně ..\nsamozřejmě že po ní voják vyjede, divím se že jí telefon\nnevzal, nebo jí nenechal fotky vymazat, asi to není nijak důležité\nmísto. Vždy se zamylsím nad tím, zda si ty věci prostě\nneuvědomí, nebo na ně vědomě prdí. Svléknout se u\nfregventované silnice do podprsenky, v muslimské zemi, protože mi\nje vedro, je naprostým bojkotem zdejších zvyklostí či zákonů,\nsám se divím že některé z projíždějících aut nezastavilo a\nneuvázali jí na strom a nezapálili … nevím co bych dělal, ani\nsem jí do toho nechtěl mluvit, je to velká holka, která ví co\ndělá a sama uzná za vhodné kdy chce respektovat danou zemi a kdy\nne. Osobně se snažím v zemi chovat jako na návštěvě, ať si myslím o zdejších pravidlech cokoliv, respektuji je.\nDle fotek a povídání\nostatních kluků, vidím že je řeka max rozvodněná, někdy je\nvody tak málo, že se to dá i přeběhnout nebo přejet. Nyní\nproud byl silný a řeka často vylitá z koryta. Sem na jednu stranu\nrád že semnou jede Jana, na druhou vím, že kdyby semnou Jana\nnejela, tak si určitě udělám víza a jedu se podívat na pár dnů\nza řeku, do Afgoše, prostě mě to tam magneticky přitahovalo,\nlákalo. Je to jen za řekou ale přišlo mě to tam o tolik jiné.\nCesta byla často na hraně hluboké propasti, ale chtěl sem si\nnaprosto vše zaznamenat, proto sem většinu cesty držel v ruce své\nGoučko a řídil jen jednou rukou, je to pak trochu hrana, na té\nhraně, když se něco objeví za zatáčkou, nebo se objeví brod,\nale pořád to bylo v klídečku a pořad sem si říkal že kdyžtak\nmusím zahodit kameru né ze srázu, strhnout Advinku né dolů a v\npřípadně smyku lapnout po Janě a udržet jí nahoře ….\n“záchraný” plán to byl dokonalej, ještě že se nemusel\nrealizovat. (-: Nebudu popisovat tu krásu. Snad něco bude cítit z\nTrochu si připadám jako v Africe,\nvšichni mávají, všichni se usmívají, všichni žijí v domcích\npostavených z toho co dala příroda, všem jiskří oči, mají\npřímí pohled a usmívají se. Tady tedy nikdo nenatahuje ruce a\nnechce po nás peníze.\nZastavujeme na čaj, Jana odpočinout si a\nvyvětrat upocené věci – jen tak se kochačsky a poživačně\nlehnu na koberec na čajovém pódiu – cesta je náročná, i když\nnádherná, tak se nabírání síly hodí ((-: nicméně paní nám\núčtuje za čaj asi desetinásobek toho co je normální cena, a\ndává nám cenu jako za večeři v dobré restauraci pro dva. Mám\nvždy v těhlech situacích prekerku, zda když cena nebyla stanovena\npředem, dát člověku jen to co já uznám za vhodné, nebo\nakceptovat to, že vás druhý okrádá. Věřím že se tato\nnečestnost člověku vrátí, proto jí sám nedělám. Neřešili\njsme to, trochu to ve mně vrnělo, bylo to jako koukat na paní jak\nmi z kapsy vytahuje peníze a já sem nereagoval. Ale je to jak kdy,\nza pár týdnů byla podobná situace, kdy chtěl chlapík za\nnafouknutí zadní pneumatiky kompresorem asi padesát korun (v ČR\nje to u pump a jinde ve světě vždy mi foukali kolo zadarmo) nabídl\nsem mu v přepočtu asi pět korun, nadával a nechtěl to, pak viděl\nže to balím a chci odjet, tak si to vzal, ale věřím že k někomu\nmístnímu by si to nedovolil. S jakousi hořkostí a pachutí jsme\nodjížděli od paní, co si mnula ruce jak vydělala na těch\nsnílcích z Evropy a myslela si jak je přechytračila, jediné na\nco sem myslel bylo nemít vůči ní zášť, nenávist a přijmout\njí, odpustit jí, aby se to neotočilo proti mně.\nPokračujeme v malebné kochací\ncestě, více podél řeky, všude kolem zelené políčka, domky.\nParáda. Jak mám svou intuici a vnímání ostatních lidí vcelku\ndobře vyvinutou, vnímám silně to co si za mnou Jana na sedačce\nmyslí, co jí lítá v hlavě, to jak uvažuje o cestě domů, to\njak to nedává a jak bojuje sama se sebou, to jak raději duchem\nvystřelí z těla, tělo nechá nepřítomně plahočit na motorce a\nsama je kdesi na vrcholech hor. Jana ví o tom že do ní vidím jak\ndo sklenice od okurek, znervózňuje jí to, nemůže mít své role\na masky, protože to vyznívá jako by chtěla poštovní známkou\nzakrýt oceán. Nezaměřuji pozornost na ní, musím pro bezpečné\nřízení nechat pozornost v sobě, v okolí, na cestě a ještě k\ntomu se kochat. Sice je to pro mě tak trochu nepříjemné, jak mě\njejí pocit vytlačuje z motorky, na které chce sedět sama, ale za\nchvilku se postavím do stupaček Advinky, přidám plyn a vnímám\nže mám opět vše silně pod kontrolou, i sama sebe.\nPo deseti hodinách jízdy\njedeme kolem odbočky na horké prameny o kterých mi říkal švícar,\nodbočujeme tam a říkám si že se tam někde vyspíme, asi osm\nkilometrů a převýšení přes tisíc metrů. Neuvěřitelné\nvyhlídky, pevnost, jedna z mnoha. U pramenů sou tři hotely,\nobíháme všechny, vybíráme ten nejblíž u pramenů, ale\nneprověříme WC, to je asi sto metrů od domu, u parkoviště,\nmístnost asi 3x6metrů a tři díry v betonu. Utěšuje mě, že to\nbylo často v Africe horší. Rychle se převlečeme a jdeme do\nhorkých pramenů. Janu berou kolena, tak jí to snad pomůže. Super\nrelaxace, rochnit se v horké vodě, která tryská z mohutné skály.\nVracíme se na pokoj. Když vidím ty\npostele … obrátím polštář pod kterým objevím tři rychle\nprchající před světlem brouky, šváby, či co, tak si raději\njdu pro svou nafukovací matraci a budu spat na zemi. Vnímám že\nJana cítí že vlastně není „přínosem týmu“ že za celý\nden prohodíme jen několik vět, v kterých se často ani\nneshodneme, takže dialog vlastně ani nerozvíjíme. Mě to neva,\nsem zvyklí na ticho. Vnímám že by ráda byla přínosem a něčím\nby přispěla, pomohla by, ulehčila by, ale asi nemám sílu, ani\nchuť jí dávat i úkoly tohoto tipu, buď to tak cítí a udělá\nto, nebo to tak nevnímá a neudělá to, a já v tom nevidím\nproblém. Nabízí mi, že mi nafoukne matraci, a mě to zrovna tak\nbaví, tak si to nenechám ujít a vidím jak si to bere osobně a\nvlastně se tak trochu sama nafukuje, když jí nenechávám\nnafouknout svou matraci. Neřeším to, zase se vyfoukne, stejně\njako ráno matrace. Večer přijeli k hotelu dva motorkáři, jeden\namík a holčina z Iránu, žijící ve Švédsku, Jana se s nimi\ndala do řeči, já studoval mapu, a nějak sem nebyl připraven\nšprechtit, že se podívají na ostatní ubytka a pak když tak\npokecáme, ubytovali se v hotýlku se záchodem. Za stejnou cenu, ja\nsem to prostě zapomněl ověřit ((-: takže na pokec už nepřišli.\nVečer isme si pustili film, mam v pc\njen tři filmy, takže to vyhrál rudý muž.\nČasová pásma se pořád mění (hodiny ubývají), vstáváme\nčím dál dřív a spíme čím dál míň. Nebránim se, aspoň\nnení takový vedro. Po ránu tělo protestuje asi nejvíc, neřekla\nbych, že je v tom vstávání úplné nadšení, ale smíření,\nto jo – přeci jsem to tak chtěla a věděla jsem, co to obnáší,\nne? :)) Nicméně já musim vstávat vždy o 40 minut dřív než\nMarek :)) K snídani omeleta doprovázená úsměvy postarší\npaní majitelky. Je 7:21, motorky Američana a Íránky, které jsme\nvčera potkali, už tu nejsou. Zatímco já spokojená se svým\nvstávacím výkonem, chlapeček Mareček prohlásí, že jsme sračky\na přidá plyn.\nRozvodněná řeka je lemovaná šťavnatou zelení, z vody\nvykukují stromy a taky elektrické sloupy, sem tam se objeví\npísečná duna. V pozadí velehory. Dokonalá estetika, kterou\nčlověka na filozofický fakultě nenaučí. „Benzínky“, kde\nVám trychtýřem z kanystru nalijí benzín. Místy i\n„asfaltka“ (cáry asfaltu rozházené po silnici). Krávy, kozy,\novce. Barevné koberce rozvěšené po skalách,… ženy, které je\nu řeky perou. Čerstvě vyprané pestrobarevné oblečení vlaje ve\nvětru. Kluci na oslících, teenageři ve značkovém oblečení,\npánové ve folklorních kloboucích, bábušky navlečené v tolika\nvrstvách oblečení, že vypadaj jak ženy, co takhle pašujou zboží\nz Maroka do Evropy. Dědové se štramáckými hůlčičkami\nklábosí u cesty, mladé ženy s nádhernými tmavými vlasy a\nnejkrásnějšími úsměvy, co jsem kdy viděla, se procházejí po\nvesnicích v těch nejrozmanitějších barevných modelech,\nv nichž se mnohdy třpytí zlaté nitky, které ještě víc\npodtrhnou to vyzařování. Folklór. Genius loci. Všichni ti lidé\nmají obdobnou energii, jako by byli všichni součástí jednoho\npole. Brzy Wakhan opouštíme, je mi z toho trochu smutno. Tváře\nse postupně mění, tvrdnou, rysy se ostří. Projíždíme nějakým\nměstem, mam hlad, ale neodvažuju se ani pípnout… Aspoň, že už\nje asfaltka (bez uvozovek).