Kniha Dům mrtvých (Steven Erikson) - Populární knihy\nKniha Dům mrtvých (Steven Erikson)\nKniha Dům mrtvých (Steven Erikson) stáhnout knihu pdf, epub, mobi\nNázev knihy: Kniha Dům mrtvých (Steven Erikson)\nElérhető fájlok: Kniha Dům mrtvých (Steven Erikson).pdf, Kniha Dům mrtvých (Steven Erikson).epub, Kniha Dům mrtvých (Steven Erikson).mobi\nKniha Dům mrtvých (Steven Erikson).pdf\nKniha Dům mrtvých (Steven Erikson).epub\nKniha Dům mrtvých (Steven Erikson).mobi\nVe druhém díle z malazské ságy sledujeme několik příběhů – Kalama, snažícího se ztrestat císařovnu, Šumaře s Kvítkem, Apsalar, Mappem a Icariem, hledající Tremorlor, Felisín a Heborika, zapletené do povstání Smrště, ale hlavně slavný psí řetěz Coltaina, a to očima Kalouse.\nMalazskou ságu bych označil za těžkou fantasy, u které musí čtenář přemýšlet, toto není nic pro teenagerky hledající romantiku. Užil jsem si knihu náramně, neudržím se a dám čtyři hvězdy.\nSouhlasím s MooseTheGoose níže – jako vydávat přehršel jmen, která nejsou pro příběh nijak důležitá a vyprávěcí styl, který nic na začátku nevysvětlí a na poměrně důležité mechanismy světa přicházíte až po několika stech stranách, za něco geniálního mi přijde dost dekadentní. Ten jeho svět je opravdu zajímavej, jen kvůli tomu se tím tak nějak prolouskávám, ale mít ho po ruce, tak ho občas trochu proplesknu, protože takhle se spisovatelské řemeslo prostě nedělá. tečka. Na to jsou objektivní měřítka. Šlo z toho vykřesat mnohem víc a mohlo to být monumentální dílo. Nelogičnost děje a nesmyslé obraty v příběhu ani nekomentuji, to bych mu ještě odpustil. Koupil jsem si na doporučení hned 5 dílů, asi to kvůli svojí šetrnosti přelouskám, ale jestli bude trojka stejná sebeuspokojovačka jako dvojka, tak do 4 nejdu. Tolkien se v hrobě obrací.\nPo přečtení první knihy jsem byl docela odhodlaný sérii rozlousknout. Záhady, kouzla a mocné síly ve velkém, aspoň na první pohled promyšleném světě, mi docela imponují. Nevadí mi nelinearita ani autorova neochota něco vysvětlovat. Baví mě nad komplexním příběhem přemýšlet.\nBohužel čím víc to člověk v druhém dílu dělá, tím víc mezer a nesrovnalostí najde. Logika konání jednotlivých postav je upozaděna proti autorovu snažení vyvýšit určité jiné a ukázat, že je vlastně užitečná i když k tomu není důvod ani smysluplný předpoklad. Hlavní postavy jsou největší borci na světě a nedělají chyby. Deus ex machina je prvořadou autorovou obranou když omylem zažene postavy do kouta. Tedy když se jim náhodou něco nepovede stejně se jim osobně vlastně nic nestane. Rozvoj postav je většinou nepovedený a špatně podaný. I přesto mne pár postav a příběhů (i z první knihy) zaujalo, díky čemuž jsem se dokázal touto knihou prokousat (Kalam, Rychlej Ben, Heborik, Icarium a Mappo, Iskaral Pust, Kalous)\nNěkolik negativních příběhových věcí mi zejména utkvělo v hlavě:\nTotální absurdita linie Felisín mi přišla až směšná. Postavu jsem sice nenáviděl, ale byla to taková ta dobrá nenávist kdy mě zajímal celkový příběh. Ale to, jak úplně nepoužitelnou a nic nepřinášející postavu tahá s sebou pouští a přes půlku světdílu někdo, kdo ji vůbec k ničemu nepotřebuje jen proto, že jim kdysi pomohla a aby pak NÁHODOU mohla ona být vyvolenou a dosáhnout své pomsty, mi přijde dětinské.\nTo, že “Apsalar” je nejlepší pod sluncem mi mělo dojít asi už v prvním díle. Nedošlo mi to bohužel ani nyní i když se mi to autor snaží vší silou cpát do krku. Jakýkoliv problém se objeví, jakoukoliv otázku někdo má, ona to ví, ona to umí.. proč. protože přece vzpomínky.\nVyloženě mě naštvala scéna kdy jejich skupina spolu s Mappem, Icariem a Iskaralem vstupují do chodby azathu a ICARIUM (jedna z nejmocnějších postav co zatím byla představena s citem pro magii a chodby) se ptá JÍ, co je to za chodbu. Ona nikdy v chodbě předtím nebyla, není mág chodby ovládající, ale přesto dokáže přesně říct co z chodby “cítí”, jak vypadá v porovnání s ostatními chodbami, dokonce, že tahle je poškozená a jak moc. Naprosto samoúčelná scéna nad kterou pozorný, chytrý čtenář jen kroutí hlavou (se spoustou dalších podobných v celé knize).\nCo mě však naprosto dorazilo byl styl jakým se autor vypořádal s koncem knihy. Najednou zjistil, že tato skupina (Mappo, Icarium, Iskaral, Kvítko, Apsalar, Šumař) vlastně spolu nemůže pokračovat dál, neboť nemá žádný společný motiv ani cíl. V obyčejném příběhu by musel dovést události k nějakému logickému závěru nebo postavy logicky rozdělit. Nikoliv zde. Autor provede takzvaný “checkpoint save, heal all, hard reset” když řekne, že v azathském domě vlastně všichni najdou to kam jdou a každý ze skupiny se postupně propadá přesně tam kam má namířeno. Korunu tomu dalo když Šumař se zlomeným kotníkem (který si zlomil při nedobrovolném pádu) vyjde ven v Malazu úplně uzdravený poté, co se předtím napil kouzelného lektvaru, který vše vyléčí (asi povinná výbava všech azathských domů předpokládám).\nTo jakým způsobem se pak dostali ke Kalamovi v paláci císařovny radši ani nechci vědět. Kalam mě, přiznám se, bavil asi nejvíc ze všech postav, i když to jakým způsobem si počínal ke konci knihy v Malazu bylo úsměvné. To jakým způsobem byl zachráněn Minalou mne už vůbec nepřekvapilo poté jakým stylem se dostala do Malazu ona.\nJen si to představte, Aren, město na pokraji zhroucení, jediné město jenž ještě nepadlo. Vojenská diktatura, všude stráže, zákazy vycházení, zabíjení v ulicích, neschopný zbabělec ve velení. Tento zbabělec se rozhodne, že veškerý svůj majetek, rodinu i se vzácnými koňmi pošle pryč do bezpečí. Přístav plný vojenských lodí, hlídaný vojáky. Na jednu loď se vše nakládá. Hlavní podkoní zná všechna svoje zvířata i podřízené jménem. Nějakým zázračným způsobem si nevšimne, že ve vřavě na ulici má o koně a člověka navíc, které nikdo nikdy neviděl. Dalším záhadným způsobem si jich nevšimne nikdo ani potom co se naloďují, ani když jsou již na palubě. Člověk by řekl, že ve světě, kde si každá malá bárka kontroluje každého člověka před vstupem na palubu jen kvůli vším, si vojenské plavidlo plné vojáků a úředníků všimne, že jim na palubu leze o jednoho člověka s koněm navíc a že je vlastně nikdo vůbec nezná. Ale asi se zapomněli podívat do seznamu toho co vlastně vezou..\na jak se vlastně dostala až ke Kalamovi v Malazu, když je město plné nejlepších zabijáků světa zabíjejících nyní civilisty na potkání, ovládajících zbraně napuštěné tím nejostřejším jedem a ničivá kouzla, se už vůbec neptám.\nDám šanci třetí knize, ale dochází mi odhodlání.\nTak oproti prvnímu dílu MKP se mi tato kniha líbila víc. Lépe jsem se ve všem orientoval. Vyprávění mi přišlo na mnoha místech lepší, napínavější. A přesto, že rozsáhlý fantastický svět Malazské říše se neumístí na horní stupně mého žebříčku imaginárních světů (kvůli různým osobním detailům, které by tu jen zabíraly místo), je to fascinující prostředí a byl to pro mě vynikající čtenářský zážitek. Našel jsem zde neotřelé nápady, plastické charaktery, zmáknutý příběh. Jen je to občas strašně kruté a naturalistické (brblám si pod fousy, přestože jsem vyrostl na Sapkowském 🙂 ), ale k žánru to prostě patří. Některé postavy zemřely. Chvíli to bolí, protože tak nějak fandíte trochu všem, když jste s nimi putovali tak dlouho. a postupně, pomaloučku začínáte chápat, že to tak zjevně muselo být.\nZ množství textu občas vystoupily krátké, neskutečně výstižné úryvky. Dvě z těchto perel ocituji, protože podle mě shrnují celou knihu, a zároveň to vůbec není spoiler!\n“Umírají děti. To je stručná definice lidstva, řekl bych. Kdo potřebuje tlusté svazky historických knížek? Umírají děti. V těch dvou slovech se skrývá celá nespravedlnost světa. Citujte mne, Kalousi, a nemusíte psát nic dalšího. Ten parchant má pravdu. Ekonomika, etika, hry bohů , to vše je shrnuto v tomto jediném tragickém prohlášení. . “\n“Bohové se usmívali, ale byl to ztuhlý škleb lebky.”\nPS: z postav jsem si oblíbil jednoznačně Felisín, Baudína a Heborika.\nEšte stále sa s hodnotením držím pri zemi, pretože verím, že ďalšie diely budú ešte lepšie, viac dobrodružné a epickejšie. Svojím spôsobom kvalitatívne podobné ako prvý diel, pričom mi pripadalo, že prvý diel bol taký vyrovanejší, kdežto druhý v prvej polovici taký mierne rozvláčnejší, čo pochopiteľne slúžilo k rozmiestneniu nových aj starých postáv a nejakému začiatku ich príbehov. Druhá polovica išla ako nabrúsená píla, kedy jednu skvelú dejovú linku striedala ďalšia a tak dokola. Skutočne sa tu stalo veľa, Coltainové bitky a ťaženie bolo surové a úchvatne opísané. Kniha otvorila nespočetné množstvo ciest ďalšiemu príbehu. Celá Malazská séria je veľkolepá, ohromne dobrodružná s množstvom zaujímavých a silných postáv. Prosto nádhera.\nTenhle díl mi dal zabrat..četla jsem mezitím dost knih do čtenářské výzvy a tak jsem tuhle odkládala častěji než bych chtěla..znovu se začíst bylo dost náročné ale poslední stránky se opět četly sami..rozuzlení na konci bylo skoro až přespříliš. jde se na další díl než si to zase rozmyslím 😉\nJeště lepší než první díl! Zmatená jsem tentokrát byla jen tak prvních 50 stránek. 😀 Hlavně, kde je Paran? Kde je Whiskeyjack? Kdo je sakra Icarium a Mappo?\nU téhle knihy mi došlo, že velmi často je příčinou mého naprostého zmatení český překlad. Jakože, když se poprvé setkáme z Mappem a Icariem, tak si říkám, kdo je sakra ten třetí, ten Trell, co tam pořád něco vykládá? Pak mi dojde, že trell je rasa, a tudíž by se sakra měla psát s malým písmenem na začátku. A tak je to skoro u všech. Jako kdyby nestačilo, že tam má každý pět jmen i tak. 😀 Takže teď, jak se objeví nová postava/rasa, cokoliv s velkým písmenem, tak si ji dogůglím, ať vím, jestli se bavíme o rase nebo postavě a mrknu jak vypadá (to mi přijde, že s tím se autor taky moc neobtěžuje, viz minulý díl, kde najednou zjistíte, že tam celou dobu pobíhá drak, jo, já vím, že přeháním, ale víte, co myslím :D). A hned se mi čte líp. 🙂\nCo se týče děje. já vlastně nevím, které straně fandit. V minulým díle to byla zlá Malazská říše, co se neustále rozpínala, teď zase chudáci Malažané, které likviduje vojsko ša‘ik. Jedna z mála sérií, co jsem zatím četla, kdy si nemůžu být jistá, že když se dvě moje oblíbené postavy potkají, tak jestli si náhodou nepodříznou hrdla…\nSuverénně nejzajímavější linku pro mě měli Coltain s Kalousem a pak Kalam. Linka Icaria a Mappa bude asi lepší na druhé přečtení, když jsem se na konci knihy konečně aspoň zhruba dozvěděla, co a jak s Icariem. Šumařova linka… Iskaral Pust mě prudil. A Felisín mě úplně strašně sr… být Baudínem a Heborikem, tak ji proplesknu a uškrtím. V libovolném pořadí.\nU několika zvratů jsem na knížku nevěřícně zírala, jestli si ze mě autor dělá srandu a ještě pár dalších stránek doufala, jestli si to nerozmyslí. Jako Kulp? Vážně?! Poslední bitva těsně před Arenem? Ještě teď mi z toho běhá mráz po zádech. Čekala jsem, kdy někdo skopne Pomquala z hradeb. Vyšel z toho moc lacino zmetek. A když se osvětlilo, co se stalo s Kellanvedem a Tanečníkem, pecka!\nBylo to 700 stran ne zrovna jednoduchého textu, ale hltala jsem to jedním dechem. Hned bych šla číst další, ale musím to prokládat něčím kratším a ne tak krutopřísným, protože laťka pro ostatní série by pak byla moc vysoko. 😀\nPříběh druhé knihy se odvíjí na jiném kontinentu, než té první, kde sledujeme zejména počátek povstání Sedmiměstí proti nadvládě Malazského císařství. A povstání je to mohutné, protože se vzbouří téměř celý kontinent. Ze sedmi hlavních měst, se vzbouří šest z nich, kdy Malažanům a jejich spojencům nezbývá, než se přes celý kontinent probít k městu Aren a zachránit tak své životy. Tato dějová linie mě bavila nejvíce a moc jsem si oblíbil historika Kalouse a pěst Coltaina.\nDalší dějová linie se týká již známých postav, bývalého Spára Kalama a Šumaře, Kvítka a Apsalar. Kalam se od ostatních oddělí a jde za svým osudem, kdy jeho cílem je zabít císařovnu Laseen, která zradila Paliče mostů. Ostatní se vydávají splnit původní úkol, dovést Apsalar do jejího domova. Ti všichni se musí také dostat přes nepřátelský kontinent Sedmiměstí. Kalam mě vcelku bavil, ale Apsalarina cesta mi přišla povětšinou nudná až nezajímavá.