#26 25. 11. 2008 19:48\nJé tak děkuju moc za příspěvky,tak už jsem trochu klidnější.Uvidíme se až o víkendu,tak to jsem na to zvědavá,snad se zadaří.Nechám tomu volný průběh.Jinak on si ho zkoušel hon.. taky sám a někdy to chvíli vyšlo,někdy vůbec.Ale pište dál,je to zajímavé.\n#27 25. 11. 2008 20:57\nJa som v delíriu nebola, takže musím odpovedať NIE. Ale možno by sa našli nejaké paralely... (fakt neviem, nepoznám ťa ani po tejto, ani po iných stránkach... )\n#28 25. 11. 2008 21:03\nFifido, nejkrásnější milování je (aspoň podle mě) takové to spontánní, které přijde samo... a ne, že si někde vypůjčíte garsonku, a oba dva víte, že "dneska to bude muset bejt"...tudíž radím neplánovat a nechat tomu volný průběh...\n#29 26. 11. 2008 9:00\nA napadlo Vás, že chlapec může mít problém s topořícími tělísky? nebo s tlakem?\n#30 26. 11. 2008 10:02\nNo vysoký tlak mně napadl, ale ve věku 29 let? To je nějak moc brzo, ne?\nJá jsem měla přítele s hypertenzí, problémy s erekcí měl hodně, ale bylo mu 40, takže to není taková výjimka, ale v 29 potíž s erekcí podle mně problém je.....pokud to teda není jak už tu bylo napsáno ve stresu nebo alkoholem.....\nUpravil(a) jaspinn (26. 11. 2008 10:02)\n#31 26. 11. 2008 10:19\nNo problémy s tlakem (vysokém/nízkým) mohou být v jakémkoli věku. Mohou předvídat i budoucí nemoc, která je teprve v počátečním stavu vývoje.\n#32 26. 11. 2008 10:21\nTlak může být blbej i v 10i. Napadla mě ještě jedna možnost. Co když mu "nevoníš". I to může dělat divy.\n#33 26. 11. 2008 10:55\nJinak on si ho zkoušel hon.. taky sám a někdy to chvíli vyšlo,někdy vůbec.Ale pište dál,je to zajímavé.\nMno já měl na mysli, když si to dělá sám když je sám, tj. bez tebe. Protože jestli mu to dělá problém, i když je sám a nemusí se nijak stresovat a dělá to přesně tak, jak mu vyhovuje, no tak nejde nejspíš o psychický problém.\n#34 26. 11. 2008 14:21\nJešíšmarjá,tak snad to tak neni.Pořád řiká jak vonim.No to je hrozný.A pokaždý mi to chlap řekl,tak snad.No je to hrozná představa.Ale mě se to stalo jednou,že mi ten chlap nevoněl a fakt hnus.\n#35 26. 11. 2008 14:27\nNedomo to mě taky napadlo s tim honěnim sám,ale ptát se ho na to nebudu,páč to by asi neunes.\nMikeši,netlačíme na to,prostě to přišlo,akorát nevyšlo.\nJinak napadlo mě třeba,jestli nebere nějaké léky,třeba antidepresiva atak.No ptát se ho nebudu.Nebudu to s nim řešit,asi to chce čas,myslím si,že se kvuli tomu třeba cítí trapně,no nevim,je to zvláštní.\n#36 26. 11. 2008 15:07\n...A jak to dopadlo s přítelem s hypertenzí? Šlo to do kytek úplně nebo se to dalo "léčit"? To měl potíže s erekcí, když bral léky na tlak nebo je nebral?\n#37 26. 11. 2008 15:09\nMikešku, možná, jak jsem stará, tak jsem blbá, ale mohl bys mi prosím tě svěřit, jestli ti opadla erekce a s tím opadlo i to "psychické vzrušení" , že už se ti jako nechtělo vůbec nebo to jen nešlo??\n#38 26. 11. 2008 15:44\nMně se chtělo furt, ale tam dole to prostě nešlo...\nJá jsem měla přítele s hypertenzí, problémy s erekcí měl hodně, ale bylo mu 40...\nMně je 45, prášky na vysokej tlak beru už minimálně 10 let a žádný problémy s tím nemám...\nUpravil(a) Mikeš (26. 11. 2008 15:47)\n#39 25. 1. 2013 11:53\nTak vyzkoušej Clavin. Přítel si ho kupuje a vše je zase OK.\n#40 29. 1. 2013 12:17\nTyhle reklamy by se tu vůbec neměly vyskytovat. Skutečně účinné jsou jen látky v lécích na předpis. Všechno ostatní je jen komerční šaškárna, která neuškodí, ani nepomůže!!!!!!!!!\n#41 4. 2. 2013 9:19\nJá si myslím,že se to stává a pokud si to ten frajer uvědomí,že má nějaký problém,tak se to vždycky dá řešit.Blbý je,pokud je to jednorázový sex a frajer selže.Ale pokud je to někdo,na kom ti záleží a chceš s ním být,tak je důležité si o tom promluvit,protože těch vlivů může být opravdu hodně.Dneska je strašně uspěchaná doba a člověk se musí sakra ohánět,aby se měl dobře a to bývá hodně velký důvod.Pokud je váš vztah rovnocenný a dáváte do něj oba,tak to pro tebe udělá.Já jsem to řešila s manželem taky.Ze začátku je to trochu trapný,ale dneska jsme oba spokojený.Držim palce\n#42 18. 2. 2013 9:35\nRegistrovaný: 18. 2. 2013\nNemohu posoudit zdali se jedná o reklamu nebo né. Ale z vlastní zkušenosti mohu jen říct, že s účinkem Clavinu jsem spokojený a určitě si ho budu dál kupovat.\n#43 14. 3. 2013 22:27\nVzkaz všem, kteří chtějí zlepšit erekci: Zkuste K A M A G R U !! Stejný obsah a účinek jako Viagra, ale více než o půlku levnější a hlavně bez předpisu!! Já osobně kupuju např. na www.lehce-erekce.cz , českej a spolehlivej obchod.\n#44 15. 3. 2013 12:02\nUpravil(a) Zuzula (11. 4. 2013 9:40)\n#45 11. 4. 