\nKrajina znovu postupně mění svůj ráz. Stává se sušší,\nkamenitější, na druhém břehu pozoruju ostrůvky zeleně, z níž\njak houby z mechu vykukují afgánské hliněné domky – když\nje druhý břeh blízko, občas někdo zamává. Pozoruju řeku a\nhory, které přirozeně tvoří tádžicko-afgánskou hranici,\nkterou nikdo hlídat nemusí, protože se hlídá sama svou\nnehostinností. Přemýšlím, která místa lidé v minulosti\nasi využívali, když jim život nedal na výběr a potřebovali se\ntajně dostat z Tádžikistánu za hranice Afgánistánu nebo\nnaopak. To jsou ty ztracené příběhy v nás… Kolik z nich\nse utopilo, umřelo v horách, umřelo žízní, hladem nebo je\npotkal osud stát se potravou nějakému zvířeti…\nBolest z kolena vystřeluje do celé půlky těla, až z toho\nmam křeče, že mi tečou slzy. Do toho mam na sebe vztek, jedeme\nněco přes tři hodiny a já si neumim říct o odpočinek. Koukam\nMarkovi do GPS, máme to asi 100 km do města, kde zřejmě plánuje\nzastavit na oběd. To jsou další dvě hodiny cesty. Tak to nedam…\nŘíkam si o pauzu. Stavíme u nějakého vodopádu. Chci slézt\nz motorky, ale koleno odmítá poslouchat, zavrávoram jak po\npěti pivech. Levé kolínko – moje vnitřní holčička trpí, je\ntoho na ní moc… plus se odmítá podvolit změnám. Mažu\nVoltarenem, abych fungovala. Po dvou týdnech už občas na motorku\ndosednu i ladně, ale teď se snažím po Markovi vyšplhat jak\nfretka a stejně mi to nejde. Kurník. Koleno v pytli. To bude\ndobrý, říkám si. To se poddá. Marek říká, že dle jeho\nzkušeností to bude spíš horší. Nevěřim. Já si to v té\nhlavičce srovnám, já si tu holčičku posilním, já si tu\nZastavujeme u koryta rozvodněné řeky. Voda se valí přes\nbalvany, točí se ve vírech, vytváří obrazce podobající se\nrozbouřeným mrakům. Musim se smát,… tak takhle divoce občas\nvypadají moje emoce. A tak mi dochází, že chtít zastavit svoje\nemoce je, jako bych chtěla stát v proudu téhle řeky. Zkrátka\nnemožné – lepší stát opodál, než se nechat strhnout. Emoce\njsou jen energie. Záleží na mně, kam je nasměřuju a jak je\nvyužiju. Důležité je neodporovat. Chtěla bych se jít podívat\ndolů a nasát tu sílu, ale s aktuálním stavem mého kolena\nbych se nahoru sice asi vyšplhala, ale pak by mi už nepomohl ani\nsvatej Voltaren, a tak tu ohromující poddajně nepoddajnou krásu\npozoruju z povzdálí.\nV Khogoru nabereme vodu, jídlo a sílu a vyrážíme\nvstříc trošce toho adrenalinu. A taky vidět, že taková\nnezkrotná voda může některé cesty uzavřít a některé mosty\nzničit… A tak je to i s těmi emocemi… Dnešek mě naučil,\nže málo emocí znamená taky málo života v člověku. A\nhodně emocí … je hodně emocí. Tam, kde je v čemkoliv jeden\nmálo, druhý musí být moc… Vesmír drží rovnováhu. A\nZemě je taky holčička… a občas potřebuje nějaký ten vulkán\nnebo povodeň, aby to ze sebe dostala, když už je toho vnitřního\ntlaku moc. Je to jen odraz kolektivního pole lidí. Jak uvnitř, tak\nVoda zbortila most a cesta se musí objet řekou. Hodně aut a\ntaky taxíky, do nichž lidé přesedají, zatímco svoje auto\nnechávají na druhé straně. Hodně lidí, mnoho z nich má\nvyhrnuté kalhoty a mokré boty, pobíhají kolem a organizují.\nMarek obchází rozvodněnou řeku a rozmýšlí co dál. Některá\nauta projedou, jiná se zaseknou a musejí je tahat. Místní žena\npovídá, že dneska už je to dobrý, vody je méně a je tu pomoc.\nMáme štěstí. Čekám u motorky, místní týpek mi poklepe na\nrameno a ukazuje na bagr. Marek učiní rozhodnutí, že vracet se\nnebudeme. Sundaváme z motorky věci, které mi všichni ochotně\npomáhají naskládat do kabiny bagru. Advinka pasuje do lžíce\nbagru jak prdel na hrnec. Všichni tři se nalodíme na „trajekt“\n(Advinka do lžíce, Marek na Advinku a já se zavěsim na schůdky\nbagru). A jedééém. Vyloženě si to užívam, jednou rukou se\ndržím, druhou točím.\nVšechno musí být náležitě doloženo,\nto je jasný! :)) Nakonec všichni tuhle řízenou dávku\ndobrodružství přežijeme ve zdraví. Jen Advinka má drobné\notlačeniny na plastech a já modřinu přes celé lýtko, když mi\nnáš moto-oř spadne na nohu, na levou samozřejmě – nicméně to\nmá záhadný ozdravný efekt, jistým způsobem to uvolní tlak\nv koleni a o den později můžu Voltaren zahodit. Advinka\nKdyž jsem sama sebe přesvědčila, že pojedu domů, uvolnila\njsem se, mam pocit, že díky tomu na Marka reaguju zas o trošku\nlíp. Jedeme zpět přes Pamír. Slunce se znovu chýlí k obzoru.\nJsem unavená, už se tolik nehlídám, takže když jedeme na\nasfaltce, nedržím váhu ve stupačkách. V jednu chvíli\nmotorka tak nadskočí, že se ocitnu ve vzduchu, jedna ruka se mi\nvytrhne z držadla, a tak pár sekund, které se zdají poměrně\nnekonečné, na motorce v podstatě vlaju, zatímco se držím\njen jednou rukou a během té zpomalené chvíle přemýšlím, co se\nstane, až dopadnu zpátky. Vnímám, že jsem vyhozená na levou\nstranu a nejde s tím nic udělat a že až dopadnu, můžu\ns sebou strhnout celou motorku. … … … Zcela evidentně je\nv tom zase určitá symbolika. Zadní kolo se smýkne ze strany\nna stranu, Marek to ZNOVU vše ustojí… jedeme dál.\nPokračujeme do hor, sluníčko se chýlí k obzoru a\nnedaří se nám najít místo na spaní, takže jedeme dál\nk jezerům. Ve stupačkách samozřejmě. Potřebuju na záchod,\nstavíme a já do sebe cpu čokoládové bonbóny a dělím se\ns Markem o tyčinku. Směju se. Zřejmě únavou. Je to ten\nmoment, kdy víte, že skleslost ničemu nepomůže, a tak se\npohybujete po hranici svých domnělých limitů a víte, že kdyby\nbylo potřeba, máte síly ještě stokrát tolik a to Vám dodává\npocitu radosti. Když ukazatel ukazuje, že k jezerům je to asi\n18 km, slunce už je za obzorem a jen chvílemi vykoukne mezi horami,\naby nás osvěžilo dechberoucím západem slunce. Ve stupačkách už\nse neudržím, a tak sedím a doufám, že Markovi řízení moc\nnestěžuju. Telefon je už dávno vybitý, tak si začnu zpívat, co\ncítím v horách, a brzy si uvědomím, že je to velmi\nspeciální píseň. Tak díky, Ištar…\nStan stavíme se setměním. Na zeleném plácku u krystalově\nprůzračné říčky. Voda je osvěžující. Tyčinky a film.\nPohodička. Po několika minutách filmu Marek pootočí monitor\ntrochu směrem ke mně, abych na něj lépe viděla… A možná\npřesně v tuhle nepatrnou chvíli se ty hrany dobrušují…\njen ten tlak ve mně, ten prostě ještě bude muset ven… Tak\npromiň Marečku, my holčičky někdy nemůžem jinak, ten proud je\nprostě někdy příliš silný a strhává nás, protože neumíme\nstát opodál 🙂\nV noci mně budí děsivý pocit a neuvěřitelná křeč\nv levé noze, … no jo, přetlak. Jdu ven na záchod, fičí\nvítr, je tam temno a divné zvuky. Bojím se, že mě sežere vlk\nnebo unese ufo. Rychle zalezu zpátky do stanu a cpu se na Markovo\nkarimatku víc, než je obvyklé.\nOPAKEM ŽIVOTA JE LHOSTEJNOST.\nCESTA JE MŮJ DOMOV. MÉ TĚLO JE MŮJ DOMOV.\nA tohle je můj den:\nnažím se na cestách vstávat brzo,\nabych z toho dne něco měl, kor když je pak kolem poledního slunce\nna max. Proto vstáváme před svítáním, slyším jak Jana chodí\npo místnosti, sem tam, takže když už mi začne zvonit budík, už\nsem dávno vzhůru, sruluju matraci, narvu spacák do pytle, obléknu\nkraťasi a jdeme na snídani. Omeleta a čaj. Naplánovaný odjezd v\n7hod vidím že opět nestíháme. Nanosím věci k motorce a zběžně\nkoukám na Advinku zda je vše ok.\nOdjíždíme. Sjíždíme opět k\nSlunce už je vysoko, tak údolí není tak fotogenické a\nrudé, jako před hodinou. Řeka stále rozvodněná, na druhé\nstraně, tedy v Avgoši je několikrát silnice pod vodou, na naší\nstraně často chybí jen několik centimetrů. Cestou stavíme u\nvodopádu. Jana je celá rozlámaná, vidím že toho má plný kecky\na tohle tempo se má vydržet cca měsíc, tak to by mě opravdu\nněkde propíchala v noci šroubovákem, nebo by raději skočila do\nté divoké řeky, sám tedy nevím jak to může být dál. Takže\njedu na pohodu, žádný bláznění, a tak aby to nebylo\nvyčerpávající. řeka je fakt divoká a rozvodněná, v jednom\nmístě, kde se řeka dere mezi skaliska stavím a kochám se, sejdu\naž dolů k peřejím … je to hukot … čistá rozbouřená,\ndivoká energie, čistota, krása ….. šlápnu na kámen a hodím\nho přes řeku do Afgoše, aby symbolicky moje stopa byla i v Afgoši.