\nDále zde sledujeme osudy mladší sestry Parana Felisín, která je uvržena do vězení v otataralových dolech. Zpočátku mě její příběh zajímal, ale když se změnila v otravnou a nevděčnou holčičku, tak se její dějová linka nečetla dobře. Ke konci knihy se změnou, která se s ní udála, se to zase dalo číst. Naneštěstí, ta otravná část pojala značnou část celé knihy.\nPoslední dějovou linií, která stojí za zmínku, je se zcela novými postavami Icariem a jeho společníkem Mappem. K tomu jen podotknu, že zde jsem byl asi nejvíc zmaten, protože Erikson opět nevysvětluje vše, takže ani po dočtení knihy nevíte, co tyto dvě postavy vlastně přesně byly zač, jaká je jejich minulost, jaké jsou jejich přesné cíle, a o co vlastně zde přesně jde. Erikson určitě s jejich osudy neskončil.\nPro mě určitě lepší i srozumitelnější, než první kniha v sérii. Zejména Coltain a Kalam mě bavili.\nE-kniha: Dům mrtvých – Steven Erikson\nElektronická kniha: Dům mrtvých\nDalší příběh z řady fantasy ságy Kniha Padlých čtenáře zavede do povstáním sužovaného světa Malazské říše. Ve válkou zmítané Malazské říši roste pozvolna nenávist a hromadí se zloba. Císařovna Laseen upevňuje svoji moc čistkami a bezuzdným terorem. Není proto divu, že vytváří živnou půdu pro rebelie. Z tohoto podhoubí jako plamen vytryskne dávno očekávané povstání. A znovu propuká onen kolotoč násilí, kdy se utlačovaní vzbouří a sami zaujmou svými činy místo utlačovatelů. Masakry, znesvěcení, ponižování, ztráty a obrazy, které vyvolávají beznaděj. To vše znovu povstává v plné síle. Klubko hlavních hrdinů (román nemá ústředního hrdinu) tím musí vším projít, obrnit se proti zlu a hlavně přežít.\nMalazská říše, oslabená událostmi v Darúdžhistánu, balancuje na pokraji chaosu. V rozlehlém Sedmiměstí, ve Svaté poušti Raraku, věštkyně šaiik sbírá vojsko a připravuje se na dávno předpovězené povstání nazvané Smršť. Povstání, nesmírně rozsáhlé a kruté, zatáhne říši do jednoho z nejkrvavějších střetů, jaké ji doposud potkaly: do víru fanatismu a žízně po krvi, jež určují osudy lidí a dávají vzniknout legendám. Dům mrtvých, vzrušující, surová druhá kapitola monumentální Malazské knihy padlých, je příběh zasazený do skvěle zpracovaného světa pustošeného anarchií a temnou, nezvladatelnou magií; mocné, drásavé vyprávění o válce, intrikách a zradě, potvrzující, že Steven Erikson je skvělý, originální vypravěč s neobyčejnou představivostí, nový mistr epické fantasy.\nz malazsk éKnihy Padlých\nTranslation © 2003 Dana Krejčová\nCover design © Robert Čermák\nThis provision is an integral part ot this Agreement and the printing of\nsaid copyright notice shall be a condition of the right to publish granted\nTento román věnuji dvěma pánům:\nDavidu Thomasi jr., který mě přivítal v Anglii\na představil jistému agentovi, a Patricku Walshovi,\nagentovi, jemuž mě představil.\nBěhem let jste mi hodně věřili\na za to vám děkuji.\nVelice děkuji následujícím lidem za jejich podporu: osazenstvu Caf éRouge v Dorkingu (stále dodávali kávu. ); lidem ze Psionu, jejichž neobyčejn é5 Series byly domovem první verze t éto knihy; Darylovi a osazenstvu Caf éHosete; a samozřejmě Simonu Taylorovi a všem ostatním z Transworldu.\nSv érodině a přátelům vděčím za jejich víru a povzbuzování, neboK bez nich by to, čeho jsem dosáhl, moc neznamenalo.\nTak éděkuji Stephenu a Rossu Donaldsonovým za jejich laskavá slova, Jamesi Barclayovi, Seanu Russelovi a Ariel. A nakonec velice děkuji těm čtenářům, kteří si udělali čas a na nejrůznější webov éstránky napsali sv épřipomínky – psaní je osamělá činnost, ale díky vám to nebylo tak hrozné.\nNa Stezce rukou\nIcarium: jaghutský míšenec a tulák\nMappo: jeho trellský společník\nIskaral Pust: velekněz stínu\nRyllandaras: Bílý šakal, d’ivers\nMogora: d’ivers, žena\nFelisín: nejmladší dcera z rodu Paranů\nHeborik Lehkoruký: historik ve vyhnanství a bývalý Fenerův kněz\nBaudín: společník Felisín a Heborika\nŠumař: 9. oddíl, Paliči mostů\nKvítko: návštěvník z Darúdžhistánu\nApsalar: 9. oddíl, Paliči mostů\nKalam: kaprál 9. oddílu, Paliči mostů\nKalous: císařský historik\nKulp: mág kádru, 7. armáda\nMallik Rel: hlavní rádce sedmiměstsk évrchní pěsti\nSawark: velitel stráží v otataralovém dole, Lebeň\nPella: voják v Lebeni\nPormqual: sedmiměstská vrchní pěst, v Arenu\nBlistig: velitel arensk égardy\nKabrňák: velitel Spáru\nLull: kapitán od sialských mariňáků\nChenned: kapitán, 7. armáda\nSulmar: kapitán, 7. armáda\nList: kaprál, 7. armáda\nPackal: sapér, žena\nGesler: kaprál, pobřežní stráž\nBouřlivák: voják, pobřežní stráž\nPravda: rekrut, pobřežní stráž\nkapitán Keneb: uprchlík\nSelv: Kenebova manželka\nMinala: Selvina sestra\nKesen: prvorozený syn Keneba a Selv\nVaneb: druhorozený syn Keneba a Selv\nkapitán: majitel a velitel obchodního plavidla Špunt\nKřivák: vísecký kravácký pes\nPíVa: hengeský palácový psík\nColtain: pěst, 7. armáda\nTemul: mladý kopiník\nSormo E’nath: zaklínač\nBult: zkušený velitel a Coltainův strýc\nMesker Setral: jeho bratr (Dosin Pali)\nŠlechtici z Psího řetězu (malazští)\nša’ik: vůdkyně povstání\nLeoman: kapitán, Apokalypsa na Raraku\nToblakai: osobní strážce a válečník, Apokalypsa na Raraku\nFebryl: mág a rádce ša’ik\nKorbolo Dom: odpadlá pěst, velitel pouštního vojska\nKamist Reloe: velemág pouštního vojska\nL’orik: mág, Apokalypsa na Raraku\nBidithal: mág, Apokalypsa na Raraku\nMebra: špeh v Ehrlitanu\nSalk Elan: poutník na mořích\nŠán: ohař stínu, fena\nGeryk: ohař stínu\nSlepucha: ohař stínu, fena\nBaran: ohař stínu\nKřižák: ohař stínu\nHentos Ilm: t’lanimasský kostěj\nLegana Brede: T’lan Imass\nOlar Ethil: t’lanimasský kostěj\nKimlok: tannoský poutník duší\nBeneth: král zločinu\nIrp: malý služebník\nRuddy: stejně malý služebník\nApt: aptorianská démonka\nKarpolan Demesand: kupec\nKotilion: bůh a patron asasínů\nStínupán: vládce dómu stínu\nCo jako rozmazanou skvrnu na obzoru zříš, co bys nemohl zakrýt zdviženou dlaní?\nToc Mladší 1163. rok spánku Ohnice devátý rok vlády císařovny Laseen Rok čistky D\no Soudného kruhu se přišoural ze Třídy duší, znetvořená\nmasa much. Po těle mu bezduše bloudila menší hejna, čer\nná a lesklá. Šílen échuchvalce občas odpadly, a když do\npadly na dlažbu, rozletěly se na všechny strany.\nBlížil se konec Žízniv éhodiny a za ním klopýtal kněz, slepý, hluchý a němý. Napočest svého boha se dnes služebník mistra Kápě, pána smrti, připojil ke svým společníkům, kdy se všichni svlékli a natřeli se krví popravených vrahů, krví uchovávanou v obrovských amforách stojících u stěn chrámov élodi. Bratří pak vyšli v průvodu do ulic Unty, aby přivítali šotky svého boha a připojili se ke smrtelnému tanci o posledním dni období hniloby.\nStrážní v kruhu se rozestoupili, aby kněze nechali projít, a pak couvli ještě dál před bzučícím mračnem, jež se za ním táhlo. Obloha nad Untou byla spíš šedá než modrá, jak se mouchy, které se za úsvitu snesly na hlavní město Malazsk éříše, nyní vznesly a pomalu letěly nad zálivem ke slaniskům a zatopeným ostrovům za útesem. S obdobím hniloby přicházel mor a toto období za posledních deset let přišlo třikrát, což bylo neslýchané.\nV kruhu to stále bzučelo, vzduchem jako by poletovala černá zrnka. Někde ve městě zakňučel pes na pokraji smrti, ale ne dost blízko, a u kašny uprostřed kruhu opuštěná mula, která se tu dříve zhroutila, stále ještě chabě kopala. Do zvířete lezly všemi tělesnými otvory mouchy a nyní bylo nafoukl éplyny. Jak již byly muly umíněné, i tahle měla zcepenět už před hodinou. Když kněz poslepu klopýtal kolem, mouchy se jako závoj zvedly z muly a připojily se k těm, kter éjiž lezly po něm.\nFelisín, čekající s ostatními, bylo jasné, že kněz mistra Kápě míří přímo k ní. Měl deset tisíc očí, ale ona si byla jistá, že se všechny upírají na ni. Ale ani tato hrůza nenarušila otupělost, která na ní ležela jako dusící pokrývka. Cítila děs, ale spíš jako vzpomínku na strach než strach, jejž si uvědomuje přímo.\nNa první období hniloby, kter éprožila, si vzpomínala jen matně, zato na druh éměla jasn évzpomínky. Zhruba před třemi lety tento den pozorovala z bezpečí rodinného sídla, z pevného domu\nse zavřenými a látkou utěsněnými okenicemi, kde za dveřmi stála ohřívadla a kolem vysokých, skleněnými střepy lemovaných zdí nádvoří se vlnil ostrý kouř z istaarlového listí. Poslední den období a Žíznivá hodina pro ni byly časem hnusu, protivn éa nepříjemn é, ale nic víc. Tehdy příliš nepřemýšlela o množství městských žebráků a zatoulaných zvířat bez přístřeší, dokonce ani o chudších obyvatelích, kter év následujících dnech nahnali do uklízecích čet.\nTotéž město, ale jiný svět.\nFelisín napadlo, jestli stráže kněze nezadrží, když se přiblížil k obětem čistky. S ostatními v řadě teV byla svěřencem císařovny – zodpovědnost za ně měla Laseen – a knězovy kroky bylo možné považovat za slep éa náhodn é, veden éshodou okolností, ne záměrem, třebaže Felisín věděla, že je to naopak. Zastaví ho gardisté v okřídlených přilbicích a vyvedou ho bezpečně z Kruhu?\n„Myslím, že ne,“ řekl muž dřepící napravo od ní. V přivřených očích, hluboko zapadlých v důlcích, se mu blýsklo něco, co snad mohlo být pobavení. „Všiml jsem si, jak přebíhášpohledem od gardistů ke knězi a zase zpátky.“\nZamlklý hromotluk nalevo od ní pomalu vstal a natáhl řetěz. Felisín sebou cukla, když se jí okov zaryl do masa, jak muž zkřížil paže na nahé, zjizvené hrudi. Na blížícího se kněze se zamračil, ale nic víc.\n„Co ode mě chce?“ zeptala se Felisín šeptem. „Co jsem udělala, že jsem si vysloužila pozornost kněze mistra Kápě?“\nDřepící muž se na patách zaklonil a nastavil hlavu odpolednímu slunci. „Královno snů, slyším z těch plných, sladkých rtů sebestředn émládí? Nebo je to jenom obvyklý postoj urozen ékrve, kolem níž se točí celý vesmír? Odpověz, prosím, přelétavá královno!“\nFelisín se zamračila. „Cítila jsem se lépe, když jsem si myslela, že spíš – nebo že jsi umřel.“\n„Mrtví nedřepí, holka, ti leží. Kněz mistra Kápě nepřichází pro tebe, nýbrž pro mě.“\nTehdy se k němu otočila, až řetěz zachřestil. Vypadal spíš jako vysušená ropucha než jako člověk. Hlavu měl holou a tvář pokrytou sítí tetování, kter ému zastíralo kůži jako svraštělý rukopis. Na sobě měl jen vyrudlou, rozedranou bederní roušku. Lezly po něm mouchy, nechtěly ho opustit a tančily dál – ale ne, uvědomila si Felisín, na bezútěšnou hudbu mistra Kápě. Muž byl celý pote\ntovaný – kančí hlava překrývala jeho vlastní, složit ébludiště křivek, kudrnatá srst se mu vinula po pažích a pokrývala i nahá stehna a lýtka a v kůži na nohou měl dokonale vyveden ékančí paznehty. Felisín byla dosud příliš ponořená do sebe, příliš otupělá šokem, aby věnovala pozornost svým společníkům na řetěze: tento muž byl knězem Fenera, kance léta, a mouchy to zřejmě věděly, pochopily to natolik, že změnily svůj šílený pohyb. Felisín se s morbidním zaujetím dívala, jak se mu shromažVují na pahýlech, jimiž měl zakončená zápěstí, ale stará vazivová tkáň byla jediným místem na jeho těle, kter énepatřilo Fenerovi, a cestičky, jimiž se šotci k pahýlům dostávali, se nedotkly jedin étetovan é linky. Mouchy tančily vyhýbavý tanec – nicméně to byly stále dychtiv étanečnice.\nFenerův kněz byl poslední v řadě a okovy měl kolem kotníků, všichni ostatní měli úzk éželezn énáramky kolem zápěstí. Kněz měl nohy zvlhl ékrví a kolem nich mu bzučely mouchy, ale nepřistály. Všimla si, jak otevřel oči, když se mu kdosi postavil do světla.\nDorazil kněz mistra Kápě. Řetěz se pohnul, jak se muž po Felisínině levici odtáhl, jak nejdál to šlo. ZeV za ní byla rozpálená, kachle – s namalovanými výjevy císařských slavností – byly přes tenkou látku otrock éhaleny kluzk é. Felisín hleděla na mouchami obklopeného muže, jenž mlčky stál před dřepícím Fenerovým knězem. Neviděla z něj ani kousek těla, nic z muže samotného – mouchy ho zabraly celého a on pod nimi žil v temnotě, kde se ho nemohlo dotknout ani horko. Mračno kolem něj se roztáhlo a Felisín couvla, když jí na nohou přistály studen éhmyzí nožičky a šplhaly nahoru – přitáhla si okraj haleny k tělu a pevně stiskla stehna.\nFenerův kněz promluvil a nevesele se přitom usmíval. „Žíznivá hodina dávno minula, akolyto. VraK se zpět do chrámu.