2013 9:39\nZe začátku mi to celkem taky přišlo k smíchu, ale teď? Už jsem z toho byla fakt na nervy a nevěděla jsem co se s ním děje.. První myšlenka byla ženská! Tak to jsem nějak nezvládla a už na něj vyjela, tak mi se strachem řekl, že to není mnou, ani jinou, ale že je to v něm. Tak ikdyž nechtěl jsme se o tom pobavili a asi věk a stres z práce dělá své.. Po tají jsem si sedla na net v noci a četla Objednala jsem NEPOVOLENÁ REKLAMA, který je nový a proto jsem v něj nějak věřila a splnilo se! Vzal si ho bez keců a ještě mi pak poděkoval, že mu to i v hlavě hodně pomohlo, když viděl, že umí být v posteli ještě jako mladík\n#46 11. 4. 2013 10:53\nzuzula - tak a teď vyzkouší i jinou ženskou?\n#47 12. 4. 2013 10:00\nZe začátku mi to celkem taky přišlo k smíchu, ale teď? Už jsem z toho byla fakt na nervy a nevěděla jsem co se s ním děje.. První myšlenka byla ženská! Tak to jsem nějak nezvládla a už na něj vyjela, tak mi se strachem řekl, že to není mnou, ani jinou, ale že je to v něm. Tak ikdyž nechtěl jsme se o tom pobavili a asi věk a stres z práce dělá své.. Po tají jsem si sedla na net v noci a četla Objednala jsem Clavin gold, který je nový a proto jsem v něj nějak věřila a splnilo se! Vzal si ho bez keců a ještě mi pak poděkoval, že mu to i v hlavě hodně pomohlo, když viděl, že umí být v posteli ještě jako mladík\nTenhle realisticky se tvářící příspěvek je bohužel jen další reklama na nefunkční pří rodní DOPLŇEK STRAVY - nikoliv lék!!!!!!!!!!!!!\n#48 25. 4. 2013 12:45\nNo nevím jak ty, ale my si Clavin kupujeme a doma je zase vše jako dřív. Manžel mnohem déle vydrží a milování si pořádně užijem.\n#49 21. 9. 2013 13:05\nUž jsem to dnes psal erektivní dysfunkce mohou postihnou kohokoliv a nezáleží na věku koukni tady možná ti to pomůže http://dokonalaerekce.cz/category/zajimave-clanky\n#50 12. 3. 2015 9:02\nJá bych se určitě v případě problémů s erekcí neostýchal s návštěvou lékaře (ani nevíte co dokáže samotný stres, a hlavně pokud je dlouhodobý). Pakliže se neodhodláte, tak bych určitě šel do produktu, který neobsahuje zbytečný tribulus, který je všude tak vychvalován.\nUpravil(a) Moderátorka (12. 3. 2015 14:46)


Testy automobilů aneb jak to bylo... - Kia - Kia Sephia 1.8 GLX 1997 - TEST\nÚvod » Kia » Kia Sephia 1.8 GLX 1997 - TEST\nKia Sephia 1.8 GLX 1997 - TEST\nDo skupiny automobilů nižší střední třídy, které poskytují dynamické svezení, přispěla také značka Kia, modelem Sephia 1.8 GLX.\nV poslední době se u nás objevila řada modifikací vozů nižší střední třídy, kterým nechybí sportovní duch. Recept je poměrně jednuduchý: stačí k tomu zpravidla dostatečně výkonný motor s nejlépe čtyřventilovou technikou. Touto cestou se úspěšně vydala také automobilka Kia a výsledkem je neobyčejně dynamický sedan Sephia 1.8 GLX.\nNejsvižnější ze Sephií se od svých čtyřdveřových sester zvnějšku neliší. Tříprostorová karoserie je slušivá, což u testovaného vozu umocňoval velmi elegantní lak. Možná, že Sephii 1.8 GLX mohl jihokorejský výrobce vybavit alespoň litými koly, avšak ocelové ráfky s ozdobnými kryty kol okrasný účel splní také. Standardní výbava modelu Sephia 1.8 GLX je poměrně bohatá a zahrnuje kupříkladu elektrické ovládání oken bočních dveří, seřízení vnějších zpětných zrcátek a vysunování antény, jakož i airbag pro řidiče a spolujezdce či centrální zamykání s imobilizérem. Vhod přijde též signalizace otevřených dveří a nezapnutých pásů či digitální hodiny, avšak audiosoupravu si musí uživatel pořídit za příplatek. Stejně je to také u metalízy, klimatizace a systému ABS s montáží kotoučových brzd místo standardních bubnových na zadní kola.\nSedanu Sephia 1.8 GLX rozhodně nechybí vitalita. Na tom má podle očekávání hlavní zásluhu zážehový čtyřválec o zdvihovém objemu 1793 ccm, jenž pochází z většího typu Kia Clarus. Pro montáž do Sephie byl však mírně upraven, což se dotklo především řídící jednotky. Motor poskytuje největší výkon 82 kW, avšak řidič spíš ocení poměrně příznivý průběh jeho točivého momentu, vrcholící maximální hodnotou 152 N.m při 4000 otáčkák za minutu. Díky šestnáctiventilovému rozvodu DOHC se čtyřválec vyznačuje pružností, je však nutno se smířít s poněkud vyšší hlučností při otáčkách da 3000/min i s relativně vyšší spotřebou paliva, která se blíží 9 litrům bezolovnatého benzinu na 100 km. Spolupráce s pětistupňovou mechanickou převodovkou byla bezproblémová a brzdy svou účinností odpovídají charakteru vozidla. Pokud jde o jízdní vlastnosti, nejsvižnejší Sephia se vlivem komfortně laděného podvozku nakláněla poněkud více, než jsme očekávali. Její chování i při agresivnějším ježdění však postrádalo jakoukoliv záludnost.\nCena v době testu činila 424 900,- Kč\n(wertman, 15. 4. 2011 8:38)\nKiu Sephiu jsem si koupil jako novou a mohu říct, že skvělý kup. Za ty roky jsem si s ní užil. Spolehlivý vůz se slušnou dynamikou. V dnešní době s ní jezdíme závody do vrchu. V loňské sezóně druhé místo. Spokojenost. Mrkněte na video:


Vlastní biodegradovatelný výrobce rudých papíren 124; Velkoobchod, Bulk\nShenyuovy červené papírenské brčka odolávají vysoké teplotě a příroda se rozkládá poté, co jste je použili, jsou také zcela neškodné pro člověka.tělo.brčkaFunkce:MohouPerfektně se vejde do...\nČervená barva pitné papírové slámy\nČervený dešťový vzorec pitné papírové slámy\nČervená střední čára pitná papírová slámka\nČervená kontrolovaná slámka z pitné papíru\nČervený Chevron Striped Pití Paper Straws\nŠenyovy červené papírenské brčka odolávají vysoké teplotě a příroda se rozkládá po tom, co jste použili odlitky 160; také jsou zcela neškodné pro lidské tělo.\nRed Paper Straws Oveway:\nMohou se perfektně vejít do všech sklenic zednářské sklenice, láhev vody, šálek, dort pop, koktejly, šťávy nebo jiné nádoby.\nVelikost má vnější Dia: 6 mm(1/4 palc), délka 195 mm/197 mm/200 mm/150 mm nebo jakékoliv velikosti chcete.\nVšechny papírové brčka jsou vyráběny biologicky rozložitelným papírem, kterým je certifikát FA, schválená osvědčení LFGB, a žádné neškodné pro lidské tělo.


Griša - Světlo a stíny - AZ Rodina - to nejlepší pro rodinu – internetový portál (nejen) pro rodiče\nNacházíte se zde: AZ rodina » Volný čas » knihy » Grisa-Svetlo-a-stiny\nFormát/vazba: 145x210 - vázaná s pap. potahem s lam. přebalem\nJenže nic v tomto světě plném přetvářky není tak, jak se jí snaží namluvit. Alina proniká do tajemného společenství grišů a poznává blíž i jejich nejvyššího mága, okouzlujícího Temnyje. Postupně přichází na to, že vše, co se kolem ní děje, má jediný cíl. Zneužít její jedinečnou moc proti celé zemi i proti ní samotné. Pokud se nechce stát loutkou v rukou zla, musí uprchnout. Jediná možná cesta však vede tam, kam se jiní neodvažují. K pásu neprostupné temnoty...


Bývalou plovárnu město Teplice nekoupilo, majitelé za něj chtějí hodně peněz - Teplický deník\nTeplice – Zastupitelé Teplic v pondělí odmítli koupit areál bývalé plovárny Zámecká. S odůvodněním, že za něj současní soukromí majitelé chtějí příliš peněz. I přesto má koalice i opozice nadále zájem na tom, aby se tyto pozemky opět vrátily do majetku lázeňského města a podařilo se je začlenit zpět do celého zámeckého parku třeba v roli odpočinkového místa. Městské koupaliště zde ale už nikdy nebude.\nNebylo to poprvé, co zastupitelstvo řešilo nabídku ohledně Zámecké. Podle primátora Hynka Hanzy (ODS) chtějí ale majitelé vzhledem ke zchátralému stavu bývalého koupaliště stále příliš vysokou částku. Zastupitelé si už na předešlých jednáních, když se o možnostech odkupu debatovalo, odsouhlasili, že budou ochotni zaplatit nanejvýš 6,3 milionu korun.\n„To ale neznamená, že nejsme otevřeni nějakému dalšímu jednání. Vždy existuje nějaká možnost. Musí být ale v rozumných mezích. Aktuální snížení ceny ze strany majitelů bylo oproti původní nabídce pouze kosmetické,“ komentoval Hanza.\nZ původně požadované částky majitelé slevili zhruba 4 miliony. Celkově za své pozemky nově požadují přibližně 27 milionů korun. Areál je podle katastru nemovitostí v držení dvou vlastníků. Větší část z nich patří manželům, kteří si zde postavili rodinný dům. Město jim už před časem nabídlo za pozemek s nemovitostí 5 milionů korun, což ale odmítli s tím, že pro ně je akceptovatelná cena k jednání ve čtyřnásobné hodnotě.\nAreál chátrá. Čelní dřevěná stavba s plotem, která v době fungování koupaliště ještě v 80. a 90. letech sloužila jako vstup, je v dezolátním stavu. Podobně chátrá také část, kde bylo občerstvení a plocha pro kryté posezení. Vana bazénu je zasypaná, původní přítok vody nefunkční.\n„Je to velká škoda. Plovárna v Zámecké je nostalgie Teplic. V době fungování tam bývalo plno. Lidé to měli blízko. Provoz koupaliště by se sem měl vrátit,“ prohlásil teplický patriot Jiří Dušek, který byl v minulých letech iniciátorem petice za obnovu plovárny. Opoziční hnutí Volba PRO! Teplice několik let prosazovalo, aby město bývalou plovárnu odkoupilo do svého majetku a postavilo tam chystané venkovní koupaliště.\nVedení města zde ovšem s obnovením provozu nepočítá. Pro nové koupaliště ve městě vybralo jinou lokalitu, na kopci u vodojemu na Nové Vsi. Na rozdíl od Zámecké má být její kapacita mnohem větší. Zájem o původní pozemky nostalgické plovárny, která přestala fungovat v 90. letech, ale neupadá ani ze strany uskupení Volba PRO! Teplice. Jeho zástupci s vedením města souhlasí, aby se celý zámecký park opět zcelil.\nMěsto Teplice postaví nové koupaliště na zelené louce v sousedství vodojemu na Nové Vsi. Oblast nazývaná Kudlich dostala přednost před druhou uvažovanou lokalitou Třešňovka na úpatí Doubravky. Místo pro nové koupaliště schválili zastupitelé v závěru loňského roku. „Z průzkumů nám lokalita Nová Ves přijde jako nejvhodnější. Je to na městském pozemku a prostor nabízí hodně možností,“ obhajoval místo zastupitel Jaroslav Kubera (ODS).