\nPřijíždíme do hlavního města\nPamíru – Khogoru. Projíždím město, zácpy, troubení,\nstrkanice. Stále „skvělý“ zvyk, předjet vás, jet těsně\nvedle vás, stejnou rychlostí a troubit – místní projev radosti\na zdravení, který mě několikrát málem poslal do příkopu.\nSupermarket nenacházím, projedeme město na konec, natankujeme,\nnacházíme „lepší“ restauračku, kde sedíme na umakartových\nžidlích, co našim rozlámaným zadkům příliš nepomůžou.\nDáváme Boršč s beranem, nabíjím vybitou kameru a koukám kam až\nse dneska dostaneme. Janu bolí koleno a je vyřízená, do jisté\nmíry na ní můžu brát ohledy ale servis v Almatě v Kazachstánu\nje dohodnutý na 20.7. a to je ještě pěkný kus a já nevím co\nvše nás ještě může potkat. Uvidíme, dnes bych nejraději dal\nstan, a užil si přírodu, jezera, hvězdy, hory a místo počítání\nbreberek lezoucí mi po obličeji, počítal hvězdy.\nSeženeme vodu, jana má ve vaku na zadech vodu, v ruce vody a říká že si připadá jako velbloud a culí se, tak s culením říkám, že i tak vypadá, po několika hodinách prohodíme pár vět, a ani si neuvědomím že sem tím Janu urazil a tak sem naše mlčení ještě zintenzivnil – to že sem jí tím urazil mě musela říct. Načerpali jsme sily a\nvyrážíme dál po M41 směr Murghab, ale po Pamírské dálnici. Za\nměstem opět kontrola zda máme povolení vstoupit do této oblasti.\nPolicista se ptá jestli je to má žena. Jsme v muslimské zemi, kde\nse dívají nepatřičně na ty naše evropské vztahy a postoje a to\njak to máme, tak po zkušenosti x let staré se opět na této cestě\nuchyluji k „milosrdné lži“ a říkám že to není má žena,\nale má sestra ( často by vám v hotelu ani nedali jeden pokoj, nebo\nby vám nedali pokoj vůbec), takže při hlášce „to je má\nsestra“ sem Janu pohladil po tváři, policista už nám vracel\npas, jako reakci na pohlazení mi Jana vrazila pěsťovku. Nic sem\nneřešil. Odešel k motorce si vydejchat. Policista si k sobě\nstahnul pasy a začal se na cosi vyptávat. Asi po deseti minutách\nJana přišla, vrátila mě pas a vyrazili jsme.Není sil něco\nřešit, a je asi rozumější to přejít, nic by se nevyřešilo\njakýmkoliv povídáním o tom zda to bylo ok, nebo ne.\nSilnice byla převážně pěkný\nasfalt, kupodivu tu nebylo tolik cyklistů jako u afgánské hranice.\nVyhlídky a panoramata stejně kouzelné. Do GPS sem zadal nějaký\nbod u jezera, u kterého bychom mohli psát, a je to prý u vesnice\nna střeše Pamíru, nebo na konci světa, u třech jezer. Čas je\ndobrej. Ale to sem nevěděl co nás čeká. Rozvodněná řeka\nutrhla kus silnice. Objížďka silnicí kterou jsme přijeli by byla\nasi 500km jet cestou přes hory, by byla objížďka třeba dvěstě\nkilometru, ale bez info zda je to průjezdný.\nProud je opravdu silný, velké terénní\nauta se vrhají do brodu, sem tam voda šedesát čísel, ale je\nvidět jak proud auto strhává a silný motor zápasí s proudem,\nlehčí auto proud strhne a zastaví se až o velké kameny či o\nvětve. Z jedné strany na druhou jezdí velký traktor s lžicí –\ntedy přední nakladač, který vysvobozuje uvízlá auta, nebo na\nocelovém laně převáží auta co to nepřejedou. Koukám tak\ntrochu fantasmagorycky na to jak je vepředu lžíce velká a jak je\nAdvinka dlouhá. Z bagru na mě začne mávat ať sem přijedu, že\nmotorku nabere a převeze. OK, nebudu si hrát na slečinku.\nPřistavuji Advinku, asi pět chlapíků mi pomůže dat motorku na\nlžíci. Posílají mě dolů z motorky. Zůstávám na motorce,\nprotože vím, že když tu budu, nepojede semnou jako janek, uvidím\npřípadný pohyb motorky, nebo jí i přidržím. Kola motorky byla\nna kluzkém železe asi pět centimetrů od kraje lžíce. Lžíce se\nzačala zvedat, pak naklánět, hydraulika drtila tankvak a zrcátko,\nzačal sem řvát. Vrátil to o kus zpět. Otáčel sem z řidítkama\ntak aby si motorka více lehla do lžíce, vzadu motorka ležela na\nkufru, ve předu ani nebylo vidět na čem. Za bagr ještě přidělali\nosobák, aby nejeli nevytížení a vyrazili jsme. Začal sem se na\nlžíci natřásat, řidič bagru vytáhl mobil a začal si to\nnatáčet, spolu s dalšíma v kabině a u cesty. Každý větší\nšutr postrčil motorku spolu semnou ke kraji lžíce. Tlačil sem\nmotorku do lžíce, silou vůle a celou svou silou. Uf\nChlapíci mi pomohli postavit Advinku v\npořádku na kraj silnice. Vše dopadlo bez sebemenšího zaváhání,\na újmy, na kufru asi centimetrová oděrka, a stejně tak na předku\nna rámu. Neuvěřitelné. Ani nevím jak a najednou byla motorka na\nzemi a pod ní Jána. Neuvěřitelný. Naštěstí se Janě nic\nnestalo. Ani už nevím po kolikáté Jana buď spadla z motorky nebo\nse u motorky takhle „vybourala“\nPokračujeme dál parádní vyhlídkovou\ncestou, silnice se opravdu zhoršila, pro mě je asi nejhorší\nasfalt, kde sou díry tak velké že by se v nich schovala pneumatika\nod auta, a že jich je tam tolik, že je vlastně nemožné se všem\nvyhnout, takže každou minutu do nějaké člověk vjede. Je volba\njet třicet čtyřicet a všem se vyhejbat, nebo se nevyhejbat, jet\nosmdesát a sem tam do nějaké vjet, ale když jede člověk\ndostatečně rychle, tak ty díry částečně přeletí ((-:\nsem tam nás díra v kombinaci s hopem\ntrochu katapultovala do vzduchuyli jsme na motorce už skoro deset\nhodin, tak sme bli unavení a tentokrát vystřelení do vzduchu\nnebylo ok. Vnímal sem jak jde motorka na bok a ze vzduchu se nevrací\nrovně dolů. Dopadli jsme šikmo. Zadní kolo nám okamžitě\npodklouzlo, šlo do smyku. Žádný zbrklosti a klídek. Přidal sem\nzlehka plyn, zlehka se to narovnalo a jelo se dál. Věděl sem že\npravděpodobně zase Jana byla „jinde“ pořádně se nedržela,\nnestála na stupačkách oběma nohama, takže těžiště motorky\nbylo při dopadu na jedné straně. Vlastně už sem nevěděl jak\nříct, že jízda na motorce v tomhle terénu není jako být\nspolujezdec v autě, ale že spolujezdec musí sledovat cestu, nebo\nse prostě držet jak klíště, na motorce i sebemenší\nnepozornost, nebo hloupost spolujezdce, v složité situaci, může\ndostat motorku na zem.\nPrávě tohle byla jedna z výrazných\nchvil, kdy sem si uvědomil, že by byl velký hazard jet společně\ndo Mongolska, že podobná chybka by se nemusela vyplatit, a někde\nuprostřed Mongolska by nám mohla pěkně znepříjemnit život a\nohrozit naše zdraví. Vím že sem dobrý řidič, ale přecenit se\na ohrozit sebe a ještě někoho není žádný frajerství. Že bych\nmohl dělat sebe víc pro to abychom se ve zdraví vrátili, abych ve\nzdraví dovezl Janu domů, ale pak takováhle nepozornost, může nás\noba vymrštit z útesu dolů a udělat z nás krmení pro ptáky. Ano\nbyla to dneska nálož a měli jsme toho plné zuby. Jen teď jak to\npíšu, si uvědomuji, že tohle byla krizovka, která mě ukázala\nzdvižený prst a už sem si zvyknul tahleta „znamení“\nneignorovat, naslouchat jim a přemýšlet o nich.\nZastávka na čůrání. Jana to co se\nstalo asi nevnímala jako ultra krizovku, ale já sem vnímal jak se\nmi klepou ruce a nohy.Foto vytvořené při zastávce na čůrání, abych se pak mohl podívat na svůj výraz:\nS vědomím že nejbližší nemocnice je\nněkolik stovek kilometrů, stejně tak město je v nedohlednu a\npřípadná pomoc nikde, jen v našich schopnostech. Cesta je fakt\nděsná. Odbočujeme z hlavní silnice M41 směr vesnička Bulunkul,\nobklopená několika jezery, největší z nich Yashilkul, my jedeme\naž k jezeru Sarez. Zastavuji u říčky kolem které je zelený\nkoberec. Vypínám motor a slunce padá za ostré hory. Poetické.\nTřináct hodin v sedle.\nExpresně vyhazuji z kufrů stan a\nrozdělávám ho, Jana se mě ptá proč ho chci postavit tak a né\ntak. Zrovna teď není dost sil abych jí vysvětloval, že nechci\nspát hlavou z kopce, kde chci aby byl východ, proč chci v noci\nvidět ze stanu na motorku. Prostě to tak bude, říkám bez zlosti\ns rozhodností. Rozložím rychle stan. Před pár lety sem si ho\nkupoval proto že váží necelý dvě kila, je skladný a dá se\nsložit asi do pěti minut, nestopoval sem si to nikdy, ale tři\nminuty je reál, takže něco pro lenochy jako sem já. Vše v ultra\ntempu připravené, naházené uvnitř.\nVychutnávám si ten pocit že ležím\na nedělám nic. Tělo se uklidňuje. Nabíjím kameru. Pak si jdu\nještě chvilku podívat na hvězdy a pak spát. Vítr dost sesílil,\nJana se vrací z před večerního močení a dělí se semnou o její\nstrach, a vyděšenost.\n„ty když seš někde takhle na\nopuštěným místě sám, se nebojíš?