“\nSlužebník mistra Kápě neodpověděl, ale bzučení se změnilo, až hudba křídel vibrovala Felisín v kostech.\nKněz přimhouřil oči a změnil tón. „Aha, no dobře. Kdysi jsem byl opravdu Fenerovým služebníkem, ale už ne, už cel éroky ne – Fenerův dotek ale z m ékůže smýt nejde. Přesto se zdá, že ačkoliv kanec léta mě nechová zrovna v lásce, tebe má rád ještě méně.“\nFelisín se zachvěla, jak bzučení much náhle vytvořilo slova, kterým rozuměla. „Tajemství. ukázat. hned. “\n„Tak do toho,“ zavrčel bývalý služebník Fenera, „ukaž mi to.“\nTehdy snad konal Fener, rozzuřený bůh se ohnal – Felisín si tu\nchvíli bude pamatovat a často na ni bude myslet – či to bylo tajemství poKouchlých nesmrtelných, žert, jaký nedokázala pochopit, ale v t échvíli stoupající vlna hrůzy prolomila její otupělost, jak se mouchy rozletěly na všechny strany, a pod nimi se objevilo. nic.\nBývalý Fenerův kněz sebou trhl, jako by dostal políček, a vykulil oči. Půl tuctu stráží v Kruhu vykřiklo, ten zvuk se jim sám vyrval z hrdla. Řetězy se napjaly, jak ostatní v řadě vyskakovali, jako by chtěli uprchnout. Železn ékruhy zasazen édo zdi zaskřípaly, ale vydržely, stejně jako řetězy. Strážní přiběhli a vězni se zase pokorně stáhli.\n„Tak tohle,“ zamumlal roztřeseně tetovaný, „nebylo vhodné.“\nUběhla hodina, hodina, kdy se záhada, šok a hrůza z kněze mistra Kápě zanořily hluboko do jejího nitra, kde se z nich stala jen další vrstva, nikoliv poslední v t énekonečn énoční můře. Akolyta mistra Kápě. který tam nebyl. Bzučení křidélek vytvářející slova. Byl to snad sám mistr Kápě? Sestoupil snad pán smrti mezi smrtelníky? A proč se zastavil před bývalým knězem Fenera – co se skrývalo za tímto odhalením?\nOtázky se ale pomalu vytratily, otupělost se vrátila, stejně jako chladn ézoufalství. Císařovna provedla čistku šlechty a po zkráceném obvinění a usvědčení ze zrady, které skončilo v řetězech, zbavila domy a rody jejich majetku. Bývalý kněz po její pravici ani drsný hromotluk se všemi znaky obyčejného zločince nalevo si očividně nemohli činit nároky na urozenou krev.\nTiše se zasmála, čímž oba muže překvapila.\n„Takže jsi odhalila tajemství mistra Kápě, holka?“ zeptal se bývalý kněz.\n„Co tě tedy tak pobavilo?“\nZavrtěla hlavou. Čekala jsem, že se dostanu do dobré společnosti, co je to za zvrácenou myšlenku? Tady to máš, právě ten postoj rolníků toužících po tom, aby tě mohli roztrhat, právě to palivo, k němuž císařovna přiložila plamen –\nTen hlas patřil star éženě, byl stále povýšený, ale s nádechem zoufal étouhy. Felisín na chvíli zavřela oči, pak se narovnala a zadívala se na hubenou stařenu stojící za rváčem. Žena na sobě\nměla noční košili, potrhanou a zašpiněnou. Ušlechtilou krví, ničím míň. „Urozená paní Gaesen.“\nStará paní natáhla třesoucí se ruku. „Ano! Žena urozeného pána Hilraka! Jsem urozená paní Gaesen. “ Znělo to, jako by zapomněla, kdo je, a teV se zamračila, vrásčitou tvář pokrytou popraskanou vrstvou líčidla, a upřela na Felisín zarudl éoči. „Já tě znám,“ zasyčela. „Rod Paranů. Nejmladší dcera. Felisín!“\nFelisín zamrazilo. Odvrátila se a upřela zrak přímo před sebe na Kruh, kde se strážní opírali o píky, podávali si láhev piva a odháněli poslední mouchy. Dorazila kára pro mrtvou mulu. Slezli z ní čtyři upopelení muži s provazy a háky. Za zdmi kolem Kruhu se zvedaly malovan évěže a kupole Unty. Toužila po stinných ulicích mezi nimi, toužila po rozmazleném životě, jejž vedla ještě před týdnem, jak na ni Sebry štěkal příkr érozkazy, když projížděla svou oblíbenou klisnu. A ona, při přesn éobrátce, vzhl édla a uviděla řadu olověnců se zeleným listím, oddělující jízdárnu od rodinných vinic.\nHromotluk vedle ní zabručel. „Pro mistra Kápě, ta čubka má ještě smysl pro humor.“\nKterá čubka? říkala si Felisín, ale podařilo se jí tvářit se dál vyrovnaně, dokud se neztratila v příjemných vzpomínkách.\nBývalý kněz se zavrtěl. „Sesterská hádka, co?“ Zarazil se a suše dodal: „Zřejmě zašla trochu daleko.“\nHromotluk znovu zabručel a předklonil se, až jeho stín dopadl na Felisín. „Kněz zbavenej kutny, co? To se císařovně nepodobá, že by nějakýmu chrámu prokazovala laskavosti.“\n„To taky neudělala. Já o svou zbožnost přišel už dávno. Císařovna by byla určitě raději, kdybych byl zůstal v klášteře.“\n„Jako by jí na tom záleželo,“ ohrnul nos rváč a znovu se narovnal.\nUrozená paní Gaesen chrčela: „Musíš s ní promluvit, Felisín! Poprosit ji! Mám bohat épřátele –“\nHromotluk se uchechtl. „O kus dál v řadě, babo, tam najdeš svý bohatý přátele!“\nFelisín jen potřásla hlavou. Promluvit s ní, už je to pár měsíců. Ani když otec zemřel, nemluvila jsem s ní.\nRozhostilo se ticho, táhlo se dál a blížilo se tichu před touto výměnou názorů, ale pak si bývalý kněz odkašlal, odplivl si a zamumlal: „Nemá smysl hledat spásu u ženy, která jenom plní rozkazy, paní, nemluvě o tom, že být sestrou tady toho děvčete –“\nFelisín sebou škubla a na bývalého kněze se zamračila. „Myslíš si snad –“\n„On si nic nemyslí,“ zavrčel rváč. „Zapomeň na krev, na to, co v ní má být podle tvýho pohledu na věc. Tohle je práce císařovny. Možná si myslíš, že je to osobní, možná si to musíš myslet, když jseš to, co jseš. “\n„Co jsem?“ Felisín se drsně zasmála. „Který dům tě považuje za svého člena?“\nHromotluk se zakřenil. „Dům hanby. No a co? Ten tvůj nevypadá o nic míň uboze.“\n„Jak jsem si myslela,“ odtušila Felisín a pravdu jeho poslední poznámky se jí dařilo ignorovat jen s obtížemi. Zamračila se na strážné. „Co se děje? Proč tu jenom tak sedíme?“\nBývalý kněz si znovu odplivl. „Žíznivá hodina minula. Dav tam venku potřebuje zorganizovat.“ Vzhlédl k ní. „Rolníky je třeba vyprovokovat. My jsme první, děvenko, a je třeba z nás udělat odstrašující příklad. To, co se stalo tady, v Untě, otřese každým šlechticem v císařství.“\n„Nesmysl!“ štěkla urozená paní Gaesen. „Budou s námi nakládat slušně. Císařovna s námi bude muset nakládat slušně –“\nHromotluk zabručel potřetí – asi to měl být smích, usoudila Felisín – a řekl: „Kdyby byla hloupost zločinem, paní, zatkli by tě už před lety. Ten skřet má pravdu. Jen málokdo z nás se dostane až na otrokářský lodi. Ten průvod po Kolonádě bude jedna dlouhá krvavá lázeň. Ale víš,“ dodal a zadíval se na strážné, „starýho Baudína žádnej dav sedláků na kusy neroztrhá. “\nFelisín se strachem stáhl žaludek. Potlačila zachvění. „Nebude ti vadit, když se budu držet ve tvém stínu, Baudíne?“\nPodíval se na ni. „Na můj vkus jseš kapku moc baculatá.“ Otočil se a dodal: „Ale dělej si, co chceš.“\nBývalý kněz se naklonil blíž. „Když na to tak myslím, děvenko, tohle vaše soupeření mi nějak nesedí s drby a pranicemi. Tvá sestřička si spíš chce být jistá –“\n„Je to pobočnice Tavore,“ skočila mu Felisín do řeči. „Už není moje sestra. Vzdala se našeho rodu na císařovnino zavolání.“\n„Stejně mám pořád pocit, že je to něco osobního.“\nFelisín se zamračila. „Jak bys ty o tom mohl něco vědět?“\nMuž se lehce, ironicky uklonil. „Kdysi zloděj, pak kněz, teV historik. Dobře znám, v jak napjatém postavení šlechta je.“\nFelisín pomalu vykulila oči a v duchu se proklínala za svou hloupost. Dokonce i Baudín – který to nemohl neslyšet – se předklonil a pátravě se na bývalého kněze zadíval. „Heborik,“ řekl. „Heborik Lehkoruký.“\nHeborik zvedl paže. „Tak lehký, jak je to jen možné.“\n„Napsal jsi tu revidovanou historii,“ vyhrkla Felisín. „Spáchal jsi zradu –“\nHeborik v hraném úleku zvedl huňaté obočí. „Bohové chraňte! Jen filozofická odchylka v názorech, nic víc! Kalousova vlastní slova při procesu – na mou obranu, Fener mu žehnej.“\n„Ale císařovna neposlouchala,“ podotkl Baudín s úsměvem. „Nakonec jsi ji nazval vražednicí a pak jsi měl tu drzost tvrdit, že tu práci zvorala!“\n„Našel jsi zakázanou kopii, co?“\n„V každém případě,“ pokračoval Heborik k Felisín, „hádám, že tvá sestřička pobočnice má v plánu dostat tě na loV v jednom kuse. To, jak váš bratr zmizel v Genabakis, zabilo vašeho otce. jak jsem slyšel,“ dodal. „Ale tvou sestru popíchly ty řeči o zradě, viV? Očistit rodinn éjm éno a to všechno –“\n„Od tebe to zní rozumně, Heboriku,“ prohlásila Felisín hořce, ale už jí na tom nezáleželo. „Rozešly jsme se s Tavore v názorech a tady teV vidíš výsledek.“\n„V názorech nač přesně?“\nLid éna řetěze se náhle pohnuli. Strážní se narovnali a otočili se k Západní bráně Kruhu. Felisín zesinala, když spatřila, jak na svém bělouši, koni z paranského chovu, no tohle, přijíždí její sestra – nyní pobočnice Tavore, dědička Lorn, jež zahynula v Darúdžhistánu. Po jejím boku byla všudypřítomná J’antar, mladá krasavice s dlouhými medovými vlasy, podle nichž získala jméno. Nikdo netušil, odkud se vzala, ale teV z ní byla Tavořina osobní pobočnice. Za nimi jela dvacítka důstojníků a setnina těžk ékavalerie. Vojáci byli cizinci a vypadali exoticky.\n„Pěkná ironie,“ zamumlal Heborik a prohlížel si jezdce.\nBaudín si odplivl. „Rudý čepele, ty hnusný parchanti.“\nHistorik po něm pobaveně loupl okem. „Ve svém povolání jsi hodně cestoval, co, Baudíne? Viděl jsi mořsk éhradby Arenu, viV?“\nMuž se ošil a pokrčil rameny. „Za svůj život jsem na jedn édvou\npalubách stál, skřete. Kromě toho,“ dodal, „se o nich po městě už nějakej čásek povídá.“\nV oddíle Rudých čepelí došlo k rozruchu a Felisín viděla, jak se rukama v kroužkových rukavicích chápou zbraní a obracejí hlavy ve špičatých přílbách k pobočnici. Sestřičko Tavore, to tě zmizení našeho bratra tak hluboce ranilo? Jak velký neúspěch si musíš představovat, že toužíš po takové odplatě. a pak, abys dokázala svou naprostou věrnost, jsi mezi mnou a matkou volila symbolickou obě matka se svým milovaným manželem. Dívala se, jak Tavore obhlíží stráže, pak cosi poznamenala k J’antar, jež pak popojela k Východní bráně.\nBaudín znovu zabručel. „Vypadá mile. Nekonečná hodina začíná.“\nJedna věc byla obvinit císařovnu z vraždy, ale něco zcela jiného předpovědět, co udělá příště. Kdyby jen poslechli mé varování. Heborik sebou trhl, když vyrazili na cestu a okovy se mu tvrdě zaryly do kotníků.\nCivilizovaní lid ési dávali spoustu práce, aby odhalili měkk ébříško sv épsýchy – degenerovanost a citlivost byly známkami lepšího rodu. Oni to měli snadné, byli v bezpečí, a to byl nakonec celý problém: vystavování rozmazleného nadbytku, který pálil v krku chudáky víc než jakékoliv ostentativní předvádění majetku.\nHeborik to napsal ve svém traktátu a nyní musel přiznat hořký obdiv k císařovně a pobočnici Tavore, jež v tomto byla Laseeniným nástrojem. Přehnaná krutost půlnočního zatýkání – vyražené dveře, rodiny vyvlékané z postelí za nářku služebnictva – vyvolala první šok. Šlechtici, omámení nedostatkem spánku, pak byli sehnáni do chumlu, spoutáni a museli stát před opilým soudcem a porotou ze žebráků sehnaných v ulicích. Právě tenhle trpký a nezastřený výsměch spravedlnosti zničil poslední zbytky naděje na civilizovan ézacházení – zničil samotnou civilizaci a zanechal jen zmatek divošství.\nJeden šok za druhým, drásání těch měkkých bříšek. Tavore své příbuzné zná dobře, zná jejich slabiny a nelítostně jich využila. Co mohlo někoho dohnat k takové zlotřilosti?\nKdyž se chudáci doslechli podrobnosti, natlačili se do ulic a vykřikovali svůj obdiv k císařovně. Následovaly pečlivě naplá\nnovan épouliční bouře, rabování a vraždění po cel éŠlechtick é čtvrti, jež vyřídily těch pár vybraných šlechticů, kteří nebyli zatčeni – dost na to, aby ukojili krvežíznivý dav, poskytli tváře, na něž mohl soustředit svůj vztek a nenávist. Následovalo znovuzavedení pořádku, jinak by město chytilo plamenem.\nCísařovna udělala jen několik málo chyb. Využila příležitosti sehnat nespokojence a nezadan éakademiky, aby hlavní město sevřela v pěsti a ospravedlnila potřebu dalších oddílů, dalších rekrutů, lepší ochrany před proradnými intrikami šlechticů. A za tuto vojenskou expanzi se zaplatilo zabaveným majetkem. Skvělý tah, byK byl nasnadě, a nyní silou Císařského ediktu probíhal říší a krutá zuřivost se postupně zmocňovala všech měst.