Nike W Air Max Genome barely rose / summit white EUR 42.5 | Stylová a značková obuv pro ženy, muže i děti\nKrátky popis Kvalitní a levný produkt Nike W Air Max Genome barely rose / summit white od výrobce Nike u nás najdete ve slevě od 4599 Kč.\nK letošnímu Air Max Day si pro tebe Nike připravil řadu nových siluet a mezi ně patří právě i Air Max Genome. Tento 2000s inspirovaný model vkročil do světa v jemné barevné kombinaci s označením Barely Rose, která se nese ve staro-růžových tónech s bílými elementy. Konstrukce tenisek je tvořená variací materiálů, od bezešvé kůže, přes prodyšnou síťovinu, až po mechanicky odolné umělohmotné detaily. A samozřejmě, ani u tohoto modelu nesmí chybět celoplošná jednotka Air Max umístěna v mezipodešvi, díky které se z tohoto modelu stane ten nejpohodlnější ve tvé letní rotaci. -nízké tenisky -zavazování na tkaničky -gumová podrážka -poutko na patě -pogumovaná špička -jednotka Air Max -Swoosh logo na bocích -vyrobeny z alespoň 20% z recyklovaných materiálů.\nNike Air Max 270 pure platinum / oracle aqua EUR 47.5\nNike M NSW Ste Woven UL Sneaker krémové\nNike Blazer Mid '77 Suede black / photon dust EUR 42\nReebok Legacy 83 clawht / digglw / morfog EUR 42\nNike W Air Max Exosense barely rose / metallic silver EUR 42\nadidas Originals Deerupt Runner W prptnt / prptnt / vivpnk EUR 41 1/3\nNike WMNS Air Force 1 '07 SE summit white / summit white EUR 42.5


Pracovníci ostrahy - Opava (Vávrovice) | Bezpečnostní agentura D.I.SEVEN FACILITY\nPráci budete vykonávat v objektu na adrese K Celnici 277/27, Opava - Vávrovice.\nNáplní Vaší práce bude kontrola osob a vozidel při vstupu a při opuštění areálu. Návštěvy i vozidla budete evidovat. Řidičům vozidel budete poskytovat doplňující informace k dopravě po areálu. Nutná znalost na PC. Také budete obsluhovat EPS (elektrickou požární signalizaci). Nedílnou součástí budou i pravidelné obchůzky areálem.


V reakci na raketový útok na centrální Izrael IDF útočí na cíle v Gaze. Mluvčí IDF: Hamas je zodpovědný za útok na Gush Dan.\nAutor: Elad Benari, 15.3.2019 3:57\nV reakci na raketovou palbu na centrální Izrael zahájilo izraelské letectvo ve čtvrtek v noci útok na cíle v Gaze.\nKrátce po zahájení útoku IDF v Gaze zněly sirény v oblasti Eshkol a později v oblastech Shaara Hanegeva a Sdota Negeva.\nSměrem k jižnímu Izraeli byly vypáleny nejméně tři rakety. Jedna raketa minula svůj cíl a vybuchla uvnitř Gazy. Další raketa byla zachycena systémem Iron Dome.\nPalestinský arabský kanál Al-Rad uvedl, že IDF zaútočila na 10 míst Hamásu a Islámského džihádu v Gaze. „Ministerstvo zdravotnictví“ vedené Hamasem v Gaze uvedlo, že při izraelských útocích nedošlo k žádným zraněním.\nMluvčí IDF mezitím potvrdil, že za raketový útok na centrální Izrael je zodpovědný Hamas.\nVe čtvrtek v noci proběhly v Kirya v Tel Avivu bezpečnostní konzultace s premiérem a ministrem obrany Benjaminem Netanjahuem.\nPolitický zdroj po konzultacích uvedl, že byla ohledně reakce Izraele „učiněna rozhodnutí“.\nKonzultace se zúčastnili náčelník štábu Aviv Kochavi, ředitel Národní bezpečnostní rady Meir Ben-Shabbat, ředitel Izraelské bezpečnostní agentury (Shin Bet) Nadav Argaman a vyšší představitelé obrany.\nPo odpálení dvou raket z Gazy – ve čtvrtek asi v 21:00 – se v Tel Avivu a po celém Gush Danu rozezněly alarmy.\nMluvčí IDF uvedl, že „varovné a detekční systémy zafungovaly. Naše protivzdušná obrana nebyla narušena. Při incidentu nebyly hlášeny žádné škody ani zranění a pro obyvatelstvo nebyly vydány žádné zvláštní pokyny.“\nZdroje v Gaze potvrdily, že rakety byly skutečně vystřeleny z pásma Gazy, ale stále není jasné, která organizace za raketovou palbou je.\nTeroristické organizace Hamas i Islámský džihád vydaly oficiální prohlášení, že s raketovou palbou na centrální Izrael nemají nic společného.\nHamas dokonce šel tak daleko, že slíbil, že podnikne kroky proti těm, kdo jsou za raketovou palbu na střední Izrael zodpovědní.\n"Raketová palba proběhla bez souhlasu palestinských frakcí. Bezpečnostní síly v pásmu Gazy přijmou opatření proti těm, kteří porušili národní konsenzus," uvedlo "ministerstvo vnitra Hamasu" v Gaze.\n15. 03. 2019 04:05 178 Daniel Žingor Zdroj: Arutz Sheva - Israel National News\nIDF zachytila 7 Turků, kteří pronikli z Jordánska do Izraele\n21. 10. 2019 06:14\nTrump: Izrael a Jordánsko nás požádali, abychom v regionu ponechali své vojáky