“\notočil sem na ní hlavu, abych viděl\nve svitu monitoru její výraz a mohl vědět, zda její komunikace\nje vážná, nebo ne. Měla vážný výraz.\n„čeho bych se měl bát?“ spíš\njí nezajímal můj strach, ale chtěla se podělit o své pocity,\ntak sem jí nabídl prostor pro úlevu.\n„no třeba z mimozemšťanů, že by\ntě unesli, nebo že by tě snědli vlci“\notočil sem znovu oči od monitoru a\nkoukal do ní jako do sklenice, viděl sem malou zjizvenou, zdrcenou,\nublíženou, zneužitou, bezbrannou holčičku, která na sobě měla\ntolik jizev, že nešli spočítat, která viděla ve všem možném\nmožného násilníka. Byla plná strachu, vyplašená, zmataná,\nnevědíc pro ten strach a obavy kudy dál jít, co dělat, v hlavě\njí lítalo tolik bubáků, že nemohla vidět ani reálný svět. Ve\nsklenici byla spousta hororů, a křivd. Je pro mě složité, když\nnahlédnu do jeho sklenice a vidím to vše, pak něco udělat,\nnikomu tím nepomůžete když mu řeknete co vidíte, většinou to\nčlověk ani nechce slyšet, nechce vědět, i když tvrdí že chce,\njemu tím nepomůžete. Vy ze svého pohledu vidíte jak nejlépe\nsklenici vyčistit od bubáků a nechat tam jen ty anděli, ale i\nkdyž víte stoprocentní návod jak na to, stejně to ten druhý\nbude ignorovat, takže to taky nemá smysl, takže je často složité\nrozhodnout se co udělat, co by bylo to nejlepší. Vnímal sem že\nby jí uklidnilo obejmutí, pocit bezpečí, pocit mého klidu, mé\njistoty kterou jí mohu nabídnout svou oporou. Viděl sem v té\nsklenici její rozzářené oči, že na mě hledí jako na prince co\njí zachránil, nebo může zachránit, zalíbené, krásné, modré\noči a uvědomoval si, že na jednu stranu jí mohu v tuhle chvilku\npomoc a na druhou stranu mohu z té ustrašené, malé zjizvené\nholčičky udělat někoho na mě emocionálně závislého, což by\nnám oboum na cestě moc nepomohlo. Nevěděl sem co mám v tu\nchvilku přesně udělat, vím že neumím jednat s lidmi, s ženami\na nevím co a jak má či nemá být …..\nvnímal sem jak sem jí „svou\nenergii“ obejmul, přitulil k sobě a uklidnil jí, zatlačil její\ndémony na kraj sklenice a nechal chvilku prostor aby se ty krásné\nrybky a andílci ve sklenici protáhli, zaplavali si a radovali se ….\nzapnul sem si spacák až k nosu a šel spát a nechal Janě její\nnoc byla větrná, s celým stanem to\nlomcovalo, vzal sem si své cestovní špunty do uší abych se\ntrochu vyspal, moc to nepomohlo.\nJakmile Slunce dodává krajině barvy, už vůbec nevypadá\ntak děsivě jako v noci. Pobalíme věci a každý odcházíme\nsvým směrem na záchod. Cestou zpátky se zadívám na odlesky\nslunce na hladině vody, vím, že by bylo fajn, kdybych šla zpět a\nsbalila nám stan, jenže já z nějakého důvodu nemůžu od\nté krásy odtrhnout oči, posadím se na břeh a cítím, že je mi\nkrásně, živě a autenticky… je to ten pocit, když jsem sama na\ncestách, je to svěží energie ve mně… po dlouhé době. Je to\nnádech života ve mně. Pocit naplnění. Vůbec se mi nechce\nJe tam ten přetlak. Pokusím se Markovi něco sdělit. Jenže\nmluvím babylónsky. Slova běží, ale mělo by jít o to, co je za\nnimi. Vím, že mu chci sdělit něco úplně jiného, než to, co\nříkám. A že to, co říkám, je jen symbolem toho, co bych mu\npotřebovala sdělit, aniž bych sama věděla, jakéže to sdělení\nvůbec je. Jen vím, že něco potřebuju od něj. A taky vím, že\non něco potřebuje ode mě. A oba se cítíme nepohodlně. A asi ani\nnejde o to, co požadujeme, ale o přítomnost a stav bez bariér,\nkteré si mezi sebe stavíme bůhví z jakých důvodů, … a\nto vše vím, aniž bych sama věděla s přesnou určitostí,\ncože to vlastně požaduju… … Nechávám se strhnout proudem.\nAgresivně beru helmu a odcházím směrem, kterým si myslím, že\npojedeme, a dokolečka si připomínám tváře všech těch, s nimiž\nnemám v komunikaci problém. Všech těch, s nimiž stačí\njedno slovo… a oni ví. Všech těch, kde ani slova už nejsou\npotřeba… Když zajdu za obzor, dojde mi, že na motorce zůstala\nmoje bunda a rukavice a že až Marek bude chtít vyrazit, budou mu\npřekážet. Vracím se. Beru bundu a rukavice. A pro divácký\núspěch tedy ještě jednou opakuji beze slova svůj načuřený\nodchod. Na určité úrovni mi ta scéna přijde vlastně docela\nvtipná. Někde v sobě vím, že je to takhle nezbytné,\nnepátrám po tom, proč tomu tak je…\nMy holčičky jsme dost často plné bolesti. Samy nevíme,\nproč tomu tak je, neumíme se s ní vypořádat – a mnohdy o\nní ani nevíme. Nakonec někde podvědomě toužíme po samotě,\nv níž bychom se mohly schoulit do klubíčka a lízat si své\nrány. Navenek to vypadá, že chceme, aby odešel ten, který nás\nnutí se dívat dovnitř – a vlastně mnohdy děláme všechno\nproto, aby se tak stalo. Většině žen se ta touha splní a muž\nnakonec vypuzen odchází do ústraní – ať už do práce, do\nhospody, k jiné ženě nebo prostě někam daleko… A když\nnás neopustí, pro jistotu bereme roha my, … ze strachu opouštíme,\nabychom nebyly opuštěny. A přitom je přece nadmíru jasné, že\nto, po čem nejvíce toužíme, je, aby to muž všechno ustál, aby\nnás přijal i s našimi emocemi a zůstal s námi přítomný\n… abychom se v pocitu bezpečí pak konečně mohly podívat\nna to, co je v nás… … Po nějaké době Marek přijíždí\na s klidnou tváří se mě téměř zvesela optá, jestli chci\nsvézt. Zamrkám překvapením. Udělala jsem podvědomě všechno\nproto, aby odešel. Rušila jsem podvědomě veškerou jeho\nstabilitu. A on je stále tady… pevný a neochvějný. A i když\nuvnitř zuřím, vlastně jsem konečně nebesky klidná… Vydrží\nmi to jen do chvíle, než začnu uvažovat nad tím, jak vzít roha…\nStavíme v rybí restauraci na kraji světa. Kluk, co tu\npracuje, se pokouší se mnou komunikovat anglicky, a když mu\nodpovím, že Mareček je „moj brat&#82#8220; (což je verze, kterou „moj\nbrat“ vymyslel, abychom mohli v islámském prostředí spát\nv jedné místnosti), vnutí mi telefonní číslo. Na pevnou\nlinku do jejich restaurace. Roztomilé. Něžné. Cítím ten jeho\ndrobný sen o cizince, která dá jeho životu smysl… jaký pěkný\npříběh by to byl, ale ať přemýšlím, jak přemýšlím,\nnedovedu si představit, co bych tam v té pustině dělala 🙂\nJako ty příběhy o mořských pannách, které se vzdají své\nsvobody a zůstanou uvězněny na pevnině s chudým rybářem,\n… dokud… dokud je moře znovu nezavolá. Tak bon voyage, my dear,\ntudy řeka fakt neteče…\nVracíme se přes Murghab, kde u check pointu potkáváme dva\nFrantíky na sajtkáře, bavíme se o pro a proti u obou způsobů\ncestování. Mně by se líbilo… mít víc prostoru na svoje věci,\ncestovat si v oblečení, jaké bych si vybrala, a nemít celý\nden naraženou na hlavě tu zpropadenou helmu, ale stejně bych\nUděláme odbočku k jezeru, které jsem si v deníčku\npoznamenala jako „komáří“ – po pár minutách a mnoha\nkousancích vyrážíme dál. Do Kyrgyzstánu jedeme stejnou cestou\nzpět, a přesto krajina vypadá úplně jinak. Z opačného\npohledu. Z druhé strany zrcadla, haha. U tyrkysového jezera\nstavíme na koblížky. Pokouším se o útěk a navrhuju, že když\nnejsme schopni spolu nějak harmonicky fungovat a být pro druhého\ntím, co na té cestě potřebuje, že poletím z Almaty domů.\nBůh ví, jestli to myslim vážně. V tu chvíli si myslim, že\nto myslim vážně. Jsem unavená. Ne z cesty. Ne z Marka,\nale ze sebe sama v přítomnosti Marka. Potřebovala bych trochu\nsamoty, potřebovala bych znovu cítit svůj směr, mam pocit, že v\npermanentní přítomnosti druhého se nedokážu cítit\nsvobodně… Vím, že je to iluze, ale ještě s tím neumím\nnic dělat. Nakonec se mi ta touha po samotě za týden splní, … a\ni když budu v sobě prožívat emocionální dramatickou bouři,\nzároveň nebudu protestovat, protože budu vědět, že to je tak\nsprávně, protože je potřeba, aby se věci udály, jak se budou\ndít, a aby lidé byli na místech, na kterých být mají… A taky\nbudu vědět, že jsem si to i přála a že realita spolu s Marečkem\nmi jen plní, co mi na očích vidí… A tak nakonec budu muset\nuvažovat o tom, zda věci, který si přeju, jsou pro mě věci\ndobré 🙂 A na závěr příběhu bude jasné, že to věci dobré\nbyly, i když to chvílemi tak nevypadalo. Jedinou otázkou zůstává…\nnešlo by to někdy jednodušší cestou?