\nHořký obdiv. Pořád měl nutkání plivat, což ho nepostihlo od časů, kdy uřezával měšce v Myší Díře v Malazu. U většiny lidí na řetěze viděl šok. Většina z nich byla v nočních košilích, umazaných a poplivaných, takže postrádali společensk ébrnění obvyklého oděvu. Rozcuchané vlasy, ohromené výrazy, zlomený postoj – všechno, po čem chátra za Kruhem toužila, hladověla –\nVítejte v ulicích,pomyslel si Heborik, když je strážní popohnali. Pobočnice hleděla přímo před sebe, v sedle rovná jako pravítko, s hubenou tváří staženou tak, že zůstaly jen rovn éčáry – oči jako škvírky, vrásky kolem rovných úst téměř beze rtů –hrome, do vínku toho moc nedostala, co? Krásy se dostalo mladší sestře, t édívčině, co klopýtala krok před ním.\nHeborik upřel oči na pobočnici Tavore, zvědavě hledal něco – snad záblesk zlovoln éradosti – když ledovým pohledem přel étla řadu a nakratičko se zdržela u sestry. Ale to bylo jediné, co odhalila, poznání, nic víc. Vzápětí se zadívala jinam.\nStrážní otevřeli Východní bránu dvě stě kroků před nimi u čela spoutan éřady. Starobylým obloukem zahřmělo ječení davu, vlna zvuku narazila na vojáky a vězně bez rozdílu, odrážela se od vysokých zdí a stoupala mezi hejny vyplašených holubů, vzlétajících z okapů. Plácání křídel se dolů neslo jako zdvořilý potlesk, i když Heborik usoudil, že ironický dotek bohů tu oceňuje jen on sám. Aby sám něco udělal, nepatrně se uklonil.\nMistr Kápě si schovává svá prokletá tajemství. Tak, Fenere, ty stará svině, tohle svrbění si nikdy nedokážu poškrábat. Tak se dívej, dávej pozor, viz, co se stalo s tvým zbloudilým synem.\nJednou částí mysli se Felisín držela zdravého rozumu, držela se jej zuby nehty tváří v tvář šílenému víru. Vojáci stáli po celé délce Kolonády v trojřadu, ale dav v tom naježeném kordonu stále znovu nacházel slabá místa. Felisín to pozorovala, odtažitě, i ve chvíli, kdy se po ní chátra sápala, bušila do ní pěstmi, a před očima se jí míhaly rozmazan étváře, aby na ni mohly plivnout. A zároveň ji objaly siln épaže – paže bez rukou, se zjizvenými, zkrabatělými pahýly, a stále ji postrkovaly kupředu. Kněze se nikdo ani nedotkl. Nikdo se neopovážil. A před ní byl Baudín – děsivější než celý dav.\nZabíjel bez námahy. Opovržlivě odhazoval těla stranou, řval, kynul, vyzýval. Dokonce i vojáci na něj zírali, obraceli se k němu při jeho posměšcích, zatínali ruce na píkách či jílcích mečů.\nBaudín, smějící se Baudín, s nosem rozdrceným dobře mířenou cihlou, kameny se od něj odrážely a otrockou halenu měl na cáry a zmáčenou krví a slinami. Každého, kdo se mu ocitl na dosah, popadl, zakroutil, ohnul a zlomil. Zastavil jedině tehdy, když se něco stalo vepředu, když dav pronikl mezi vojáky – nebo když urozená paní Gaesen klopýtla. Uchopil ji pod rameny, nijak jemně, a postrčil ji dál. A celou dobu klel.\nPřed ním se hnala vlna strachu, dotek hrůzy vržený zpět na dav. Počet útočníků slábl, i když cihly létaly neustále, některé zasáhly, většina minula. Průvod městem pokračoval. Felisín bolely uši. Všechno slyšela clonou jako z dálky, ale viděla jasně, hledala a nacházela – až příliš často – obrazy, na něž nikdy nezapomene.\nBrána již byla na dohled, když došlo k nejvážnějšímu narušení kordonu. Vojáci jako by se vypařili a zuřivý dav se nahrnul do ulice a obklopil vězně.\nFelisín zachytila Heborikova slova, když ji prudce postrčil: „Tak tohle je ono.“\nBaudín zařval. Lid ése kolem nich tlačili, sápali se po nich, drásali je nehty. Z Felisín strhli poslední cáry haleny. Kdosi ji popadl za vlasy a prudce trhl, otočil jí hlavou a snažil se jí zlomit vaz. Uslyšela křik a uvědomila si, že vychází z jejího hrdla. Za ní se ozvalo prsknutí, cítila, jak se ruka v jejích vlasech křečovitě sevřela, pak ji pustila. V uších jí zazněl další jek.\nPohnuli se – nepoznala, zda je strkají či táhnou – a ona zahlédla Heborika, jak vyplivuje krvavý kus kůže. Kolem Baudína se náhle uvolnilo místo. Byl přikrčený a z úst mu vycházel nepřerušovaný proud přístavních nadávek. Utrhli mu prav éucho i s vlasy a kůží.\nSpánková kost se mu vlhce leskla v ráně. Kolem něj ležela polámaná těla a jen pár se ještě hýbalo. U nohou měl urozenou paní Gaesen. Chytil ji za vlasy a zvedl. Čas jako by zamrzl, svět se uzavřel kolem tohoto jediného místa.\nBaudín vycenil zuby a zasmál se. „Já nejsem žádnej ufňukanej pán,“ zařval a rozhlížel se po davu. „Co chcete? Chcete krev urozený dámy?“\nDav zařval a dychtivě natahoval ruce. Baudín se znovu zachechtal. „My projdeme, slyšíte mě?“ Narovnal se a zvedl urozen épaní Gaesen hlavu.\nFelisín nepoznala, jestli je stará paní v bezvědomí. Oči měla zavřené, výraz pod špínou a modřinami klidný – skoro jako by omládla. Možná byla mrtvá. Felisín se modlila, aby tomu tak bylo. Něco se mělo stát, něco, co zahustí tuto noční můru do jediného obrazu. Ve vzduchu vládlo napětí.\n„Je vaše!“ vzkřikl Baudín, druhou rukou uchopil urozenou dámu za bradu a prudce jí otočil hlavou. Vaz křupl a tělo se bezvládně sesulo. Baudín jí obtočil kus řetězu kolem krku, pevně ho napjal a začal řezat. Objevila se krev, takže řetěz vypadal jako pomačkaný šátek.\nFelisín zděšeně přihlížela.\n„Fenere, smiluj se,“ zašeptal Heborik.\nLid éoněměli úžasem a couvali, jejich krvežíznivost se vytrácela. Objevil se jakýsi mladý voják, bez přílby, s tváří zbledlou, a když uviděl Baudína, zabrzdil. Za ním se blyštily špičat épřilbice a širok émeče Rudých čepelí, jak jezdci pomalu projížděli davem směrem k nim.\nNikdo jiný se nehýbal, jen ten řetěz na krku star épaní. Nikdo málem nedýchal, jen Baudín supěl. Bouře, zuřící za tímto místem, jako by byly tisíc líg daleko.\nFelisín se dívala, jak se stařence kymácí hlava, jako výsměch živému pohybu. Vzpomínala na urozenou paní Gaesen, povýšenou, velitelskou, již odkvetlou a místo krásy hledající vznešenost. Co jiného mohla dělat? Spoustu věcí, ale na tom teV nezáleželo. I kdyby byla laskavá, milá babička, bylo by to jedno, nezměnilo by to hrůzu této chvíle.\nHlava se s mlaskavým zvukem oddělila od krku. Baudínovi se zaleskly zuby, když se zadíval na dav. „Měli jsme dohodu,“ zachraptěl. „Tady je to, co chcete, něco na památku na tento den.“\nHodil hlavu urozen épaní Gaesen do davu, vír vlasů a čůrků krve. Ozval se řev.\nObjevili se další vojáci – podpoření Rudými čepelemi – postupovali pomalu, vytlačovali stále ztichl édiváky. Znovu byl nastolen klid podél celé řady – všude jinde kromě kolem Baudína násilím a bez slitování. Jakmile začali pod meči vojáků umírat lidé, zbytek se rozutekl.\nVězňů, kteří vyšli z Kruhu, bylo asi tři sta. Když se teV Felisín podívala, poprv éuviděla, co zbylo. V některých okovech zůstala jen předloktí, jin ébyly úplně prázdn é. Na nohou se udržela necelá stovka vězňů. Mnozí leželi na dlažbě, svíjeli se a křičeli bolestí, zbytek se nehýbal.\nBaudín se zamračil na nejbližší hlouček vojáků. „Vhodný načasování, plechový palice.“\nHeborik si odplivl. „Myslíš, že sis vykoupil cestu ven, co, Baudíne? Dát jim, co chtějí. Ale bylo to zbytečné, že? Vojáci byli na cestě. Mohla žít –“\nBaudín se pomalu otočil a tvář měl pokrytou krví. „A k čemu, knězi?“\n„Takhle jsi uvažoval? Že by stejně zemřela v podpalubí?“\nBaudín vycenil zuby a pomalu řekl: „Já prostě hrozně nerad uzavírám dohody s pacholkama.“\nFelisín zírala na tři stopy řetězu, kter éji dělily od Baudína. Mohlo následovat tisíc myšlenek, jedna po druh é– čím bývala, čím byla teV, vězení, kter éobjevila, zevnitř i zvenčí, se jí propl étaly v živ épaměti – ale ona myslela, dokázala říci jen jedno: „Už neuzavírej žádn édalší dohody, Baudíne.“\nZadíval se na ni, její slova i tón k němu nakonec pronikly.\nHeborik se narovnal a s tvrdým pohledem v očích si ji prohlížel. Felisín se odvrátila, zpola vzdorně, zpola zahanbeně.\nVzápětí vojáci – když odklidili mrtv é– je popohnali dál, ven z brány, na Východní cestu k přístavnímu městečku zvanému Neštěstí. Kde čekala pobočnice Tavore a její družina a tak éotrokářsk élodě z Arenu.\nSilnici lemovali sedláci a rolníci, ale nechovali se tak zuřivě jako jejich městští bratranci. Felisín v jejich tvářích viděla hluboký žal, soucit zrozený z jiných ran. Netušila, odkud se u nich bere, a věděla, že právě to, že to neví, je rozdíl mezi ní a jimi. Tak évěděla, ve sv ébolesti, škrábancích, modřinách a nahotě, že učení začalo.\nOn u mých nohou plaval, mocnými tempy silných paží písek probíral. I zeptal jsem se jej: Jaká že moře to brázdíš? A na to on odpověděl mi: „Já škeble viděl, a tak zde proto na poušti pluji vzpomínkami země této, čímž minulost její uctívám.“ Je cesta daleká? otázal se já. „Netuším,“ děl on. „NeboK se utopím mnohem dřív, než skončím.“\nA všichni vtisknout přišli\ndo suchých větrů vložit\nsvůj přehnaný nárok\n1164. rok spánku Ohnice 10. rok vlády císařovny Laseen Šestý ze sedmi let Drydžhny Apokalypsy P\nřes pánev se hnal chochol prachu a mířil hlouběji do pouště\nPan’potsun Odhan. I když byl sloup prachu jen necel édva\ntisíce kroků daleko, jeho zdroj nebyl vidět.\nZ vyvýšeného místa na větrném okraji mesy ho neúnavně sle\ndoval Mappo Poříz. Oči barvy písku měl hluboko zapadl év bledém obličeji s výraznými kostmi. Ve štětinami porostlé ruce svíral kousek kaktusu emrag, ukousl si a nevšímal si jedovatých trnů. Pomalu, zamyšleně žvýkal.\nIcarium, stojící vedle něj, hodil přes okraj oblázek. Bylo slyšet,\njak kamínek padá po svahu k balvany posetému úpatí. Pod rozedraným hábitem poutníka duší – jehož oranžová barva na slunci dávno vybledla do rezav é– mu šedá pleK ztmavla do olivově zelené, jako by krev jeho otce odpovídala na toto starobylé volání pustiny. Z dlouhých černých copů kapal na vybělený kámen pot.\nMappo si z mezery mezi předními zuby vytáhl ohnutý trn.\n„Stýká ti barva,“ poznamenal a prohlédl si kaktus, než se do něj znovu zahryzl.\nIcarium pokrčil rameny. „Už na tom nezáleží. Ne tady.“\n„Ani moje slepá babička by ti na ten převlek neskočila. Tam v Ehrlitanu nás sledovali. Cítil jsem v zádech jejich oči. Oni taky Tannov éjsou většinou mrňaví a mají křiv énohy.“ Mappo odtrhl zrak od oblaku prachu a zadíval se na přítele. „Příště,“ zabručel, „se snaž patřit ke kmeni, kde mají všichni sedm stop.“\nIcarium zkřivil vrásčitý, ošlehaný obličej do výrazu připomínajícího úsměv, jen náznak, než se zase zatvářil bezvýrazně. „Ti v Sedmiměstí, kteří se o nás chtěli dozvědět, o nás již jistě vědí. A ti, kteří o nás nic vědět nechtějí, se možná podivili, ale to je všechno.“ Přimhouřil oči do slunce a ukázal hlavou na sloup prachu. „Co vidíš, Mappo?“\n„Plochá hlava, dlouhý krk, tělo čern éa cel échlupat é. Kdyby šlo jen o tohle, mohl jsem popisovat jednoho ze svých strejčků.“\n„Ale je toho víc.“\n„Jedna noha vepředu, dvě vzadu.“\nIcarium si zamyšleně poklepával prstem na kořen nosu. „Takže to nebude žádný z tvých strýců. Snad nějaký Aptorian?“\nMappo pomalu kývl. „K tomu sbíhání došlo už před několika měsíci. Řekl bych, že Stínupán chytil vítr, co se chystá, a poslal pár zvědů. “\nMappo se zakřenil a předvedl přitom pozoruhodn étesáky. „Ten kluk je dost daleko. TeV už je to mazlíček ša’ik.“ Dojedl kaktus, utřel si ruce jako lopaty a zvedl se z dřepu. Protáhl si záda a zamrkal. Minulou noc se mu pod pokrývkou záhadně objevila spleK kořenů a teV měl ve svalech podél páteře bolavá, zatuhlá místa, přesně odpovídající těm zprohýbaným kořenům. Protřel si oči. Letmým pohledem zjistil, jak prodřen éa špínou zatvrdl émá šaty. Povzdechl si. „Povídá se, že tam někde je vodní jáma –“\n„A kolem ní táboří celá armáda ša’ik.“\nIcarium se tak énarovnal a znovu si všiml, jak je jeho přítel mohutný – velký dokonce i na Trella – jeho širokých ramen, hřívy černých vlasů a svalů na pažích i toho, jak mu z očí rozpustile září těch jeho tisíc let. „Dokážeš ho sledovat?“\nIcarium se zašklebil. „Jak dlouho se známe, příteli?“\nMappo po něm loupl okem a pak pokrčil rameny. „Dlouho. Proč se ptáš?“\n„Poznám zdráhání, když ho slyším. Ta představa ti vadí?“\n„Každá vyhlídka na střet s démony mi vadí, Icarie. Plachý jako zajíc, takový je Mappo Trell.“\n„Pohání mě zvědavost.“\nNesourodý pár se vrátil zpátky k malému tábořišti, zastrčenému mezi dvě vysok évěže z větrem vytvarovan ého kamene. Nemuseli spěchat. Icarium se posadil na plochý kámen a dál natíral olejem svůj dlouhý luk, aby rohodřevina moc nevyschla. Když byl se stavem zbraně spokojen, sáhl pro dlouhý, jednobřitý meč. Vyndal starodávnou zbraň z bronzem zpevněn épochvy z vařen ékůže a pustil se brouskem do ostří se spoustou zoubků.