Kterých 20 firem se v říjnu zapojilo do naší komunity?\nAgentura českých rekordů a kuriozit, výrobci fotek na dřevo či dřevěných rozcestníků, ale i truhláři a dřevostavitelé, ti všichni se 17. října 2018 stali nositeli značky Dřevo je cesta. Do naší komunity se tak už zapojilo 162 firem, živnostníků a institucí. Všichni mají společný cíl. Chtějí veřejnosti spolu s námi ukazovat, že dřevo je naše budoucnost.\nBěhem odpolední akce, která se konala na pražských Vinohradech, se (nejen) noví nositelé dozvěděli více o našem projektu a Nadaci dřevo pro život, který jej organizuje. V rámci našeho speciálního semináře zjistili také více o tom, jak získat zaměstnance a udržet si je. O své tipy a triky se podělily zkušené personalistky Lucie Menclová a Zuzana Kovářová. O jejich vystoupení brzy napíšeme samostatný článek.\nNoví nositelé si domů odnesli balíček s brožurami, letáky a plackami, které budou v dalších měsících rozdávat svým zákazníkům a partnerům pokaždé, když budou chtít vysvětlit, proč je dřevo cesta a kam nás vede. Přejeme jim, ať se jim to daří.\nMezi 20 nových nositelů, kteří se zapojili 17. 10., patří:\nAgentury Dobrý den, Ceeda Cavity, Dědova dílna, Fidgerald s.r.o., František Ungr, GALERIE WELLART s.r.o., Kafe na dřevo, KARLŠTEJN.toys, LUCERN STAV s.r.o, Lukoko, Mafell Olomouc, Parametr studio, Profi - Gips s.r.o., RAZKA stav s.r.o., Srdcem k přírodě, z. s., Sruby Walek, Střední školy řemeslné v Jaroměři, Termitiště s.r.o., Truhlářství DUDA a Vsign s.r.o.


Historik s „důtkou za individualismus“ | Bubínek Revolveru\nArsenál 30. 1. 2022\nVe čtvrtek 13. ledna 2022 zemřel ve věku devadesáti let historik, překladatel a publicista Milan Churaň (* 14. července 1931). Čtenářům Bubínku přinášíme nekrolog Michala Janaty a také portrét, který pro RR č. 101/2015 připravil Adam Drda.\nMilan Churaň, foto © Karel Cudlín, 2015\nV zimě roku 2000 se na stránkách Lidových novin odehrála výměna názorů, kterou je dobré připomenout. Zahájil ji historik Milan Churaň recenzí kýčovitých a nadutých knižních vzpomínek herečky honosící se titulem zasloužilé umělkyně a kandidující zrovna do parlamentu za ODS („Literární panáčkování“ Jiřiny Jiráskové, LN, příl. Umění a kritika, 13. 1. 2000). Recenzentovi mimo jiné vadilo, že herečka s pomocnou rukou spoluautora Alexe Koenigsmarka podává v knize-rozhovoru, nazvaném Jiřina Jirásková o sobě, nevěrohodný výklad své příslušnosti ke KSČ (byla členkou v letech 1947–1969) a že stran období normalizace předkládá „poněkud mučednický“ a „nepřesný“ autoportrét.\nChuraň knihu pojednal obsáhle, věcně, razantně, přičemž nepominul ani osobnost hereččina pomocníka: „Ten se na prvních sedmi stranách díla devětkrát dovolává Marxe a marxistů, takže by mu lépe slušelo jméno Koenigsmarx, kdyby ho už StB kdysi nezaregistrovala pod krycím jménem Sabina. Na začátku píše: ‚rozhovory nejsou mým povoláním‘; a kniha to přesvědčivě dokládá. Je to chaoticky uspořádaný soubor příhod někdy podstatných, často však nicotných a nudných, plytkých meditací, upřímných citových vyznání, protichůdných sdělení a různých dopisů, recenzí a kritik. Sabina při práci na společné knize obdivoval, že ‚Jiřina Jirásková prostě nechce a nedovede říkat nepravdu, i když jde o drobnost‘. O tom lze mít pochybnosti už od úvodního slova, v němž herečka říká, že knihu nechtěla vydat, ale že ji vydavatel donutil dodržet smlouvu (jako by ji mohl donutit smlouvu uzavřít). Vůbec v první odpovědi pak říká, že knihu psát nechtěla, ale že z ní spoluautor ‚všechno… nějakým způsobem vylákal‘. V tom má asi Sabina praxi, avšak z nikoho nelze vylákat a s ním pak upravit přes 300 stran knižního textu.“\nCitát je příznačný pro Churaňův přímočarý způsob psaní, pro jeho přístup k veřejným věcem, historii a zejména k nepohodlným polistopadovým tématům. Citovanou recenzi myslím nepsal proto, že by ho zajímala osobnost paní Jiráskové, nýbrž z toho důvodu, že na příkladu hereččiných názorů bylo možné vyvrátit řadu nesmyslů (např. Jiráskové úvahy o náboženství) běžně se vyskytujících v české společnosti a současně plasticky ukázat, jak se v Čechách fixluje s minulostí: „J. Jirásková sdílí sebeklam někdejších komunistů – v čím privilegovanějším nebo výlučnějším prostředí se pohybovali, tím více straníků bylo mezi jejich kolegy, přáteli a známými, až se jim členství v KSČ jevilo (a jeví) jako generační záležitost.