\nProjedeme ten samý brod co před pár dny, jen je teď\ntrojnásobný. Resp. Marek ho projede. Já ho musím projít. Stojím,\nkoukám na silný proud, koukám na svoje boty, znovu na proud a\nvyhodnotím, že mít mokré boty je menší zlo, než se nechat\nstrhnout proudem na kluzkých kamenech a být mokrá celá. Hledáme\nmísto na spaní. Po noci, kdy se ve větrné bouři stala z našeho\nstanu málem vzducholoď, hledáme něco v závětří. To se\nukáže v Pamíru jako obtížný úkol. Chodíme v písku,\nkterý se mi lepí na mokré boty. Vždycky když hledáme místo na\nspaní, soustředím se na důvěru v Marka a vím, že se\nnespokojí s ničím menším než tím nejlepším, co se nám\nmůže nabídnout. Stejnou důvěru cítím i dneska, když po prvním\npokusu o zakempení Marek rozhodne, že jedeme dál, protože všude\nje písek a ráno bychom ho měli i v uších. Znovu naskládáme\nvše na motorku, zpět k silnici je to tak kilometr pískem, a\ntak nás čeká první regulérní pád. Zvedáme motorku a za chvíli\njsme na silnici. Přejedeme horský check-point. Vybavuju si, že\ncestou sem jsme jeli kolem stavení – mohli bychom postavit stan\ntam. Když ke statku přijíždíme, zdálky vidíme, že už tam\njeden stan stojí, místní horal už na nás od svého domu mává a\nvítá nás. Navrhne, že můžeme spát vevnitř, je tam zatopeno.\nHurá, ráno budou boty suché.\nDostane se nám pohoštění, ochutnáváme jačí máslo a zas\nkoblížky… mňam… pozoruju horskou rodinku. Děti jsou hodné,\nstarají se jedno o druhé. Zatímco žena připravuje večeři, muž\nse stará o nejmladší miminko. Muž s námi mluví, žena je\nodtažitá. Mám trochu pocit, že není úplně v souladu\ns mužovým rozhodnutím poskytnout nám přístřeší. Když\nse jeho pozornost začne nenápadně a trochu vlezle příliš stáčet\nna mě, naprosto jí chápu, taky bych nechtěla, aby si můj muž\nfotil cizí ženu. Instinktivně se udržuju v blízkosti Marka.\nDomácí atmosféra se znatelně vytrácí, když jedno z dětí\npustí na počítači hudbu. Než ale na hudbu dojde, vypadá to, že\nse překlikne a na obrazovce chvíli běží nějaké porno či co.\nOba s Markem tak trochu vyjeveně koukáme. A tak si říkám,\nže tady ten vztah k sexu maj asi úplně jiný. Žijou tu\nvšichni v jedný místnosti a svým způsobem jsou osvobozeni\nod určitých civilizačních tabu a předsudků. Na druhou stranu\njsem asi ráda, že pocházím z kultury, která v intimitě\nctí určité … dejme tomu hranice. Nemám na mysli ty\npřehnané limity, tabuizování a jiné nezdravé kulturní projevy\npotlačování lidské přirozenosti, které nakonec vedou ke\nzbytečné perverzi, ale prostě určité základní formy soukromí\ntypu – nemít sex s kýmkoliv, z koho mi houpne… nebo\nnemít sex, když jsou v místnosti děti – otázkou je,\nnakolik je to u některých jedinců projev civilizace a vědomí a\nnakolik jde o pouhé potlačení pudů…\nJdeme spát brzo, děcka kolem ještě poletují a bedlivě nás\npozorují, … co uděláme, co zajímavého vytáhneme z tašky\n… v noci se budím dušením, moje plíce přestaly dýchat,\nzřejmě proto, že došly k závěru, že v místnosti\nnení žádný kyslík (no, nějaký tam asi je, ale je ho tam\nzatraceně málo). Není divu, jsme ve čtyřech tisících v zavřené\nmístnosti, v níž hoří oheň, který kyslík spotřebovává.\nDělá se mi tma před očima, malátně se dopotácím ke dveřím,\nkteré otevřu, a cítím, jak se mi s čerstvým vzduchem do\nžil navrací život. Fuj, to byl divnej pocit.\nMonroe: “NESNESEŠ-LI MÉ NEJHORŠÍ, NEZASLOUŽÍŠ SI MÉ\nduši jako chameleon. Žádný morální kompas ukazující sever,\nžádnou stálou povahu. Měla jsem jen vnitřní nerozhodnost, která\nbyla tak široká a rozbouřená jako oceán. A kdybych řekla, že\njsem neplánovala, aby to takhle dopadlo, lhala bych. Protože jsem\nse narodila, abych byla tou jinou ženou. Tou, která nepatří\nnikomu, která patří všem, která nemá nic, aby mohla chtít\nvšechno. S hořící vášní po každé zkušenosti a s posedlostí\nsvobodou, která mne děsila tak, že jsem o ní nemohla mluvit a\ntlačila mne do nomádského bodu šílenství, které mne\nuchvacovalo a zároveň způsobovalo závrať.\nnoc jsem se modlila, abych našla své lidi. Nemáme co ztratit, co\nzískat, nic po čem bychom dál toužili – kromě touhy udělat ze\nsvých životů umění.\nVěřím v osobu, kterou se chci stát.\nVěřím ve svobodu volné cesty. A mé motto je stejné jako\nvždycky: Věřím v laskavost cizích lidí.\nkdyž sama se sebou bojuji, jedu dál. Prostě jedu dál.\nkdo jsi ty? Jsi v kontaktu se všemi svými nejhlubšími fantaziemi?\njsi pro sebe život, kde je můžeš prožít?\nDen jak sem ho viděl a prožil já:\nráno se vykutálím ze stanu. Těžká\nnoc. Noc mě moc sil nedala. Beru foťák, toaleťák a jdu se\nprojít. Nejprve sem dostal chuť si vzít boty na běhání a\nzaběhat si, ale ráno mě to běhání ultra nejde, tak jen\nprochajda. Jana pobíhá kolem stanu. To že nekomunikujeme pro mě\nnení nic nového … jak říkám, tuším že rozmanitější a\nupovídanější komunikace je mezi mnou a Advinkou, než mezi mnou a\nJdu k druhému jezeru, kochám se a\nvracím se asi za půl hodiny, možná za čtyřicet minut. Z kopce\nsestupuji dolů a vidím jak sedí Jana vedle stanu. Jó přiznám\nse, nějak sem si tak trochu přál aby už byl stan srovnanej a\nuklizenej, spolu s matrací a spacákem, naskladané v motorce a vše\ni Jana připravené, ja jen skočil za 38sekund do moto oblečení a\nvyrazili by jsem. Když klesám po kamenech z kopce nad stanem, tak\npovzdech zanikne v tom funění ve čtyřech tisících. Uklidím\nfoťák a začnu uklízet stan, matraci, spacák a ostatní věci. Po\nchvilce Jana vstane a začne si uklízet své věci.\nmotorka je ta leskla tečka ((-:\nPak jak z čistého nebe blesk:\nna můj vkus až moc velké zvýšení\nhlasu a věty ve smyslu že dle mě vše dělá špatně, že dle mě\nnení přínosem pro tým, že sem hroznej a pak mě už po\nněkolikáté poslala tam, odkud před chvílí za kopcem, vyskočil\nvcelku symetrický a kultivovaný bobek.\nNeřekl jsem vůbec nic, nebo jen\nletmo, nepřikládal do tohohle ohně, asi by to nic nepřineslo.\nPodíval sem se do její sklenice, vše viděl, tu bolest, tu\nbezradnost, ty obavy, ten strach, tu potřebu lásky, tu touhu po\ndoteku, tu touhu po lásce, tu touhu po pozornosti, ty jizvy po\nnásilí, ty jizvy po ublížení, ty hrůzné vspomínky a zážitky,\ntu vnitřní bolest, tu rozcupovanou duši co chce cosi a to\nnabubřelé ego co říká jak by to mělo či nemělo být, co je\ndobré a co není dobré, to vzpouzení se proudu, ty nabubřelé\nmasky, ty nabubřelé hry, ten strach ze sama sebe ……. viděl sem\ntoho mnoho mnoho víc, ale stačí jen malý zlomek zde popsaný pro\npředstavu a ucelení mého pohledu …..\nviděl sem to, ale nevěděl\nco mám přesně dělat, ale věděl sem že se nechci nechat\nstrhnout do hádky, nebo se strhnout k urážení a nadávání\ndruhému, to by mě přišlo nedůstojné, a bral bych to jako prohru\nsám před sebou. Bral bych jako prohru, kdyby by mou bytost ovládali\nsamovolně emoce, aby si s mým tělem dělali co chtěli, kdyby\nchtěli druhému ubližovat, říkat ošklivé věci, plivat jed,\nubližovat, v extrému i zabíjet, nebo cokoliv jiného. Vždy své\nemoce pozoruji a uvědomuji si že já nejsem těma emocema, emoce\nsou emoce a já nejsem emocí a všemožně se snaží ovládat mou\nbytost, mou hlavu. Často je to strach. Pozoroval sem Jany emoce, jak\ndrží otěže janiného těla, chování, bytosti a jak se jimi\nnechá ovládat, bičovat, a sama u toho trpí, protože ví že to\nnení ona sama, ale jen její běsnící neuspokojená část jí\nsamotné a ona si s tím neví rady. (jasně že taky někdy chytím\nnerva …. vo tom žádná)\nSoustředil sem se na vlastní klid.\nTo jediné pro mě bylo důležité. V klidu sem dobalil. Jana si\nvzala oblečení a odešla. Zabalil sem všechny věci a oblékal se.\nNapadlo mě, sednout na motorku, projet kolem ní a zmizet za\nhorizontem, do nejbližší vesnice to má možná dvacet kilometrů\nkde není nic, včera jsme tudy projížděli a jediná cesta odtud\nvede po cestě, nemůže zabloudit. Říkal sem si že dojedu do\nvesničky, dám si snídani, čaj a za dvě hodinky kdyby jí ta\neMočka která ovládala Janu ovládala, odešla, samotná Jana by\nměla dostatek prostoru na to aby si v hlavě ujasnila vše potřebné.