\nMappo strhl kožený stan a bez ladu a skladu ho nacpal do velkého koženého pytle. Následovalo kuchyňské náčiní a pokrývky. Zatáhl tkanice, hodil si pytel na rameno a ohlédl se na čekajícího Icaria – ten měl luk opět zabalený a pověšený na zádech.\nIcarium kývl a oba, polokrevný Jaghut a plnokrevný Trell, se vydali po stezce vedoucí dolů na rozlehlou pánev.\nNa nebi visely zářící hvězdy a vydávaly dost světla, aby rozpukan édno pánve získalo stříbřitý nádech. Mouchy krvničky se vytratily spolu s denním teplem a přenechaly noc občasným rojům kápových můr a rhizanám, netopýrům podobným ještěrkám, kter ése jimi živily.\nMappo a Icarium se k odpočinku zastavili na nádvoří nějakých trosek. Stěny z vepřovic se již rozpadly, takže zůstaly jen do půli lýtek vysok ézídky rozložen év geometrick ém vzoru kolem star é vyschl éstudny. Písek pokrývající dlážděn énádvoří byl jemný, navál ho sem vítr, a pro Mappovy oči slabě světélkoval. Na kraji nádvoří se uzlovatými kořeny držely pokroucen ékeře.\nPan’potsun Odhan a Svatá poušK Raraku na jejím západním okraji byly domovem bezpočtu takových pozůstatků dávno vymřelých civilizací. Na svých cestách Mappo s Icariem našli vysoké telly – kopce s plochými vršky, tvořen évrstvami osídlení – rozestavenými v pásu na vzdálenost padesáti líg mezi kopci a pouští, jasný důkaz, že na nyní such éa větrem sužovan éplanině kdysi žil bohatý lid. Právě ze Svat épouště se vynořila legenda o Drydžhně\nApokalypse. Mappa napadlo, jestli snad pohroma, která postihla města v této oblasti, nějakým způsobem nepřispěla k mýtu o časech zkázy a smrti. Kromě opuštěných držav, jako byla ta, kde nyní odpočívali, byly na mnoha ruinách vidět stopy po násilném konci.\nJeho myšlenky se dostaly do známých kolejí a Mappo se zamračil. Ne všechno, co se v minulosti stalo, se dá hodit na naši hlavu, a tady a te> nejsme o nic blíž než kdy předtím. Ani nemám důvod nevěřit vlastním slovům. Rychle takov émyšlenky zahnal.\nZhruba ve středu nádvoří stál sloup z růžového mramoru. Na straně, odkud neustále vály větry zrozen éna Raraku a mířící k Pan’potsunsk épahorkatině, byl celý poVobaný a poškrábaný a na druh éstraně byl ještě vidět spirálový vzor, který vytesali dávno mrtví umělci.\nKdyž Icarium vstoupil na nádvoří, zamířil přímo k šest stop vysokému sloupu a prohlédl si ho ze všech stran. Jeho zabručení Mappovi prozradilo, že našel, co hledal.\n„A tenhle?“ zeptal se Trell a položil pytel na zem.\nIcarium se k němu vrátil a oprašoval si dlaně. „Dole u paty je spousta maličkých ručiček s drápky – hledači jsou na Cestě.“\n„Krysy? Víc než jedna?“\n„D’ivers,“ souhlasil Icarium a kývl.\n„Kdo by to asi mohl být?“\nIcarium si prohlížel pláň táhnoucí se k západu. „Budou tu další. Převtělenci. D’iversové. Ti, kteří se cítí na ascendenci, i ti ostatní, všichni hledají Cestu.“\nMappo si povzdechl a prohlížel si starého přítele. Pocítil strach. D’iversové a převtělenci, dvojí prokletí tvaroměničství, horečky, na niž není léku. Stahují se. sem, na tohle místo. „Je to moudré, Icarie?“ zeptal se tiše. „Při nekonečném hledání tvého cíle jsme nakráčeli do toho nejméně příjemného sbíhání. Jestli se brána otevře, v cestě nám bude stát houf krvežíznivých jedinců, celých bez sebe, poněvadž věří, že brána nabízí ascendenci.“\n„Jestli taková cesta existuje,“ řekl Icarium s očima upřenýma na obzor, „tak tam možná najdu i svoje odpovědi.“\nOdpovědi nejsou požehnáním, příteli. V tom mi věř. Prosím. „Pořád jsi mi nevysvětlil, co uděláš, až je jednou najdeš.“\nIcarium se k němu obrátil se slabým úsměvem. „Jsem svým\nvlastním prokletím, Mappo. Žiji již pár století, ale co vím o vlastní minulosti? Kde jsou m évzpomínky? Jak mám posoudit svůj život, aniž bych to věděl?“\n„Někteří by tv éprokletí považovali za dar,“ podotkl Mappo a na chvilku se zatvářil smutně.\n„Já ne. Já v tomhle sbíhání vidím příležitost. Mohla by mi poskytnout odpovědi. Doufám, že k tomu, abych je získal, nebude nutn étasit zbraně, ale udělám to, jestli budu muset.“\nTrell si povzdechl podruh éa vstal. „Svoje odhodlání nejspíš budeš muset rychle vyzkoušet, příteli.“ Otočil se k jihozápadu. „Po naší stopě jde šest pouštních vlků.“\nIcarium rozbalil luk z rohodřeviny a rychlým, plavným pohybem ho napjal. „Pouštní vlci nikdy neloví lidi.“\n„Ne,“ souhlasil Mappo. Měsíc měl vyjít teprve za hodinu. Díval se, jak Icarium vyndává šest dlouhých šípů s kamennými hlavicemi, a pak se zahleděl do tmy. Zamrazilo ho strachy. Vlci ještě nebyli vidět, ale on je stejně cítil. „Je jich šest, ale jsou jeden. D’ivers.“ Lepší by bylo, kdyby to byli převtělenci. Proniknout do jedné šelmy je už tak dost nepříjemné, ale do několika.\nIcarium se zamračil. „To tedy musí být někdo mocný, aby získal podobu šesti vlků. Víš, kdo by to mohl být?“\n„Mám podezření,“ přiznal Mappo tiše.\nNecelých třicet kroků od nich se ze šera, kter éjako by samy vytvořily, vynořil půltucet šedohnědých postav. Na dvaceti krocích se vlci rozestoupili do půlkruhu proti Mappovi a Icariovi. Nehybným nočním vzduchem se nesl pronikavý pach d’iverse. Jedna hbitá šelma se přikradla blíž, ale když Icarium zvedl luk, zastavila se.\n„Ne šest,“ zamumlal Icarium, „ale jeden.“\n„Já ho znám,“ ozval se Mappo. „Škoda že on nemůže říct totéž o nás. Není si jistý, ale přijal krvežíznivou formu. Dneska v noci loví v poušti Ryllandaras. Rád bych věděl, jestli jde po nás, nebo po někom jiném?“\nIcarium pokrčil rameny. „Kdo promluví první, Mappo?“\n„Já,“ přihlásil se Trell a popošel dopředu. Tohle bude vyžadovat lstivost a vychytralost. Chyba by mohla být osudová. Posadil hlas nízko. „Daleko od domova, co. Tvůj bratr Trhač si umanul, že tě zabije. Kde byla ta rokle? V Dal Honu? Nebo to byl Li Heng? Tenkrát jsi byl d’iverskými šakaly, jestli si dobře vzpomínám.“\nRyllandaras promluvil v jejich hlavách, hlas mu praskal a zadrhával se, jak ho dlouho nepoužíval. Souboj v důvtipu s tebou mne láká, N’Trelle, než tě zabiji.\n„Nemusí to stát za to,“ podotkl pohotově Mappo. „Ve společnosti, ve který se pohybuju, jsem vyšel ze cviku, stejně jako ty, Ryllandarasi.“\nVůdčí vlk zalétl jasně modrýma očima k Icariovi.\n„Já moc důvtipu nemám,“ poznamenal jaghutský míšenec stěží slyšitelným hlasem. „A ztrácím trpělivost.“\nHloupost. Pouze šarm tě zachránit může. Rci, lučištníku, vzdáš se svého života pro úskoky svého společníka?\nIcarium zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne. Jeho názor na sebe sdílím.“\nRyllandaras vypadal zmateně. Tedy je to otázka účelnosti, že vy dva cestujete spolu. Společníci bez závazků, bez vzájemné důvěry. Sázky musí být vysoké.\n„Začínám se nudit, Mappo,“ poznamenal Icarium.\nŠest vlků ztuhlo jako jeden. Mappo Poříz a Icarium. Aha, chápeme. Vězte, že s vámi nemáme sporu.\n„Důvtipem se vyrovnáme,“ řekl Mappo a usmál se, než se zase zatvářil vážně. „Lov jinde, Ryllandarasi, než Icarium prokáže Trhači laskavost.“Než vypustíš to, co jsem přísahal, že budu chránit. „Je to jasný?“\nNaše cesty. se sbíhají, podotkl d’ivers, na stopě démona stínu.\n„Už ne stínu,“ opravil ho Mappo. „Ša’ik. Svatá poušK už nespí.“\nZdá se. Zakazuješ nám lovit?\nMappo se podíval na Icaria, jenž sklonil hlavu a pokrčil rameny. „Jestli chceš zkřížit čelisti s Aptorianem, je to tvá volba. Náš zájem je pomíjivý.“\nTak to se naše čelisti vskutku sevřou na hrdle démona.\n„Chceš si ze ša’ik udělat nepřítele?“ zeptal se Mappo.\nVůdčí vlk naklonil hlavu na stranu. To jméno mi nic neříká.\nOba poutníci se dívali, jak vlci odcházejí, znovu zmizeli v kouzelném šeru. Mappo vycenil zuby, pak si povzdechl, a Icarium kývl a nahlas vyslovil, co si mysleli oba. „Bude to brzy.“\nZáchlumští jízdválečníci vzrušeně zařvali, když po nakládacích rampách vyváděli sv émohutn éoře. Na nábřeží hissarsk ého císařského přístavu panoval hrozný zmatek, pohyboval se tu dav neukázněných domorodců, mužů i žen, a nad černými copy a špi\nčatými leby se jim pohupovaly železn éhlavice kopí. Z poprsně na věži u vjezdu do přístavu Kalous pozoroval divokou společnost s nemalým skepticismem a rostoucím neklidem.\nVedle říšského historika stál zástupce vrchní pěsti Mallik Rel, tlust éměkk éruce měl sepjat éa položen éna teřichu, pleK barvy naolejovan ékůže a byl cítit arenskými voňavkami. Mallik Rel vypadal na cokoliv, jen ne na hlavního poradce sedmiměstského velitele malazských vojsk. Přítomnost džhistálského kněze Staršího boha moří Maela, jenž tu měl jménem vrchní pěsti oficiálně přivítat novou pěst 7. armády, byla právě tím, nač vypadala: vypočítanou urážkou. Ačkoliv, opravil se Kalous v duchu, muž po jeho boku se mezi říšskými hráči na zdejším kontinentě za velmi krátkou dobu pozvedl k moci. Mezi vojáky o tomto úlisném, uhlazeném knězi a o tom, čím drží vrchní pěst Pormquala v hrsti, kolovaly tisíce klepů – ale nikdo je nevyslovil hlasitěji než šeptem, poněvadž cesta Mallika Rela k Pormqualovu boku byla dlážděná záhadnými nehodami, kter épotkaly každ ého, kdo mu stál v cestě, a ty nehody byly smrtelné.\nPolitická bažina mezi malazskými okupanty v Sedmiměstí byla stejně kalná jako nebezpečná. Kalous tušil, že nový velitel nebude chápat náznaky opovržení, neboK, stejně jako on sám, příliš neznal civilizovanější odstíny chování jako ochočenější občan éříše. Pro historika zůstávalo otázkou jen to, jak dlouho Coltain z Vraního klanu sv éjmenování přežije.\nMallik Rel našpulil pln érty a pomalu vydechl. „Historiku,“ řekl tiše a v jeho šeplavém hlase se slabě ozýval přízvuk z Gedorian Falar. „Vaše přítomnost mne těší. A taky vzbuzuje zvědavost. Arenský dvůr je daleko. “ Usmál se, aniž by odhalil nazeleno obarven ézuby. „Opatrnost zrozená z dalek éčistky?“\nSlova jako pleskání vln, beztvará přetvářka a nekonečná trpělivost boha Maela. Toto je můj čtvrtý rozhovor s Relem. Ach, jak ho jenom nemám rád! Kalous si odkašlal. „Císařovna mi nevěnuje pozornost, Džhistále. “\nMallik Rel se tiše zasmál, znělo to jako chřestění hadího ocásku. „Nevěnuje pozornost historikovi, či historii? Náznak hořkosti nad odmítnutou, ba hůř, nepřijatou radou. BuVte klidný, z věží Unty se žádn ézločiny neplíží.“\n„To rád slyším,“ zamumlal Kalous a napadlo ho, odkud to asi kněz ví. „Zůstávám v Hissaru kvůli výzkumu,“ vysvětlil po chvíli.\n„Precedens s posíláním vězňů do otataralových dolů na ostrově sahá do časů císaře, i když to bylo obvykle vyhrazeno mágům.“\nKalous kývl. „Účinné, ano, i když nevypočitatelné. Specifické vlastnosti otataralu jako rudy otupující magii zůstávají většinou záhadou. Přesto většinu čarodějů postihlo šílenství, ačkoliv není známo, zda to byl účinek otataralov érudy, či následek toho, že neměli přístup ke svým chodbám.“\n„Nějací mágov év příštím nákladu otroků?“\n„Otázka bude brzy zodpovězená.“\n„Brzy,“ souhlasil Kalous.\nNábřeží ve tvaru T bylo pln éválkychtivých Záchlumčanů, vyděšených přístavních dělníků a netrpělivých válečných ořů. Na konci, kde se přístav otevíral do dlážděného půlkruhu, brzdil provoz kordon hissarsk égardy. Gardist ébyli ze sedmiměstsk ékrve, drželi štíty, tulvary měli tasen éa širokými čepelemi výhrůžně mávali na Záchlumčany, kteří poštěkávali výzvy.\nNa poprseň dorazili další dva muži. Kalous kývl na pozdrav, Mallik Rel se je nenamáhal vzít na vědomí – ani drsného kapitána, ani jediného přeživšího mága 7. armády, poněvadž oba měli příliš nízkou hodnost, aby se kvůli nim namáhal.\n„No, Kulpe,“ řekl Kalous podsaditému bělovlasému čaroději, „dorazil jsi nejspíš právě včas.“\nKulp měl úzký, sluncem osmahlý obličej, a nyní nasadil mrzutý výraz. „Přišel jsem sem, abych zachránil sv éstar ékosti, Kalousi. Nehodlám se stát rohoží pod Coltainovýma nohama na jeho cestě k povýšení. Nakonec to jsou jeho lidi. To, že nehnul prstem, aby utišil tuhle hrozící bouři, pro něj zrovna nesvědčí, řekl bych.“\nKapitán po jeho boku zabručel na souhlas. „Leze mi to krkem,“ vrčel. „Polovička důstojníků tady viděla první krev v boji s tím parchantem Coltainem, a teV tu má převzít velení. Pro mistra Kápě,“ odplivl si, „jestli hissarská garda rozseká Coltaina a ty jeho záchlumský divochy přímo tady na nábřeží na kusy, nikdo slzu neuroní. Sedmá je nepotřebuje.