“ Jiráskové ani nikomu jinému Churaň nevytýkal samotný vstup do KSČ, nýbrž neschopnost takový krok a následné členství poctivě reflektovat.\nNa recenzi zareagoval v LN Alex Koenigsmark (Recenze, nebo útok, 24. 1. 2000), který popřel, že by kdy spolupracoval s StB (soud ho příznačně očistil, ačkoli podle později zveřejněných dokumentů například tři roky pilně donášel na svou přítelkyni Katarínu Vaculíkovou), a označil Churaňovu recenzi v duchu zvyklostí potrefených hus za „hrubý, nevtipný a neslušný útok na velkou českou herečku a statečnou ženu“, k němuž byl prý autor „nejspíš motivovaný touhou pomstít se jí a potrestat ji za její […] drzost kandidovat ve volbách za stranu, která mu není sympatická“. Napsal také, že se „naučil vážit si Jiřiny Jiráskové, zatímco o panu Churaňovi […] nikdy neslyšel“.\nKoenigsmarkovi odpověděl Emanuel Mandler (Když se dva hádají, LN, 2. 2. 2000), který usoudil, že když dva lidé vedou na stránkách novin spor, může třetí spolu se všemi dalšími uvažovat novým směrem: „Alex Königsmark říká, že ‚o panu Churaňovi nikdy neslyšel‘. […] Zajímavé […] je, proč ten či onen z nás je či není znám. […] Jiřina Jirásková je herečka, vystupuje nejen na divadle, ale i ve filmu a v televizi. Milan Churaň v médiích nevystupuje, přestože by se vzhledem k svému zaměření (nejnovější dějiny Československa, encyklopedie, špionáž a tajné služby) uplatnil v populárněvědných pořadech, odborných i politických diskusích. Pak by byl znám a také A. Königsmark by věděl, na čem je. Jenomže naše média takové autory, jako je M. Churaň, považují za málo konstruktivní a zájem o spolupráci s nimi nemají. To o Churaňovi platilo už v šedesátých letech, kdy byl redaktorem prvního opozičního, nezávislého historického časopisu Dějiny a současnost. Novotného režim nepohodlný časopis zlikvidoval a Churaně vyhodil na dlažbu. Chtěl být užitečný v letech 1968–1969, kdy se stal šéfredaktorem nakladatelství Horizont. A protože to bylo opět nepohodlné nakladatelství, Churaň se na samém rozbřesku normalizace znovu ocitl bez zaměstnání. Přirozeně se to obešlo bez popularity. Po roce 1989 pracoval v Úřadu pro ochranu ústavy a demokracie, ale jeho kritické názory na kvalitu služby způsobily, že se tam dlouho neohřál. A tak odešel do důchodu, ledaskomu z okruhu přátel pana Königsmarka neznám. Nejde o to, hodnotit, co vše udělal. Jde vlastně jen o ‚maličkost‘. Důvod, proč se mu média vyhýbala, spočívá v tom, že jeho názory byly odjakživa nekonformní, místy originální (o obojím svědčí polemika pana Königsmarka), že mu chybělo u nás tak oceňované požehnání servility a devótnosti. Je užitečné vědět, proč jsou jedni veřejnosti známi a druzí nikoli.“\nDnes je Milanu Churaňovi čtyřiaosmdesát let, na míře jeho „veřejné známosti“ se toho moc nezměnilo, do dnešních masmédií pochopitelně nepřispívá a lze říct, že žije v ústraní. Ukázky z diskuse v Lidových novinách nedokládají jen to, kolik podstatných témat bylo ještě před patnácti lety možno otevřít recenzí banální knihy, ale také z nich snad vyplývá, proč Churaňův portrét patří do cyklu textů o inspirativních postavách nejnovějších českých dějin, který už pár let vychází na stránkách Revolver Revue. Není-li uvedeno jinak, citáty pocházejí z interview, které jsem s Milanem Churaněm vedl u něj doma v září 2015.\nPozdější historik, překladatel a publicista Milan Churaň se narodil 14. července 1931 v Praze-Liboci, brzy se však jeho rodina přestěhovala do jihočeského Sepekova. Matka se jmenovala Marie, byla v domácnosti, předtím pracovala v ústavu pro duševně nemocné a právě v Sepekově jako farská kuchařka – otec Josef Churaň projektoval a stavěl rodinné domky, byl prý „politický člověk“, sociální demokrat a oddaný masarykovec (Milan měl ještě starší sestru, která po sovětské okupaci v srpnu 1968 emigrovala do Švýcarska a zemřela tam v devadesátých letech). Za protektorátu sebralo Josefa Churaně gestapo pro schvalování atentátu na Reinharda Heydricha: „Otce a jeho obchodního partnera udala z osobní msty nějaká paní, ale udělala to ‚technicky špatně‘ – provedla totiž udání až poté, co skončilo stanné právo, takže ty dva hned nezastřelili. Dost si to pamatuju: když k nám gestapáci přijeli, otec nebyl doma, takže mě naložili do auta a musel jsem je za ním vést. Na místě jsem pak vyskočil, běžel k tatínkovi, ale ozvalo se tak důrazné ‚Halt!