\nAle uvědomoval sem si, že bych přišel o důvěru ve mně, že\nbych jí tam nechal samotnou i v těch těžkých chvílích, bral\nsem to jako povinnost i v té nej hysterii ji dopravit do civilizaci\na zajistit jí cestu dom. Nikdo si neuvědomuje jak je to náročné\na to že se sem tam projeví člověk ve špatném světle, to prostě\nk vypjatým situacím patří až za tou hranicí v ne komfortu\nodkrývají lidé tu svou pravou tvář ….. kdo se nepohyboval v\ntakových podmínkách, několik dní na samých hranicích svých\nfyzických i psychických sil, to těžko může pochopit, a ten kdo\nto už několikrát sám zažil a prožil, ten to dokáže lépe\npřecházet. Prostě to tak bývá, naše tělo a hlava unese jen\nněco, pak potřebuje restart a každý máme ten restart trochu\njiný, někdo vybuchne, někdo spadne z motorky, někdo jede domů,\nněkdo se ožere, někdo si zaběhá.\nProto sem v klidu sedl na Advinku, to\nco se stalo nechal na místě kde se to stalo a jel směr Jana, s\núsměvem jí nabral a sám na sebe byl neuvěřitelně hrdý, jak\nsem dokázal zůstat nad věcí, a nenechal se ovládnout emocemi.\nPo padesátce kilometrů zastavujeme u\nrybí restaurace, a jdeme na snídani, polévka, smažená ryba, čaj,\nchleba …. včera jsme toho moc nesnědli, tak doplňujeme zpátky\ntukové zásoby, které se nám můžou hodit.\nPo jídle zkusím opatrně otevřít\nznovu téma z rána. Na Janě bylo vidět že už se uklidnila. Za\noknem na schodech domu leje mamina v habitu z cínové džezvy asi\ntříletému klukovy vodu na ruce, ten si meje ruce a pak obličej,\nukazuje mu „pořádně“ a on si znovu ve svetru těmi ručičky\ndrhne obličej a pak kouká na mamku jestli je to ok, kývne a utíká\nopět do domu.\nJaně sem znovu říkal, že vidím jak\nse snaží být skvělá spolucestovatelka a jak se snaží mi\npomáhat, a řekl sem jí že není třeba vymýšlet s čím vším\nmě může pomáhat, ale že každý den, každou minutu vidí a\nvnímá co je potřeba, co já dělám a s čím by mě mohla pomoct,\nkdyž by chtěla, že je to na ní. Oponovala, že si o ní myslím\nže nic nezvládne, že je neschopná. Spíš asi mluvila o svém\nnevelkém sebehodnocení a sebevědomí, dobře sem vnímal její\nreakci když sem jí řekl že ta velká matrace, se do toho malého\nsáčku na ultra malý spacák nevejde. Sice se tomu hlasitě a od\nsrdce smála až se zem chvěla, ale v její sklenici nebylo vidět\ntolik radosti a pohody jak dávala najevo. Nechtěl sem jí dávat\núkoly, drobnosti, nějak sem raději když sou lidi samostatné\njednotky a udělají věci samy, jak je cítí a jak chtějí. Ale\nnějak sem cítil že jí udělá radost, když jí sem tam nějaký\nlehký úkol dám, který splní, že jí poroste důvěra v sebe a\ntím i pohoda v týmu.\nUvědomoval sem si jak je topro Janu\nnáročné vše zvládat a dávat, takže uvnitř byl velký obdiv\nvůči ní, že to dává „JEN“ s malejma výlevama a přešlapama,\nuvědomoval sem si že těžko asi sehnat spolucestovatelku co by\ndržela na pohodu mé tempo napohodu ((-:\nVstávala od stolu že jde k motorce,\nptala jestli něco nechci přinést, chtěl sem naplánovat další\ncestu a odhadnout kde dnes můžeme spát, tak sem jí požádal o to\naby z držáku na motorce přinesla navigaci. A když sem viděl za\noknem jak s navigací lomcuje, tak sem byl fakt smutný z toho, že\nsem to vůbec chtěl a že sem jí dal úkol, který prostě nesplní.\nUž sem vlastně ani nevěděl co za úkoly jí mám dávat. Fandil\nsem jí, ale po deseti minutách přišla bez ní. Řekl sem jí že\nse to často zasekává a že to často nejde. Skočil sem si pro\nnavigaci a plánoval kam dojedeme.\nAtmoška mezi námi nebyla moc fajn,\nale pozornost sem pořád měl především na cestě, v sobě a\nnechtěl sem se nechat rozviklat a tím i ohrozit naší cestu a\nzdraví nás obou, kdybych měl plnou hlavu čehosi co bych stejně\nPo snídani vyrážíme směr nedaleký\nMurghab, před městem u závory potkáváme asi šedesátiletý\nFrantíky na novým Uralu se sajtkarou, co si to štrádují přes\nIran taky do Mongolska, ale prý pohodovou požitkářskou jízdou.\nPokecáme o našich strojích. Říkám mu že je to asi super\nkomfortní a pohodlné cestování a ukážu na ten prostor co tam má\non a manželka v sajt káře, povídal že minulý rok projeli celé\nUSA na téhle motorce a ukázal na Advinku a říkal že se to nedá\nsrovnat, že je to nesrovnatelněji komfortnější a že je to na\nUralu očistec, že víc než třista za den vlastně ani nejde ujet.\nPopřáli jsme si šťastný kiláky a jeli si svou cestou a svým\ntempem. Ve městě jsme dokoupili vodu – Jana abnormálně hodně\npije, na zádech má vak s vodou a v puse pořád hadičku, konec\nhadičky vypadá jako dudlík, takže při letmém pohledu vždy\nvidím jak to žužlá jako dudlajs nebo matčino prso, nebo malého\nVždy v pouštích mě fascinovali ty\nmístní, kteří tam i v extrémních teplotních podmínkách\ndokázali žít a přežívat jen s troškou vody na den, nepotit se\na užívat si to, vždy sem opodál těhlech tuaregů, či jiných\noazistů seděl a nasával tu jejich vnitřní moudrost a to nouhau\njak na to ti kluci chodí a pravda často mnohému se přiučil a\nposléze musel konstatovat, že vše je logické a že my Evropani se\nčasto chováme dost nelogicky, nevnímáme své tělo a pereme to\ntak co si hlava myslí že je ok.\nOdjíždíme od krámku kde jsme\nnakoupili vodu, ptám se Jany proč nechává po sobě pohozených\nněkolik plastových lahví, prý proto že před týdnem jí majitel\nprodal vody z čtvrtinovou turistickou přirážkou. Tak snad mu to\nbude dostatečným trestem, řekl sem si v duchu ironicky, že vítr\nlahve rozfouká a budou se stovku let povalovat na zdejších dunách\npo Pamíru. Z městečka převážně plného hliněných domků, s\nplechovou střechou, si to drandíme stále pamírskou dálnicí směr\nHledám místo na táboření, fouká\nsilný vítr, pohybujeme se ve výšce přes 4000 metrů. Sestupuji z\nmotorky a jdu se podívat na místo, ale netroufám si přes vyschlé\nkoryto a hluboký písek jet. Jedeme dál. Sjíždím z cesty a jedu\nasi kilometr od hlavní cesty. Jen krajinou, tvrdý písek, sem tam\nměkký písek. Vím že v písku prostě člověk nesmí jezdit\npomalu, ale rychle, proto jedu kolem šedesáti, osmdesáti. V\nrychlosti nacházím místo. Otevřu kufry a začnu vyhazovat věci z\nPísek není písek, ale spíš prach,\nvše je od prachu hned špinavé a já si uvědomil že ráno budeme\njako prasata, a prach a písek budeme mít i …… přesně tam.\nTakže beru zpět své rozhodnutí, balím a rozhoduji že jedeme\ndál, i kdybychom měli rozdělat stan u celníků na hranicích,\nkteré by měli být asi za deset kilometrů. Motorka hned co se\nrozjela, hrábla si a po kardan se zahrabala, vystrkali jsme jí a\nznovu sem se rozjel, bylo to lepší, zastavil sem na tvrdém písku,\nJana nastoupila a jeli jsme. Jel sem v našich vyjetých kolejích,\nkde se z tvrdého písku, stal písek měkký a ještě sem neměl\ndostatečnou rychlost, tak se ve čtyřicetikilometrové rychlosti\npřední kolo zabořilo do hlubokého písku, zlomilo se a oba nás\nto vymrštilo ven z motorky. Já sem stál ve stupačkách, takže\nsem úhledně spadl …. né do paragánského kotoulu s telemarkem,\nale tak nějak bezpečně, byť jk pytel brambor. Jana spadla s\nmotorkou na bok. Boha. Naštěstí jí motorka nespadla na nohu, ani\nkufr, oboje jí minulo, jen škrtlo. Sakra! Orosil sem se. Zvedli\njsme na podruhé motorku. Najel sem na tvrdý písek, Jana si nasedla\na z větší razancí sem se rozjel, abych dosáhl alespoň\nšedesátky, trochu sem měl strach, protože v té rychlosti by už\npád byl trochu jiný, ale v té rychlosti v písku, byla Advinka\njako koťátko, tak sem to sebejistě rozjel na osmdesát.\nStatek, foceno při vjezdu do Tadžiku\nPo chvilce jsme dojeli na hranice, kde\nšlo vše rychle. Jana si vzpomněla, že mezi jednotlivýma\nhraničníma přechodama, v takzvaném mezi pásmu byl statek, že\nbychom tam mohli spát. Už se stvívalo a jízda začala být trochu za hranicí:\nSjížděli jsme z průsmyku, vedle statku\nuž jeden stan byl. Maník s děckem v náručí na nás už mával.\nStmívalo se a bylo jasné že jet za tmy na motorce není moc fajn a\nže nám vlastně nic jiného nezbývá. Navíc před chvilkou jsme\nprojížděli brod, tedy já. Vzhledem k bezpečnosti a lepší\novladatelnosti motorky ho Jana přešla po svých. Ale mokrý jsme\nbyli oba. Majitel nám nabídl že můžeme spát uvnitř, nechal sem\nvolbu na Janě, chtěl sem aby byla v poho, tak ona sama nejlépe ví,\nco její pohodě pomůže. Vyběhla z domu z rozzářenýma očičkama:\n„topí tam v kamnech. Je tam\noba jsme byli zmrzlí, stmívalo se a\nbyli jsme ve výšce 4343metrů, bylo hluboko pod dvacet stupňů a\nměli jsme mokrý nohy, já po kolena. Nanosili jsme nocležní věci\ndovnitř a připravili vše na spaní. Posadil nás do velké\nmístnosti, v rohu byli kamna, místnost osvětlovali dvě okna. U\nkamen na zemi seděla žena, před sebou měla na plátně asi\ndvanáct nakynutých bochánků posypaných moukou, které postupně\nzačala rozválcovávat asi čtyři centimetry širokým kolíkem. Po\npokoji běhali dva kluci kterým Jana dala balonek a nafoukla jim ho.