“\n„Pravda,“ řekl Mallik Rel Kalousovi s přimhouřenýma očima, „za hrozbou povstání. Tento kontinent je hnízdem zmijí. Coltain zvláštní volbou –“\n„Zas tak zvláštní ne,“ namítl Kalous a pokrčil rameny. Pak ob\nrátil pozornost zpátky k tomu, co se dělo dole. Záchlumčan énejblíž hissarsk égardě se před obrněnou řadou začali naparovat. Za chvíli určitě dojde k bitvě – uzávěra se stane vražedným polem. Historikovi se sevřel žaludek, když si všiml rohovinových luků záchlumských vojáků. Z ulice napravo od hlavní kolonády se objevila další setnina gardistů, ježící se píkami.\n„Můžeš to vysvětlit?“ zeptal se Kulp.\nKalous se obrátil a s překvapením viděl, že se ostatní tři muži dívají na něj. Promyslel si svou poslední poznámku a znovu pokrčil rameny. „Coltain sjednotil záchlumsk éklany k povstání proti říši. Císaři dalo spoustu práce zkrotit ho – jak někteří z vás vědí z první ruky. Pravda, císař si získal Coltainovu věrnost –“\n„To nikdo neví.“ Kalous se usmál. „Císař sv éúspěchy moc nevysvětloval. V každém případě, jelikož císařovna Laseen nemá v lásce vyvolen évelitele sv ého předchůdce, Coltaina nechala hnít v nějak édíře v Quon Tali. Pak se situace změnila. Pobočnici Lorn zabili v Darúdžhistánu, vrchní pěst Dujek a jeho vojsko zběhli a účinně tak zastavili cel égenabakisk étažení, a tady v Sedmiměstí se blíží Rok Drydžhny, předpovězený jako rok vzpoury. Laseen potřebuje schopn évelitele, než jí všechno proklouzne mezi prsty. Nová pobočnice Tavore je nezkušená. Takže. “\n„Coltain,“ kapitán kývl a zachmuřil se ještě víc. „Poslali ho sem, aby převzal velení Sedm éa zarazil povstání –“\n„Nakonec,“ podotkl Kalous suše, „kdo by měl lépe vyřídit vzpouru než válečník, který jednu sám vedl?“\n„Ke vzpouře dojde-li, chab émá šance,“ podotkl Mallik Rel s očima upřenýma na scénu dole.\nKalous viděl, jak se blýsklo půl tuctu tulvarů, Záchlumčané couvali a pak začali vytahovat dlouh énože. Zřejmě si našli vůdce, vysokého, divoce vypadajícího válečníka s amulety v dlouhých copech, jenž nyní povzbudivě křičel a mával zbraní nad hlavou. „Kápě!“ zaklel historik. „Kde, pro všechno na světě, je Coltain?“\nKapitán se zasmál. „Ten vysoký s dlouhým nožem.“\nKalous vykulil oči. Ten šílenec je Coltain? Nová pěst Sedmé?\n„Vůbec se nezměnil, jak vidím,“ pokračoval kapitán. „Když si chcete udržet velení všech klanů, tak musíte být horší než všichni ostatní dohromady. Proč myslíte, že ho měl císař tolik rád?“\n„Beru chraň,“ zašeptal zděšeně Kalous.\nVzápětí Coltainův pronikavý výkřik celou záchlumskou setninu umlčel. Zbraně zajely zpátky do pochev, luky se sklonily, šípy se vracely do toulců. Dokonce i kopající a kousající koně se uklidnili, zvedali hlavy a stříhali ušima. Kolem Coltaina se objevil volný prostor. Vysoký válečník se obrátil zády k vojákům a mávl rukou. Čtveřice na věži se mlčky dívala, jak všichni Záchlumčané sedlají koně. Za necelou minutu už byli všichni v sedlech a seřadili koně do těsn épřehlídkov éformace, za niž by se nemuseli stydět ani elitní říšští vojáci.\n„To,“ poznamenal Kalous, „bylo dokonale provedeno.“\nMallik Rel si lehce povzdechl. „Drsn énačasování, šelmí cit pro výzvu, pak opovržení. Ukázka pro gardisty. Pro nás též?“\n„Coltain je had,“ prohlásil kapitán, „jestli se ptáte na tohle. Jestli si vrchní velení v Arenu myslí, že kolem něj můžou tancovat, tak je čeká oškliv épřekvapení.“\n„Velkorysá rada,“ uznal Rel.\nKapitán se tvářil, jako by právě spolkl něco ostrého, a Kalous si uvědomil, že voják promluvil, aniž by si uvědomil, že kněz také patří k vrchnímu velení.\nKulp si odkašlal. „Nechal je seřadit – jízda do kasáren tedy nejspíš bude klidná.“\n„Přiznávám,“ řekl Kalous suše, „že se na setkání s novou pěstí Sedm étěším.“\nRel, s očima s těžkými víčky upřenýma pod věž, kývl. „Souhlasím.“\nRybářský člun za sebou cestou na jih nechal ostrov Skara a pustil se na moře Kansu. Jeho trojúhelníková plachta pleskala. Jestli vítr vydrží, za čtyři hodiny se dostanou k ehrlitanskému pobřeží. Šumař se zamračil ještě víc. Ehrlitanské pobřeží, Sedmiměstí. Nesnáším tenhle odpornej kontinent. Nesnášel jsem ho poprvý, a te> ještě víc. Naklonil se nad okrajník a do teplých, zelených vln vyplivl kyselou žluč.\n„Cítíš se líp?“ zeptal se Kvítko z přídě. Mládenec byl hezky opálený a ve tváři se mu zračila upřímná starost.\nStarý sabotér by ho do ní nejradši praštil pěstí. Místo toho jen zavrčel a dřepl si.\nKalam se drsně zasmál od kormidelního vesla. „Šumař a voda nejdou k sobě, mládenče. Koukni na něj, je zelenější než ta tvoje zatracená okřídlená opice.“\nO Šumařovu tvář se otřel soucitný vzdech. S námahou otevřel jedno krví podlit éoko a uviděl před sebou maličký, svraštělý obličejík. „Běž pryč, Moby,“ zachraptěl Šumař. Zmok, bývalý sluha Kvítkova strýčka Mammota, zřejmě sapéra adoptoval, jako to často dělávali toulaví psi a kočky. Kalam by samozřejmě řekl, že je to obráceně. „To je lež,“ zašeptal Šumař. „Kalam je dobrej vtom–“třeba jak se povalovat celej zatracenej tejden v Rutu Dželbě kvůli náhodný šanci, že se objeví nějakej koráb ze Skrae. „Zaplatit si pohodlnou cestu, co, Šume?“ Ne jako při tý všivý plavbě přes oceán, to ne – a ta měla bejt taky pohodlná. Celej tejden v Rutu Dželbě, tý žumpě plný ještěrek a oranžovejch cihel, a pak co? Osum jakatasů za tenhle děravej sud na pivo přeříznutej vejpůl.\nJak ubíhal čas, pravideln éhoupání Šumaře ukol ébalo. V duchu se vrátil zpátky k děsivě dlouh écestě, která je přivedla až sem, a pak k děsivě dlouh écestě, která ještě ležela před nimi. My nikdy nic neděláme tím jednodušším způsobem, co?\nNejradši by každ émoře vysušil do poslední kapky. Lidi mají nohy, ne ploutve. A pak máme překročit pevninu – mouchama zamořenou pustinu bez vody, kde se lidi usmějí, jenom když člověku oznamují, že ho chtějí zabít.\nDen se vlekl dál, zelenkavý a roztřesený.\nVzpomněl si na sv édruhy, kter énechal v Genabakis, a přál si, aby mohl pochodovat s nimi. Do náboženský války. Na to nezapomínej, Šume. Náboženský války nejsou žádná legrace. Schopnost rozumně uvažovat, umožňující kapitulaci, v takových případech nefunguje. Přesto byl oddíl všechno, co v posledních letech poznal. Bez jeho stínu se cítil jako nahý.Zestarý společnostizůstal jenom Kalam, a ten zemi před náma považuje za domov. A usměje se, než zabije. A co to vůbec s Rychlým Benem naplánovali a ještě mi o tom neřekli?\n„Tady jsou další lítající ryby,“ ozvala se Apsalar, která mu mezitím položila měkkou ruku na rameno. „Jsou jich stovky!“\n„Honí je něco velkýho z hlubiny,“ řekl Kalam.\nŠumař se se zaúpěním narovnal. Moby pohotově využil příležitosti, aby odhalil, co se skrývá za jeho cukrováním, vlezl si sapérovi pod halenu, na břiše se mu stočil do klubíčka a zavřel žluté oči. Šumař sevřel okrajník a připojil se ke svým druhům, aby se podíval na hejno létajících ryb zhruba sto yardů na pravoboku. Mléčně bílé ryby, dlouhé jako lidská paže, vyskakovaly z vln, pře\nJosh Kaufman is the author of the #1 international …


eL Beauty Blog: Letní novinky Pupa Milano || Recenze + soutěž\nKrásný den vám přeji! Léto je v plném proudu, byť to tak posledních pár dní v Praze nevypadalo a já jsem konečně pořádně vyzkoušela novinky značky Pupa Milano a jako obvykle jsem našla několik produktů, které jsou vážně skvělé a několik, které mě zase až tolik neoslovily. Pokud vás tedy zajímá, které jsou které, vše se dozvíte v dnešním článku.\nZa produkty k recenzi děkuji Pupa Milano a můžeme jít rovnou na to. :) Produkty jsem netestovala všechny a ve všech odstínech, ale některé jsem si nechala pro vás do soutěže, která bude jako obvykle probíhat na mém Instagramu a objeví se během dneška, tak se když tak zapojte, držím vám palce! :)\nZačnu tím pozitivním. *Mono oční stíny Holo Eyeshadow z kolekce Summer in LA. Jsou dva, mají být voděodolné a mají nádherné duochromatické odstíny. 001 je světlá zlatá s přechodem do růžova, druhý odstín 002 je červeno bronzová s přechody do meruňkova. Nepopisuje se to úplně jednoduše, protože odstíny jsou krásné metalické a unikátní. Mají v sobě třpytky a jsou měkké, skoro až jako by byly krémové. Voděodolné jsou více méně také, ale bez báze se mi slévají. Což jak už asi víte, je můj věčný boj se stíny všech značek a cenových kategorií, proto neviním Pupa stíny, ale má víčka. :) S bází nemám problém s celodenní výdrží. Rozhodně doporučuji!\n*Tužky na oči jsem si nechala obě, protože se mi moc líbí odstíny. Hnědá čokoládová matná 69 a bronzová hnědá 70. Tužky překvapivě dobře drží a jako podklad pod stíny, nebo jako linka jsou bezva. Tužku od Lottie London sice nepřekonají, ale špatné vůbec nejsou. Samy o sobě se mi na víčku také slévají, ale jako podklad třeba pod kouřovky jsem s nimi neměla problém. Jsou hezky měkké, krémové, dobře se s nimi kreslí a jsou dobře pigmentované. V rozumném čase se dají rozmazat a následně zaschnou.\nJako linka mi drží, jen na víčku bez báze, nebo zapudrování stíny, se lehce slily. I tak ale doporučuji, protože jsou tyhle tužky fajn a mají hezké odstíny. Na druhém konci mají houbičku, kterou můžete na roztírání použít, ale je tvrdší, takže se hodí spíš na rozmazání linky, než na celé víčko.\nMatné rtěnky v tužce *Matt Shaping Lipstick jsem dostala dvě, matnou růžovo fialovou 001 a matnou červeno oranžovou. Tu červeno oranžovou 002 jsem si nechala, jak jinak. :) Růžovo fialovou budete mít vy v soutěžním balíčku. Odstíny jsou zářivé, letní a rtěnky jsou dobře pigmentované a hezky matné. Díky tomu dobře drží na rtech, ale trochu vysušují. Není to nic hrozného a vzhledem k ceně dávám i tady palec nahoru. A to i za úzký tvar, díky kterému můžu být přesná a rty hezky vykreslit.\n*swatche na fotkách zleva: tužky na oči Multiplay 69, 70, Holo Eyshadow 001, 002, Matt Shaping Lipstick 002\nVelkým favoritem jsou *neonové laky na nehty. Protože laků mám doma desítky, rozhodla jsem se o ně podělit s vámi a sama jsem si nechala jen tři. Jsou to neonky z řady Lasting Color Shock a jsou skvělé. Protože to jsou neonové odstíny, ty tmavší budou lepší než ty světlejší. Na nehtech jsem měla už všechny tři a nejlépe kryje 009 zářivá růžová. Snad ta nejhezčí růžová neonka, kterou jsem kdy viděla. Ta slušně kryje už v první vrstvě, za to oranžová 006 a žlutá 002 jsou hezčí určitě ve dvou vrstvách. Celkově jsem z Pupa laků nadšená! Dobře mi drží, mají super štěteček a vcelku rychle zasychají. Já jako obvykle lakuji s base coatem a top coatem OPI, což je ta nejlepší kombinace ever s jakýmkoliv barevným lakem a nehty mi pak vydrží hezké minimálně pět dní, spíš týden.\nDo soutěže vám nechávám i *tvářenku Blush Me a *rozjasňovač Light Me, které jsou v netradičním balení. Tyčinky mají produkt ve víčku a v druhé části je houbička, na kterou se po zašroubování víčka přenese produkt. Popravdě, tohle asi nejsou vychytávky pro mě. Nemám ráda houbičky v makeupu a krémové tvářenky moc také ne. :) Tak snad udělají radost někomu z vás! Jak už jsem někde psala, dovedu si je představit v kabelce třeba po koupání, kdy vám stačí jen tvářenka, nebo trocha lesku, abyste vypadaly o malinko víc fresh a upraveně, do mého běžného líčení si je ale představit nedovedu.\nPokračujeme *tekutými očními stíny Made To Last Liquid Eyeshaadow. Ty mají být voděodolné a jsou v různých odstínech. Já si nechala dva, hnědý 003 a taupe 006. Mají prohnutý aplikátor, který hezky kopíruje víčko. Konzistence je na první pohled vodovější a dobře pigmentovaná. Já jsem měla trochu problém s aplikací. Špatně se mi stíny rozmazávají a ztrácí rozmazáváním pigmentaci, takže si musím dát klasické kolečko, nanést, rozmazat, nanést, rozmazat, nanést, rozmazat. Všimla jsem si toho hlavně u tmavšího odstínu, u toho světlejšího je aplikace mnohem jednodušší. Stíny se krásně lesknou, některé víc, některé méně a jakmile zaschnou, tak drží. Drží opravdu výborně a kdyby mi tmavší odstín při aplikaci nedělal fleky, doporučila bych tyhle stíny také. Takhle si spíš myslím, že pokud nějaký budete chtít, sáhněte spíš po těch světlých, nebo se obrňte trpělivostí. :)\nŘasenka *Vamp Explosive Lashes je také nová a já se trochu bála, protože Rendy si ji moc neoblíbila.:) Já jsem s ní ale opravdu spokojená! Preferuji hodně výrazný efekt na řasách a mám ráda řasy obalené. Z toho důvodu mi nevadí, když je řasenka hodně mokrá, hustá a řasy trochu slepuje. To je přesně případ Vamp řasenky. Dělá výrazné řasy i z mých krátkých a světlých během jednoho přetření. Případné obtisknutí při aplikaci spravím vatovou tyčinkou a za ten efekt jí to prominu. :) Během dne neopadává a neobtiskuje se, takže já jsem s touhle řasenkou spokojená moc! Pokus preferujete sušší řasenky, budete to cítit naopak. :)\nČlánek zakončím jak jinak než se skincare. Celkově bych péči od Pupa označila jako péči pro mladé slečny a přiznám se, že za svoji skincare ji měnit určitě nebudu. To ale neznamená, že si ji někdo z vás třeba neoblíbí. Pleťový krém s ochranným faktorem 50 najdete v balíčku pro vás, protože já se, přiznám se, takhle vysokého ochranného faktoru bojím. :) místo toho jsem zkoušela *After Sun Face Cream, který je určen na pleť po opalování a má opálení podporovat. Já si všimla hlavně příjemné konzistence, lehké hydratace a pro nenáročné uživatelky asi proč ne.