‘, že jsem skoro zkameněl… Otec pochopitelně atentát schvaloval a moc se s tím netajil, ale měl štěstí, že v tom gestapáckém vězení byl český bachař, který mu umožnil, aby se s tím svým rovněž udaným spolupracovníkem domluvil na shodné výpovědi, a tak se jim povedlo obvinění vyvrátit. Takže otce pustili, musel ovšem do totálního nasazení do Lince, a když přijel koncem roku 1944 domů na krátkou dovolenou, už se do Rakouska nevrátil. Angažoval se pak během osvobození a zakládal v Sepekově národní výbor.“\nMilan chodil na měšťanku a poté na gymnázium v Táboře, ve studiích pokračoval v Ústí nad Labem, kam celá rodina přesídlila v létě 1946; do města přišli rok po známém masakru Němců, událost však zažila Milanova pozdější žena Ingeborg a snad i to mělo jistý vliv na jeho kritický postoj k vyhnání Němců. Otec Josef Churaň získal v Ústí práci jako úředník a zároveň si zavedl živnost. Nevydržela mu dlouho, po únoru 1948 zřejmě dobře věděl, co přijde, rychle ukončil podnikání a z města s manželkou odjel. Je možné říct, že sedmnáctiletý Milan zažil komunistický převrat na nekomunistické straně: „Otec kupoval spoustu novin a časopisů, díky němu jsem začal číst Peroutkův Dnešek, tedy bývalou Přítomnost, a protože byl sociální demokrat, byl jsem jím také. Ve škole se ale o politice moc neumluvilo a v únoru 1948 jsem byl upřímně překvapený, že mám spolužáky, kteří, jak se ukázalo, už nějakou dobu byli v KSČ. Když začala generální stávka, tak nás pustili ze školy a my jsme šli s několika kluky na náměstí před komunistický krajský sekretariát, dělali jsme různé studentské recese, a najednou se z té budovy vyřítil takový červenolící podsaditý člověk, každému vrazil facku, a tím nám důrazně sdělil, že máme vypadnout, což jsme taky neprodleně učinili.“ Na ústeckém gymnáziu nicméně příliš vyhrocená protikomunistická atmosféra nevládla, kupříkladu žáci z Churaňovy třídy měli většinou z domova správné instrukce: „Když se tam za pár dní zakládal akční výbor, vypadalo to tak, že přišlo pár studentů doprovázených nějakým potentátem, měli připravenou kandidátku, hlasovalo se, já s kamarádem Josefem Kalenským jsme byli proti, jeden kluk se zdržel a ostatní spolužáci byli všichni pro. Dostali zřejmě většinou od rodičů pokyny, jak si počínat. Komunisti měli hodně sympatizantů, ale roli hrál i fakt, že se lidi báli, bylo to chvíli po válce, strach přetrvával.“\nJeště v únorových dnech sundali Churaň s Kalenským ze zdi ve třídě obraz J. V. Stalina, protože tvář nejvyššího sovětského zločince je prý znechucovala. Když přišli následující den do školy, byla třída zamčená a před ní se hromadili studenti: „Najednou ke mně jeden spolužák přistoupil a říká: ‚Hele, tys sundal Stalina, víš, co nám hrozí, když se nepřiznáš? Když to neuděláš, tak to řeknu já.‘ A já jsem se tedy přiznal, ovšem jenom sám za sebe, o tom Pepíkovi jsem pomlčel. To už jsme měli nového ředitele, ale kupodivu to byl hodný člověk. Ptal se, proč jsem to udělal, a já mu řekl, že ten Stalinův portrét byl výtvarně tak špatný, že jsem se na něj nemohl dívat. Odpověděl, že to chápe, ale že mám tu reprodukci stejně přinést zpátky. To jsem ovšem nemohl, protože jsem ji roztrhal a hodil do záchodu. Šel jsem tedy koupit nového Stalina, naštěstí pasoval do starého rámu, a tak to dobře dopadlo. Asi jsem měl dost štěstí, protože za výrobu a rozšiřování letáků byl potom zatčen starý ředitel a řada septimánů a oktavánů a všichni pak byli odsouzeni na několik let do vězení.“\nChuraň a Kalenský se ještě pokusili vyrábět na cyklostylu protikomunistické letáky, jenže to neuměli a tisk dopadl tak mizerně, že materiály nebylo možno přečíst. Mladistvý odboj tím skončil – a u Milana nastal během několika měsíců nečekaný názorový obrat. Chtěl pochopit, proč tolik umělců a intelektuálů s komunismem sympatizuje, a tak spolu s dalším kamarádem začal studovat Marxe a komunistickou literaturu: „Musím tedy říct, že jako dospívající jsem byl naprostý blbec. Tehdy vycházela velká a malá knihovna marxismu-leninismu, a tak jsme si s jedním klukem, který se jmenoval Mirek, řekli, že se do těch knížek musíme podívat, abychom prozkoumali, o jakou teorii se prokomunistické nadšení vlastně opírá. Četli jsme a četli, vyměňovali jsme si názory, a postupně se stalo, že jsme to začali ‚žrát‘.