\nNejstarší holčina stála v rohu místnosti a pozorovala nás.\nTatík držel v náručí asi půl roční dítě a choval ho. V\nmístnosti ticho, né hrobové a nepříjemné, ale takové to plné,\nlíbezné, magické. Místnost byla prakticky prázdná, přesto v ní\nbylo naprosto vše, ke každodennímu životu. I když rychle, tak\npřeci s takovým klidem přebíhali děcka z jedné strany na druhou\na hráli si, neudělali nic, za co by je někdo okřikl, nebo jim\nříkal že to nemají dělat, ani v nejmenším nepřekračovali\nžádné hranice a přece se chovali volně a svobodně a nebyl z\nnich cítit jakýkoliv strach z autority, z trestu. Kamna sálala do\nmístnosti oheň a jak slunko postupně zapadalo za okolní\nšestitisícovky, o to víc osvětlovali místnost plamínky\nvykukující škvírou v kamnech. Seděli jsme na matraci v rohu\nmístnosti pod oknem. Chlapík nám přinesl čaj, chleba, máslo, a\npak to co usmažila manželka ve velkém lavoru co byl na kamnech.\nKoblížkové těsto házící do rozpáleného oleje, se usmaží do\nzlatava a chutná výtečně, nejen proto že jsme toho moc\nJsme unavení, jdeme si brzy lehnout,\nděcka ještě pobíhají a já přemýšlím o tom co takovým lidem\nmůže chybět, za domem několik krav, jaků, koní. Na střeše\nněkolik solárů. V noci mě několikrát budilo dušení, mé\nvlastní. Hořící oheň a výška 4333metrů bere od úst veškerý\nkyslík. Otevírám dveře a i když nám bude zima, nechávám je\notevřené až do rána.\nRáno začne po\npředsíni kde spíme běhat chlapík a rusky z plných plic křičí:\nRYCHLE! RYCHLE! VODA STOUPÁ! RYCHLE AŤ TO PŘEJEDETE DOKUD JE PROUD\nSLABÝ A JE JÍ PŮL METRU! RYCHLE! RYCHLE! VSTÁVEJTE! UTRHLO TO\nCESTU! NEDOSTANETE SE DO KYRGYSTÁNU! RYCHLE!“\nprobuzení si přát? To snad překonalo i hudbu při které mi chce\nvystřelit ledvina z těla a narvat se do uší. Kamarád, major,\nvoják, Erik říká: „ na pohodu vstaneme, nasnídáme se,\noblíkneme se do motorkářského, vše zabalíme a sejdeme se u\nmotorek za čtyři minuty, prostě na pohodu!“\nPřed cestou mě bylo nejedním človíčkem řečeno, že vyrazit na takovouhle cestu s “cizí ženskou”, je čiré bláznovství a že už nevím co víc magorského si vymyslet. Byl sem připraven ustát cokoliv, což se mi snad povedlo. Na druhou stranu musím dát za pravdu těm všem, co mi říkali, že na takhle náročný druh cest, se prostě musí člověk vydat buď s chlapem, nebo s partnerkou-milenkou, nebo sám. Jak mi říkal jeden polámaný kdesi uprostřed ničeho: ta moje láska mě pětkrát za den při nastupování na motorku málem povalí, rozbije kde co, pokazí snad všechno, ale pak se na mě podívá, usměje, jiskřičky začnou jiskřit, pomilujeme se a vše je pryč. Když jí miluješ, není co řešit, a vše ti přijde jako nepatrná smítka prachu na nejkrásnějším obrazu světa. Souhlasím, mohu porovnat a souhlasím. Neříkám že svého rozhodnutí lituji, nebo že je něco špatně, jen se dělím o své postoje, o svou zkušenost. Takže sem rád a sem na sebe hrdý, že naše cestování s Janou pro mě bylo přínosné, dost mě učilo a nedostalo se někam, že by mě tu cesto znechutilo. Vážím si jí jako ženy, a svým způsobem obdivuji, vnímám silně, tu její sílu, krásu, probouzení .. v té její sklenici.\nTakže má zkušenost mě tedy vede k uvědomění si, že na příští cestujen s kámošem (na druhé motorce) nebo milenkou, či partnerkou, pak si člověk ani nestihne všimnout nějakých těch scén, nebo toho že po tobě hází kámen, užívá si těch jiskřiček a té vzájemné zamilovanosti, ostatní není vlastně podstatné …… když jí miluješ, není co řešit …. krásně to vystihuje tahle reklama, na nápoj co moc nepiju video ((-: jooo takové ženy prostě jsou, a my muži vás za to milujeme, když jste své, přirozené, ženské a víme že to k vám prostě patří, že vás poprosíme o jedno a vy uděláte druhé, že dost věcí pokazíte, že jste prostě …. ženy … ale i když si to možná pořádně neuvědomujeme, právě proto vás tolik milujeme ….. a když to cinká, tak vám odpustíme vše a chceme s vámi zůstat až dosmrti a uděláme pro vás cokoliv, a když to necinká …. tak ……tak asi nic nerozcinká ….\n« Labyrint světa, ráj srdce: Olchonský duch a velká očista dočista\nLabyrint světa a ráj srdce: Mongolský žebrák a květina »


Předání Statutu Krajských informačních středisek – KIS Ústecký kraj\nPředání Statutu Krajských informačních středisek\nNa pracovní schůzce Krajských informačních středisek pro rozvoj zemědělství a venkova (KIS) dne 7. 9. 2010 na Ministerstvu zemědělství bylo uskutečněno předání statutů KIS na období 2010 – 2014.\nZahájení a úvodního slova se ujal Ing. František Chaloupka, ředitel odboru výzkumu vzdělávání a poradenství MZe, který přivítal zúčastněné a v krátkosti vyslovil podporu zástupcům KIS v jejich dalších činnostech.\nDalším bodem setkání se stalo samotné předávání certifikátů se Statutem KIS na další období náměstkem ekonomického úseku MZe Ing. Oldřichem Černochem, CSc. Ten poblahopřál zástupcům středisek k získání certifikátu a ocenil informační činnost KIS a její důležitost pro zemědělské podnikatele. Zároveň však zmínil skutečnost týkající sekrácení finančních prostředků rozpočtu MZe.\nPětileté působení KIS statisticky zhodnotil ve své prezentaci Ing. Josef Dvořák, vedoucí oddělení vzdělávání a poradenství MZe. Dále pochválil dosavadní úspěchy středisek, zejména aktivity spojené s akcemi „Regionální potravina“ a počínající spolupráce s výzkumnými ústavy v oblasti transferu poznatků vědy a výzkumu do praxe.\nDalší část programu byla věnována jednotlivým střediskům, kde jejich zástupci krátce prezentovali chod svého střediska, metody cíleného informačního působení a specifické aktivity v rámci svého kraje.\nV závěrečné diskuzi se hovořilo zejména o plánu činnosti na další období. V rámci svého působení v jednotlivých krajích mají KIS přehled o potřebách zemědělců zejména co do obsahu požadovaných informací. Aktuálními tématy jsou například TOP-UP v roce 2011, využívání biomasy, bioplynové stanice, příprava změn GAEC, protierozní opatření, ochrana zemědělského půdního fondu, farmářské trhy, ekonomika malých podniků, ceny na zemědělském trhu a výhled na další rok, zásady SZP po roce 2013 a další.\nZařazeno v Aktuality, Informace


Playstation Network byla napadena – Doupě.cz\nSpolečnost Sony ohlásila na stránkách svojí síťové služby Playstation Network, že nejspíš došlo k nějakým neautorizovaným přístupům ke službě prostřednictvím PC. Osobní data údajně malé skupiny uživatelů mohou být odhalena nebo mohlo být na jejich účet něco nakoupeno z Playstation Store.\nNa stránkách s uživatelskými upozorněními pro službu Playstation Network společnosti Sony se objevilo prohlášení o jisté možnosti, že byla část služby napadena útočníky. Ti prý mohli získat osobní informace z několika uživatelských účtů, změnit jim hesla a využít je pro nákup zboží prostřednictvím Playstation Store. Naštěstí ale nemohli možní útočníci zneužít informace o kreditních kartách jinde, protože uživatelům se nezobrazují jejich celá čísla.\nSony celou záležitost prošetřuje a již kontaktovala uživatele, u nichž je podezření, že by jejich hesla mohla být změněna. Pokud si nejste jistí, zda nebyl napaden i váš účet, doporučuje Sony se jednoduše přihlásit. Pokud se vám tak povede s vaším běžným heslem, je prý zcela mizivá šance na jakýkoliv problém. V případě jakýchkoliv problémů nemáte váhat kontaktovat zákaznickou podporu. Sony pracuje na ujasnění podezření a odstranění případných následků.\nZdroj: Playstation Network\nTémata článku: PlayStation NET Playstation Network Play Osobní informace PlayStation NOW Playstatio Nápad Kreditní karta Herní konzole Sony na Heureka.cz\n27. 3. 2008 23:00 . Já osobně používám PS3 v obýváku a Linux na PC -...\n27. 3. 2008 20:19 Newkiller No,vzhledem k tomu,jakým stylem to píše ho na...\n27. 3. 2008 12:20 Glutton No říkat v diskusi na herním serveru ať používají...\n27. 3. 2008 12:05 Lord Kakamoto ahlavně požívjte lynux kdybi ho tam měli tak se...\n27. 3. 2008 11:07 Verdel Lidi neposílejte nikomu account přes mail a...