\nCo mi přijde naopak jako výborný kousek, který rozhodně spotřebuji, je *sprej s ochranným faktorem 50+, který je opravdu neviditelný. Je na tělo, je průhledný, rychle zaschne, má sladce mátovou vůni a nespálila jsem se s ním. Na druhou stranu, pro děti, citlivou pleť, nebo fototyp jedna, který se snadno a rychle spálí, bych asi vybrala raději něco z lékárny. Pokud se jako já nespálíte nikdy, pak je tohle super volba.\n*Chladivý gel proti celulitidě ze stejné řady Sport Addicted má stejně jako sprej s ochranným faktorem sladkou mátovou parfemaci a funguje jako osvěžení po horkém dni. Jestli pomáhá proti celulitidě vám neřeknu, ale líbí se mi jeho lehká hydratace, u to, že po rozmazání vůbec nelepí a jako by na pleti ani nebyl. Což oceníte zejména v případě, že na těle žádné lepivé krémy a gely nesnesete.\nRozhodně mrkněte na soutěž na mém Instagramu a dejte mi vědět, co na novinky říkáte a jak se vám líbí! V soutěžním balíčku totiž najdete troje tekuté oční stíny v odstínech 008, 011 a 002, matnou rtěnku v tužce v odstínu 001, tvářenku Blush Me, rozjasňovač Light Me, neonové laky na nehty v odstínech 001, 003, 012, dva laky s gelovým efektem v odstínech 183 a 182 a Face Cream s ochranným faktorem 50.\nKdybych já měla doporučit moje favority od Pupa, pak rozhodně neonové laky na nehty a mono stíny, které jsou opravdu krásné a povedené! Rtěnka také není špatná, ale must have to není a řasenku doporučuji všem, komu stejně jako mně nevadí výrazné a trochu clampy řasy jedním tahem. :) Dejte mi vědět, jak se vám novinky líbí a těším se na vaše komentáře a zase příště! L.\nŠtítky: Novinky, Recenze, Soutěž\nZuzanka 15. července 2018 22:10\nLaky na nechty sú podľa mňa to najlepšie, čo Pupa dokáže. Krásne farby, dobré krytie a výdrž. Tá oranžová je nádherná, čo máš na nechtoch! Inak mám rada ešte aj matné tekuté rúže :)\nS tím souhlasím! Laky jsou skvělé - a taky ty mono stíny 👌🏼\nLenka Brestenská 17. července 2018 20:58\nČo sa týka tejto značky, mám rozporuplné pocity, ktoré sú spôsobené kolísavou kvalitou rôznych výrobkov. Niečo kvalitné, niečo úplne mimo.V každom prípade mám pocit, že niektoré výrobky sú určené najmä mladšej kategórii, tomu ale nezodpovedá cena.\nZa mňa ma táto značka veľmi neoslovila a už ju nekupujem.\neL Beauty Blog 30. července 2018 11:32\nV podstatě s tebou souhlasím, ale chce to vybírat, laky na nehty a ty mono stíny jsou špičkové! Ten zbytek je průměr, ale zase úplně s drogerií bych to nesrovnávala :))


Moderní byt | Klozet a jeho věrná družina\nNacházíte se zde: Moderní byt | Interiér | Klozet a jeho věrná družina\nLatrínám či kadibudkám neodzvonilo, patří přírodnímu naturelu venkovské romantiky, která nabízí únik z každodenního zběsilého tempa. Naopak modernímu interiéru vládnou komfortní klozety vybavené vyspělými technologiemi.\nKlozet si určitě nebudete vybírat jen podle vzhledu, je třeba brát v úvahu i další kritéria. Pokud na mísu usedáte na dobu delší než nezbytně nutnou, jistě oceníte její ergonomii, pohodlí a nepochybně i nenáročnou údržbu.\nVaší pozornosti by ale neměla uniknout ani úspornost a efektivita splachovacího systému. Nejbližší kamarád bidet se však ocitl v ohrožení, protože speciální bidetová sedátka dnes nabízejí kromě spršky s regulací sprchovacího proudu i osoušení teplým vzduchem, odsávání zápachu, vyhřívání sedátka a osvětlení, které slouží v nočních hodinách jako orientační maják ve tmě. A bidetová sprška základní funkci bidetu také zastane.\nLENKA SAULICHOVÁ redaktorka\nJestliže se o něčem dá se stoprocentní jistotou říct, že je na h..., tak je to klozet. To není vulgarita, ale realita. Dokonce o těch nejmodernějších a jejich blízké partě bidetů a spršek se dá hovořit jen v superlativech. Jde totiž o moderní a dokonalé wellness produkty, jejichž existence je opodstatněná nejen praktickým a více či méně komfortním užíváním, ale také příjemným vzhledem, který harmonicky splývá s estetickým výrazem celé koupelny.\nHojněji jsou sice užívány západním směrem od našich hranic, ale zabydlují se i v České kotlině. Vždyť koupelně postupně mizí hranice a pozvolna se svým typickým vybavením vkrádá do teritoria jiných místností, tak proč by se měly tak nezastupitelné předměty moderní domácnosti, jakými klozety nepochybně jsou, krčit někde stranou! Naopak, jejich designu je věnována náležitá péče, stejně jako jejich perfektní službě. Ty nejdokonalejší vás nejen opláchnou, ale i osuší, odvedou zápach a ještě k tomu i zavoní!\nMnohých se nemusíte dotýkat ani rukou, postačí dálkový ovladač! Mohly by křičet, jak jsou dokonalé, ale vynikající systémy je ztišily. Šikulky úsporné! Také zvládnou pohotově a vzorně opláchnout celou vnitřní část klozetové mísy jen se čtyřmi litry vody. Hygienu zvyšují a nároky na údržbu snižují jejich speciální povrchové úpravy keramiky, které zabraňují usazování nečistot. Co víc si přát? Třeba lepší ceny komfortních klozetů nebo centimetry navíc, aby se do koupelny vešel i bidet.\n1,5 roku života představuje čas jednoho člověka strávený na toaletě. To je 12 tisíc hodin. Proto si dopřejte maximum komfortu s moderními technologiemi


Pozitivní noviny › Stanislav Moc: Austrálie - můj osud (20)\nByli jsme v Darwinu! Dokázali jsme to, ale všichni čtyři včetně psa jsme byli hladoví a v kase byl poslední dollar a čtyřicet centů....\nVrátili jsme se z přístavu do města a pomalu jím projížděli. Centrum se skládalo ze čtyř ulic, z nichž hlavní byla Smith street, kde bylo několik jednopatrových budov, ale většina domů byla přízemních. Hotely byly ve městě také čtyři, z nichž jeden, Hotel Don v Cavenagh street byl postaven z bambusu. Škvírami mezi bambusovými kulatinami pronikalo do ulice světlo, a když jste přiložili k takové díře oko, tak jste viděli do sálu. Všude jsme se ptali na Samuela Vstapa, Michalova otce, ale nikdo ho neznal, natož aby vlastnil jeden z hotelů. Někdo nám poradil, že je ještě hotel na Parapu a v Night Cliffu. Na Parap jsme zajeli, ale to bylo za městem, Night Cliff byl ještě dál. Michal přece jasně říkal, že otcův hotel byl ve městě. Dolehly na nás chmury, že si to Michal všechno vymyslel, že nám lhal a žádný Samuel Vstap neexistuje, protože v Darwinu neexistuje hotel, který by vlastnil. To byl fakt. Franta Michala bránil, že jsme ještě neobjeli motely a kdo ví, třeba to Michal popletl, hotel jako motel, ale mnoho přesvědčení v jeho hlase nebylo.\n„Tak dobře,“ řekl jsem, „jestli existuje, tak by měl být v telefonním seznamu!“\nZajeli jsme k nejbližší budce a prohlédli si telefonní seznam. Samuel Vstap tam byl!\nVytočil jsem číslo a ohlásil se mi Michalův otec. Rozhovor to nebyl nijak příjemný. Pan Vstap chtěl vědět, co vlastně od něj chceme a to jsem mu po telefonu říci nechtěl, a tak jsem jen opakoval, že nás posílá jeho syn a jestli bychom se někde nemohli sejít. Nakonec povolil a zeptal se, odkud vlastně voláme. Řekl jsem mu to a on odpověděl, že bydlí za rohem a abychom se u něj teda stavili.\nByl to typický darwinský dům své doby. Stál na kůlech a pod ním byla cihlová prádelna, kterou tehdejší stavitelé z mně neznámých důvodů vždy umístili doprostřed stavby. Vstapův dům měl ale vedle prádelny ještě několik místností. Pod otevřenou stranou budovy byl stůl a plážové židle. Pozemek měl docela roztomilou tropickou zahradu s palmami a okrasnými keři, z nichž jsem poznal jen ibišky, které krásně a omamně voněly. Piňďa se okamžitě rozeběhl po zahradě a všechno očuchával. My jsme vyšli po schodech nahoru a pan Vstap nás vpustil do obyváku a při tom nás nabádal, abychom mluvili potichu, že jeho dcera ještě spí, protože oba pracují dlouho do noci. Posadili jsme se a byli zticha. Pan Vstap si zapálil doutník a zeptal se, co mu přinášíme. Nepřinášeli jsme mu nic, vlastně jen pozdrav od jeho syna. To byl náš jediný trumf v této konverzaci a my ho museli vynést hned na začátku. Pan Vstap pokýval hlavou a neodpověděl. Rozhostilo se nepříjemné ticho, ale hned nato a naštěstí, do místnosti vstoupila jeho dcera Nita. Pozdravili jsme a pan Vstap nás představil slovy: „Tohle jsou taky Češi, Nito, přivezli pozdrav od Michala.“\n„ A tos jim nic nenabídl?“ řekla Nita s výčitkou v hlase. „ Kluci, máte žízeň?“\nTo nás zachránilo, protože žízeň jsme měli. Nita přinesla pomerančový džus s ledem a při tom se nás vyptávala na Michala a rozhovor se rozproudil. Vyprávěli jsme, jak jsme s ním chodili na pivo a že to je prima kluk.\n„Prima, prima, primadona to je! Nechce se učit a chce se vrátit domů!“ vybafl Samuel Vstap, který se až do té chvíle rozhovoru nezúčastnil.\nSnažili jsme se ho trochu uklidnit poukazem na to, že tu je první rok a všechno je v angličtině, tak ať se nediví, ale že se to určitě poddá a Michal to nakonec zvládne. Pan Vstap se rozčílil a jal se nám vyprávět, kolik ho to stálo a jak hned po okupaci jel do Jugoslávie a Michala dostal do Austrálie na předem vystavený pas a ten také nebyl zadarmo!\nNěco jsme o téhle věci věděli od Michala. Ten nám to vyprávěl ovšem trochu jinak. V jeho verzi jim oběma svištěly kulky kolem uší a oni se prodírali jugoslávskou šumou (křovinami) přes hranice do Rakouska. Tuhle verzi jsme ale moudře zamlčeli a nechali pana Vstapa vypovídat. Ten nakonec řekl: „ A vůbec, Nito, přines klukům pivo!“\nPak se hovor stočil na nás a my jsme vyprávěli své zážitky a dělali si ze sebe legraci a nejvíce v tom vynikal Franta a já jsem viděl, že Nitě se jeho řeči líbí nejvíce, že my s Petrem jsme druzí, i když jsme se také snažili, a že Fanoušek nemůže udělat chybu, ať řekne co řekne. Nita byla hezká, v našem věku, vysoká a statná a uměla se smát. Byla v Austrálii už několik let a pracovala v otcově restauraci, nikoli hotelu, čímž se naše marné hledání vysvětlilo. Restaurace se jmenovala „Knickerbocker“ a otevírala jen na dvě hodiny v poledne, jak bylo tehdy v Austrálii zvykem, a pak až od pěti do půlnoci. Samuel Vstap nám vysvětlil, že nový zákon, který vstoupil v platnost, zatímco jsme cestovali, upravil otevírací hodiny. Hospody teď měly otevřeno až do desíti a restaurace do půlnoci. Pan Vstap měl obavy, že lidé se do desíti v hospodě opijí a půjdou domů, místo k němu na večeři, jak bylo až do teď zvykem. Chlácholili jsme ho, že lidé se možná opijí, ale opilci nechtějí domů, to je známé a určitě půjdou k němu, že od desíti teď u něj budou návaly. Což, jak se nakonec ukázalo, byla pravda, ale to jsme v té chvíli nevěděli a jenom kecali. Ani pan Vstap tomu moc nevěřil, pokyvoval hlavou a říkal: „Jen aby, jen aby...“\nNakonec se nás Nita zeptala, kde bydlíme, a my jsme po ravdě řekli, že nikde. Nita se podívala na otce, ten zuřivě zabafal z doutníku a řekl, že dole je volný pokoj, kdybysme chtěli, tak na pár dní tam můžeme zůstat, než si něco najdeme. My jsme se upejpali, jak je českým zvykem, že jsme zvyklí v autě a pak jsme řekli, že jó, že to je vlastně úžasný a hlavně abychom nepřekáželi ..\nOba dva pak s námi sešli dolů a Nita si pohladila Piňďu a párkrát mu hodila balónek. Pes ho vždy přinesl a Nita si všimla, jak je hubenej a chtěla vědět, kdy žral naposled. My jsme se na oko začali dohadovat jestli to bylo v Mt.Ise u rybářů nebo v Matarance, ale dobře jsme věděli, že to bylo včera, když jsme kadili. Tuto informaci jsme však Nitě prozíravě nesdělili. Ta prohlásila, že to je týrání zvířat a abysme u ní psa nechali, že se o něj postará. Pan Vstap si mě vzal stranou a zeptal se, kolik máme peněz. Přiznal jsem, že dolar čtyřicet. On vytáhl ze zadní kapsy šrajtofli, jakou mívají vrchní, vyndal z ní čtyřicet dolarů a řekl: „Na!“ Já jsem mu hrozně děkoval, že to je od něj opravdu hezké a ten šlechetný muž máchl rukou a odpověděl, že mu to dám zpátky, až budu mít ...\nVyndali jsme své věci z auta a nanosili je do prázdného pokoje. Pak už bylo půl páté a Vstapovi museli do restaurace a nám to bylo trapné, že oni musí ze svého a my, vlastně cizí, bysme tam měli zůstat, a tak jsme řekli, že půjdeme s nimi a podíváme se po městě.\nJeli jsme za nimi a viděli, že restaurace je v malém přízemním domečku na Smith street, ale my jeli dál a zastavili před hotelem Victoria, který byl na stejné straně ulice, ale v druhém bloku. Byl to nejnavštěvovanější hotel v Darwinu, který měl vzadu pivní zahradu a přes tu se dalo projít do West Lane, kde byl pracovní úřad. Ten vchod byl ze zadu, průčelí měl pracák na Mitchell street. Vstoupili jsme a zjistili, že hospoda je plná.\n“ Tak si dáme na stojáka, ne?“ navrhl Franta. Šel jsem koupit pivo, zatímco kluci obhlíželi, kam se s ním postavíme. Když jsem pivo přinesl, Franta zrovna říkal: “ Říkám ti, že támhle u toho stolu mluvěj česky!“\n„Tak se tam podívám.“ Odpověděl Petr. Vzal si ode mne pivo a šel přes lokál k označenému stolu. Postavil se vedle a bylo vidět, že poslouchá. Pak se dal se sedícími do řeči a nakonec ukázal na nás. Asi řekl něco vtipného, protože lidi u stolu se zasmáli a pokynuli nám. Přešli jsme k nim a přisedli si, což nebylo tak lehké, protože bylo plno a volné židle se těžko sháněly. Byla to parta Čechů, většinou emigrantů z roku 68 jako my, ale bylo tu i pár starších z osmačtyřicátého. Ti byli opravdu místní a měli i zajímavé přezdívky jako Stalin, Mydlinka a de Gaul. Chvíli jsme se bavili o nás, odkud jsme a jak jsme se sem dostali. Mydlinka nám radil, abychom šli za Jardou Kolečkem, který bydlí na Berrimah a všem novým Čechům pomáhá.\n“Nechá vás vyspat a ještě sežene práci,“ tvrdil, „ Jarda se vyzná a má kontakty.“\nByla to dobrá parta, pivo kupovali po rundách a nestarali se, kdo už platil a kdo ještě ne. Stalin mi vysvětlil, že všichni Češi chodí do „Victorky“, když přijedou do Darwinu, protože většinou dělají v buši. Tam si vydělají a mohou platit za ty, co zrovna mají smůlu a jsou bez práce.\n„ Jo, až budete vydělávat, tak bude řada na vás,“ říkal, „ale za tím Jardou běžte, ten vám pomůže!“\nUdělali jsme s nimi pár rund a také jednu zaplatili a rozloučili se. Měli jsme ukrutný hlad.\n„ Běžte se najíst k Samovi,“ radil Mydlinka, „tam je to nejlacinější. My tam chodíme taky, když tady zavřou.“\n“K Jakýmu Samovi?“\n„No k Vstapovi, dyk u něj bydlíte, ne?“\nVyšli jsme ven a nasedli do auta. K Samovi to bylo sice jenom kousek, ale nechtěl jsem auto nechat před hotelem Victoria. Trochu se nám motala hlava, ale to bylo spíš hladem. Restaurace byla poloprázdná, ale u j ednoho stolu seděli kluci jako my a bavili se česky. Sedli jsme si vedle a Nita nám přinesla jídelníček. Teprve tady jsem pochopil Samovy obavy s posunem hodin. Měl licenci na alkohol, ale směl ho podávat jenom s jídlem, prostě host si musel nejprve dát večeři, ale většina lidí k němu chodila po desáté na pivo, ne se najíst. Za tím účelem sice byl na jídelníčku párek za 85 centů, ale když došly párky, byl host nucen koupit něco pořádného a to stálo mnohem víc. I pivo zde bylo dražší než v normální hospodě. Měli jsme hlad a objednali si pořádnou večeři.\nS klukama od vedlejšího stolu jsme se skamarádili hned. Byli tu už pár měsíců, ale o pořádnou práci, která by platila pětkrát tolik co na jihu, ještě ani nezavadili. Většinou dělali někde ve městě a slíbili, že se nám zeptají u nich v práci. Nejvíce z nich mluvil kluk, kterému všichni říkali Mrdák, dokonce i Nita. Ten měl slíbenou práci na Gove, kde se prej dělaly výborné peníze. Jenže Gove byl daleko v buši a nevedla tam silnice.\nPo věčeři se nám pilo mnohem lépe než před ní a udělali jsme pěkných pár piv, zvláště když po desáté přišla do restaurace ještě parta z hotelu Victoria. Takže když jsem platil, zanechal jsem panu Vstapovi z peněz, které nám zapůjčil, dvacet dollarů.\nDruhý den jsme se vypravili za panem Kolečkem. To už jsme o něm věděli, že to je boháč, který každému nově příchozímu pomůže tím, že ho u sebe nechá bydlet a živí ho, než mu najde práci. Pak se musí už každý starat sám o sebe. Nám o bydlení nešlo, to jsme zatím měli, ale šlo nám o práci.\nPan Kolečko byl dobrosrdečný a nabídl nám hned pivo. Pak chtěl vědět, kde bydlíme, a když jsme mu to řekli, tak se usmál a prohlásil, že si nemyslel, že Sam je tam taky tak na ráně. Zasmál se svému vtipu a chtěl vědět, jaké jsou naše profese. Frantovi řekl, že se stavební průmyslovkou si může políbit prdel, takže jsem se mu o mé chemické kvalifikaci raději ani nezmínil. Nejvíce se mu zamlouval Petr jako instalatér.\n“ To by šlo,“ mumlal, „to by šlo ...“\n“ Shánějte něco sami,“ doporučil nám posléze, „ když něco seženu já, tak vám dám vědět přes Sama. Většinou mi sem choděj kluci úplně švorcový, překvapili byste mne, kdybyste mi řekli, že ještě něco máte?.. a rukou naznačil peníze.\nPřekvapili jsme ho. Měli jsme ještě dvacet dolarů ...\nAustrálie - můj osud (2)


Decumano 31, Neapol - recenze restaurace - TripAdvisor\nRestaurace poblíž – Decumano 31\nromantické – italské restaurace ve městě Chiaia\nAktivity v blízkosti atrakce Decumano 31\nDecumano 31, Neapol\nČ. 7 z 2 665 zařízení v kategorii Restaurace – Neapol\nVia San Biagio Dei Librai 31, 80138, Neapol, Itálie\nPizza, Italská, Středomořská, Rychlé občerstvení, Vhodná pro vegetariány\nMístní mořské plody v nejlepším! Čerstvě připravené, s čerstvými přísadami a za rozumnou cenu. Přátelská obsluha i nápoje s rozumnou cenou.\nSkvělá jídla určitě navštívit\nMěli jsme oběd tady během našeho pobytu v Neapoli. Ryby byly čerstvé a lahodně smažené. Jídlo bylo podáváno rychle a personál byl velmi zdvořilý. Velmi doporučujeme všem, kteří navštíví Neapol. Určitě opět navštívíme.\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 21. srpna 2018\nNemá tušení, proč je to 9.!\nPřes smažené kuře - vnější nátěr, který je příliš hustý a nadávkovaný - se nepodobal obrazům, vše velmi slané, zejména čipy. Smažené ryby byly nejlepší jídlo - bohužel jsem si to nevybral.Více\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 14. srpna 2018\nlehká smažená chuť z Neapole\nMalý obchod. Stojí za to zastavit, abyste měli cenově dostupné sousto. Smažené chutě byly opravdu lehké. Pivo je také 100% za cenu! Tam jsou tabulky venku, ale nemnoho. Pokud budu znovu, jistě se zastaví:) Grazie Decumano!\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 2. července 2018\nÚžasné gurmánské jídlo na ulici\nNejlepší smažené jídlo, které jsem kdy snědla. Všechno bylo úžasné, ne mastné. Jedná se o gurmánskou verzi napolitánského jídla na ulici, aniž by byla náročná nebo předražená. Úžasný.Více\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 21. června 2018\nTradiční pouliční jídlo\nRychlé občerstvení s tradičním vkusem za normální cenu! Místo, které musíte navštívit, určitě! Nebojte se vyzkoušet ryby!\nSkvělé ryby a čipy\nSkvělá chuť, čerstvé ryby a chutné hranolky! ! Velmi přátelský. Přijďte si sednout a jíst tam. ???\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 28. dubna 2018\nSpeciální jídlo na ulici\nToto místo je úžasné. Great Street Food za rozumné ceny. Měl jsem skvělý kužel Deep Fried Anchovies, následovaný chutným kuřecím a sladkým pepřem Ciabatta. To bylo vše vyprané skvělým vínem 3 euro za velké sklo. Vynikající!\nAlfredo R, Proprietario v zařízení Decumano 31, odpověděl na tuto recenzi.Zodpovězeno: 3. května 2018\nMalá prodejna italských potravin\nJe to malý obchod, který prodává italské jídlo nebo občerstvení, měli byste po objednávce odnést. Tam jsou některé tradiční jídlo, ryby a hranolky, smažené polpo (chobotnice), a oni jsou všichni velmi dobří! Tam je pivo a nápoje zde, takže je to velmi výhodné.\nBEST STREED FOOD EVER!\nVelmi pěkné malé místo na jídlo. Personál je mimořádně laskavý a profesionální. Podle mého názoru je to nejlepší místo k objevení skutečné neapolské pohostinnosti. Jídlo je výborné! VYSOCE DOPORUČENO : )Více\nZískejte rychlé odpovědi od personálu a předchozích hostů zařízení Decumano 31.\nRezervace, Venkovní posezení, Sezení, K dispozici dětské stoličky, Wi-Fi zdarma, Donáška, Jídlo s sebou, Obsluha, Bezbariérový přístup, Podává alkohol, Víno a pivo\nAdresa: Via San Biagio Dei Librai 31, 80138, Neapol, Itálie\nTelefonní číslo: +39 334 226 6769


VIDEO: Řev jako z pavilónu opic! Dům Farnosti v Ostravě je trnem v oku sousedů - Chebský deník\nVIDEO: Řev jako z pavilónu opic! Dům Farnosti v Ostravě je trnem v oku sousedů\nDům farnosti ve Vřesinské ulici opouštěli minulý víkend hosté opět v takovém stavu, že probudili, pobouřili a pohoršili okolí. Údajně už naposledy.\nDům farnosti v Ostravě. | Foto: Deník/Radek Luksza\n„Řev jako z pavilónu opic! I když, to bych ty opice ještě urážel…“ konstatoval Lumír Cyrus z Nábřeží SPB s tím, že kravály souvisely vždy s pronájmem Domu farnosti (někdejšího kina Zdar) a začaly asi před dvěma měsíci. V noci z pátku na sobotu všechno vyvrcholilo potyčkou několika desítek účastníků „taneční zábavy“.\n„V jednu hodinu ráno se ozýval hluk, hudba neustávala, dostalo se mi ujištění, že policie je na místě a monitoruje. Ve čtyři ráno se pod okny servali muži i ženy. Po bitce tam zůstalo asi deset individuí a stejný počet strážníků kteří je doslova přemlouvali, že mají odejít domů, že jim je patnáct šestnáct let, že jsou opilí,“ upřesnil svědek.\nI sousedů sledujících nechtěné „letní kino“ byly podle něj tentokrát plné balkony. „Spát jsme mohli v klidu až ve tři čtvrtě na pět,“ uvedl Curus. Který kvůli tomu obeslal kompletní porubské zastupitelstvo, pohádal se s předsedou spolku provozujícího Dům farnosti, hovořil o liknavém přístupu strážníků a vyzval jejich ředitele k odstoupení.\n„Rušení nočního klidu jsme řešili s organizátorem akce se snahou narovnat protiprávní stav,“ bránil kolegy Jindřich Machů z Městské policie Ostrava. Pořadatel zábavy ale podle něj na místě „nápravu nesjednal“, proto ho zakročující oznámili pro přestupek na radnici. Prověřování (a stanovení právní kvalifikace) také ještě neskončilo. Konec, jak informoval mluvčí porubského úřadu Martin Otipka, by měl nicméně nastat problematickým zábavám. „Stížnosti se začaly objevovat zhruba měsíc nazpět a na osobní schůzce jsme vedení spolku, který objekt provozuje, požádali, aby situaci řešili. Bohužel místo zklidnění došlo uplynulý víkend k eskalaci,“ nechal se slyšet.\nNa náměstíčku před Domem farnosti sousedícím přímo s radnicí Poruby se inkriminovanou noc odehrávaly fyzické potyčky a ráno tam zůstalo „neskutečné množství odpadků“. „Bohužel spolek tyto problémy bagatelizuje. Proto budeme vše řešit přísně formálně, od výzvy k nápravě po kontrolu dodržování pořádku,“ oznámil Otipka.\nVyjádření starostky obvodu Lucie Vilamové Baránkové zaslané na e-mail stěžovatele z Nábřeží SPB obsahovalo konstatování, že už byli identifikováni lidé pronajímající si prostory Domu farnosti coby osoby odpovědné za rušení nočního klidu. „Poslední riziková akce se měla v objektu uskutečnit na konci září,“ vzkazovala starostka.\nTomáš Pětvaldský coby předseda spolku KDL provozujícího Dům farnosti sdělil, že s pořadateli tanečních zábav (kapacita činila 150 lidí) ukončili spolupráci. „Přestože si nejsme vědomi, že by porušili jakékoliv zákony, vyhlášky či nařízení. Jedná se o velmi slušné lidi, a ti jen doplatili na chování jednotlivců, kteří se akcí účastnili,“ řekl.\nOdmítl i tvrzení stěžovatele Curuse, že strážníci „dělali ochranku“. „Ty jsme nad rámec našich povinností o zábavě informovali. A byl bych moc rád za možnost seznámit se s fakty ze zásahu,“ podotkl. Hudba byla prý méně hlasitá, než nedávný koncert Leoše Mareše v kině Amfi. „Ten měl ovšem jinou barvu pleti,“ uzavřel Pětlvaldský.