Tak už konečně legalizujme konopí, ušetříme… – Legalizuj.to\nHomeAktualityTak už konečně legalizujme konopí, ušetříme…\n/180 korun za gram léčebného konopídekriminalizovat pěstovánídoma 1250 gramů sušinydotovaným léčebným konopímPříběh léčebného konopívyústěním legalizovat konopí\nPořád se tak nějak tancuje okolo legalizace a z rekreačního užívání konopí se dělá zbytečná habaďůra. Komplikuje se věc, která se může vyřešit jednou a provždy. Nebylo by už konečně namístě dekriminalizovat pěstování konopí, tak jak to navrhovali třeba piráti?\nMinisterstvo zdravotnictví navrhuje devadesátiprocentní úhradu léčebného konopí z veřejného zdravotního pojištění. Dosud si ho pacienti museli platit ze svých kapes. Nemohu se ubránit myšlence: „Proč to dělat jednoduše, když to jde složitě?“\nNávrh je jistě chvályhodný v tom, že chce lidem usnadnit přístup k látce, kterou potřebují a pomáhá jim. Pokud se má ale stát řídit jako firma (mantra ANO), neměly by být na prvním místě hlavně peníze? „Uvědomujeme si, že léčebné konopí pro některé pacienty, například pobírající invalidní důchod, může být finančně nedostupné,“ říká ministr Vojtěch.\nAby ne, když pacienti musí platit 180 korun za gram léčebného konopí. Zahraniční stojí přibližně dvojnásobek, nechápu proč. To i „na ulici“ seženete levněji, což je bizarní.“\nRychlé připomenutí pirátského návrhu, který měl umožnit: pěstovat pět rostlin konopí, mít z nich doma 1250 gramů sušiny, pohybovat se venku s třiceti gramy a bezúplatně toto množství někomu dát. Mimochodem, byla to vláda Andreje Babiše, která návrh odmítla. Sám ministr zdravotnictví se po jednání vlády nechal slyšet, že „dopady na společnost by mohly být velmi negativní“. Jak to ví? A alkohol je nemá?\nTagy:180 korun za gram léčebného konopídekriminalizovat pěstovánídoma 1250 gramů sušinydotovaným léčebným konopímPříběh léčebného konopívyústěním legalizovat konopí\nČo sú THC kryštály? A aké je ich lekárske využitie?


2021 - Strana 7 z 7 - Obec Karlovice\nJste zde: Úvod / Archivy pro 2021 / Strana 7\nDrůbežárna Slatina u Bílovce – prodej kuřic\n24 března, 2021 autor Kateřina Locku rubrika Novinky\nDrůbežárna Slatina u Bílovce bude v sobotu 27. 3. od 9:40 do 9:55 hod. prodávat na parkovišti u hasičské zbrojnice v Karlovicích 22 týdenní nosné kuřice na počátku snášky v různých barevných rázech.\n8 března, 2021 autor Kateřina Locku rubrika Novinky\nSeznam plánovaných odstávek elektřiny v obci Informujeme občany o plánovaných odstávkách elektřiny v měsíci březnu. Bude probíhat výměna sloupů NN, včetně kabelového vedení. Níže naleznete pdf soubory se seznamem adres a mapou. Odstávka elektřiny 18.3.2021 Odstávka elektřiny 19.3.2021 Odstávka elektřiny 22.3.2021 Odstávka elektřiny 25. 3. 2021 Odstávka elektřiny 26. 3. 2021 Odstávka elektřiny 29.3.2021\n2 března, 2021 autor Kateřina Locku rubrika Novinky\nFinanční úřad pro Moravskoslezský kraj Na Jízdárně 3, 709 00 Ostrava Tel.: 596 651 302 Informace pro občany Konec zákonné lhůty pro podání přiznání k dani z příjmů fyzických osob za rok 2020 připadá na 1. dubna 2021. V případě, že bude přiznání k dani z příjmů fyzických osob občanem podáno elektronicky, připadá konec lhůty na 3. května 2021. […]\n18 února, 2021 autor Tomáš Rybnický rubrika Pozvánky na zasedání zastupitelstva\nVeřejné zasedání Zastupitelstva obce Karlovice proběhne ve čtvrtek 18. února od 17:00 hodin v sále Obecního domu Slezan.\n18 února, 2021 autor Tomáš Rybnický rubrika Hlášení v rozhlase\nČas hlášení: 18. 2. v 11:00 a 16:00 hod.\nKnihovna otevřená přes výdejní okénko\n15 února, 2021 autor Tomáš Rybnický rubrika Hlášení v rozhlase\nČas hlášení: 15. 2. v 11:00 a 15:00 hod.\nObecní knihovna Karlovice je od pondělí 15. února 2021 otevřená přes výdejní okénko dle běžné výpůjční doby, a to v pondělí od 13:00 do 16:00 hodin a ve čtvrtek od 13:00 do 15:00 hodin.\n9 února, 2021 autor Tomáš Rybnický rubrika Hlášení v rozhlase\nČas hlášení: 8. 2. 2021 v 16:30 hod.\nV neděli 7. února 2021 se ztratil bílý kocour se zrzavými fleky. Informace sdělte na Obecním úřadě.\n29 ledna, 2021 autor Tomáš Rybnický rubrika Nezařazené\nMístní poplatky Poplatek za komunální odpad Sazba poplatku za komunální odpad je pro rok 2021 stejná jako v minulých letech, tedy 600 Kč se splatností do 30. 6. 2021. Úleva se poskytuje studentům ubytovaným na kolejích, internátech a v nájemních bytech ve výši 200 Kč. Osvobozeni od poplatku jsou kromě případů daných zákonem, pouze děti do […]


Kudy z nudy - Pivovar Starobrno - pivo s moravským srdcem\nÚvod > Aktivity & akce > Aktivity > Pivovar Starobrno - pivo s moravským srdcem\nStarobrno má v současnosti výsadní postavení na jižní Moravě a přestože opravdové začátky pivovaru je těžké určit, sahají zřejmě až do 14. století.\nPivovar Starobrno stojí na Starém Brně již 140 let a ačkoliv jde o moderní pivovar, zachovává tradiční výrobní postupy, doplněné inovacemi a moderními technologiemi. V provozu je zde nová varna a přímo v areálu funguje i linka na výrobu a stáčení piva do 1,5 litrových Maxilahví – obalů ze speciálního plastu, vyvinutých speciálně pro pivo. Díky ní i díky stálému zájmu konzumentů o piva vařená v pivovaru na Mendlově náměstí dle tradičních receptur z vybraných odrůd českého chmele a moravského ječmenného sladu, se v pivovaru Starobrno ročně vaří více než milion hektolitrů piva.\nZ pivovaru Starobrno můžete ochutnat tradiční výčepní piva (Tradiční, Černé, Řezák), Ležák, pivní speciál Baron Trenck, nefiltrovanou kvasnicovou třináctku a unikátní speciály Zelené pivo (které se čepuje na zelený čtvrtek) a Modrou Kometu. Velké oblibě se mezi spotřebiteli těší jedenáctistupňové Medium.\nPivovarskou restauraci Starobrno tvoří komplex pivnice společně s restaurací, další restaurace, velké terasy, kavárny a stylového Heineken baru. Nalézt ji můžete na Mendlově náměstí nedaleko brněnského výstaviště a návštěvy jistě nebudete litovat. Exkurze probíhají ve dnech po – čt od 8.00 do 17.30 hod. pouze pro předem objednané skupiny. Minimální počet návštěvníků ve skupině je 5, maximální pak 25. O víkendu je možné zúčastnit se exkurzí bez předchozího objednání. Jednotlivci mohou přijít na vrátnici v sobotu v 11 nebo 13 hodin, v neděli ve 14 a 15 hodin.\nPivovarská restaurace a pivnice\nMendlovo náměstí 20\n661 47 Brno\n+420 543 516 210\npondělí - čtvrtek 08:00 - 17:30\nneděle 14:00 - 15:00


Registrace označení původu a zeměpisného označení | AZ LEGAL\nRegistrace označení původu a zeměpisného označení\nPomůžeme Vám s registrací označení původu a zeměpisného označení\nVyrábíte určitý produkt, který je jedinečný a má specifické vlastnosti díky lokalitě, kde je vyráběn? Uchraňte jeho originalitu pomocí registrace označení původu a zeměpisného označení.\nOznačení původu je název oblasti, určitého místa, ale také třeba země, který se používá k označení zboží pocházejícího z tohoto místa, pokud vlastnosti nebo kvalita zboží jsou dány zvláštními faktory prostředí, kde se vyrábí. Pokud svůj produkt ochráníte označením původu, budou muset všichni, kdo budou chtít výrobek napodobit, dodržet přesné výrobní postupy a vyrábět produkt pouze v dané lokalitě.\nOchrana spočívá především v tom, že výrobek je chráněn před zneužitím a napodobením. Nepravdivé označení výrobku je zakázáno. Zejména spotřebitel nesmí mít pochyby ohledně toho, odkud výrobek doopravdy pochází. Zeměpisné označení se liší v tom, že se mu neposkytuje tak přísná ochrana. U zeměpisného označení postačí, pokud se k dané lokalitě vztahuje alespoň jedna z fázi výrobního procesu.\npodání žádosti o národní zápis označení původu nebo zeměpisného označení\npřihláška do zahraničí v souladu s českým právem a právem Evropské unie