“ Maturoval v roce 1950, v době, kdy se zrovna konal proces s Miladou Horákovou: „O tom soudu jsem samozřejmě věděl, vysílali ho v rádiu, ale vůbec jsem to nebyl schopný vnímat. Prostě jsem marxismu-leninismu naprosto propadl, názorově jsem se rozešel s otcem, který navíc v té době žil mimo Ústí, bydlel jsem u sestry. My jsme to s tím Mirkem skutečně studovali, a když ti ještě není ani dvacet, nemáš zkušenost s podobnou literaturou a nemáš vzdělaného oponenta, tak se ti zdá, že do sebe v té teorii všechno výborně zapadá. Na základě vlastní zkušenosti si myslím, že na tom mohla být podobně spousta lidí, kteří podlehli iluzi o spravedlivé společnosti, že jim stejně jako mně teprve za nějakou dobu došlo, že ta idea je od základů vadná.“\nZapálený marxista Churaň tehdy vstoupil do Československého svazu mládeže, po maturitě v roce 1950 se oženil a spolu s manželkou se přihlásil ke studiu na Vysoké škole politických a hospodářských věd v Praze (VŠPHV). Spolužáci na ústeckém gymnáziu si ovšem pamatovali jeho smýšlení v době převratu, dostal velmi nedoporučující svazácký posudek a na školu ho přijali až poté, co se za něj kdosi přimluvil. Z VŠPHV, kterou vedl nejprve neblaze proslulý Ladislav Štoll a poté do roku 1953 Jiří Hájek, měli vycházet elitní zaměstnanci a ekonomičtí experti komunistického státního aparátu, jenže Churaň tam za krátký čas narazil na potíže: „Učil tam třeba Ivan Sviták nebo Věra Olivová, kvůli jejímž výkladům o první republice jsem se rozhodl, že historii nechci ani dělat. ani učit. Byl jsem sice dočasně okouzlený marxismem-leninismem, ale ne tak zfanatizovaný, abych zaměňoval historii s ideologií. Jinak platilo, že člověk, který absolvoval gymnázium, se na VŠPHV nemusel moc namáhat. První rok jsem prošel docela dobře, ale v roce 1952 už jsem měl problémy. Neumím to přesně vysvětlit, ale začal jsem si uvědomovat, že jsem se zmýlil, a třeba proces se Slánským v listopadu 1952 jsem vnímal naplno, už jsem pochopil, že je to všechno lež.“\nŠkola byla ve třiapadesátém zrušena, ale ještě než k tomu došlo, začali Milana Churaně aktivističtí studenti nejprve otravovat a poté pronásledovat: „Poznali, že se na spoustu věcí dívám jinak. Nešlo jen o komunistickou víru, také jsem třeba miloval Janáčka, v té době nežádoucího, což se o mně vědělo, navíc jsem měl úplně jiné zájmy než ostatní, byl jsem ženatý, studentský život jsem nepěstoval, nechodil jsem se s nimi bavit. Takže mě začali buzerovat. Prováděla se například taková semestrální hodnocení, kdy se setkal kroužek studentů a rozhodoval o spolužácích, jaký je kdo člověk, jaký je student atd. Byl jsem u toho, ale vůbec jsem nechápal, co mi vytýkají, jen jsem si zapamatoval výtku, že jsem ironický, což jsem byl – když mě štvali, tak jsem je ‚odpálkoval‘. Nakonec, to už bylo v roce 1953, se sešla schůze ČSM, vyloučili mě ze svazu, a ještě navrhli rektorátu, abych byl vyhozen ze školy. S ideologií už jsem se rozešel, do strany jsem nevstoupil, ani jsem o to neusiloval, nicméně jsem za prvé nevěděl, co budu dělat, a za druhé mi byla odporná absurdita celého toho procesu. Ovšem zároveň se trochu změnila politická situace, zemřeli Stalin a Gottwald, stranický aparát poněkud změknul, a tak stranický výbor našeho ročníku navrhl rektorovi Hájkovi, aby mě nevyhazoval, jen pokáral. Když jsem se k němu na vyzvání dostavil, udělil mi rektorskou důtku za individualismus. Visela pak na nástěnce a dost mě mrzí, že jsem ten papír nesebral a neschoval si ho.“\nKdyž nadřízené komunistické orgány VŠPHV uzavřely, protože ji přestaly považovat za smysluplnou, přestoupil Milan Churaň, v otázkách marxismu-leninismu již dokonale a definitivně poučený, na Filosofickou fakultu UK, stejně jako jeho žena. Oba začali studovat archivnictví. Absolvovali v roce 1955 a nastoupili do pražských archivů – Ingeborg do krajského a Milan do tehdejšího Státního ústředního archivu, který sídlil v prostorách zrušeného dominikánského konventu v Karmelitské ulici. Politická situace mu připadala hnusná – a soudil, že vláda KSČ bude trvat dlouho: „Především jsem si myslel to, co pak většinu života: totiž že se v tom systému musí existovat, že ho nesvrhne nějaká revoluce a že se člověk musí chovat slušně a působit na druhé, aby se tak chovali taky. Snad jsem si tak počínal. Na režim jsem dost otevřeně nadával a myslím, že to na lidi v okolí mělo dobrý vliv, protože když člověk nebyl přestrašený, tak se ostatní také báli míň, což se mi vlastně potvrzovalo až do roku 1989. Prostě jsem si říkal, že když budou komunistickou vládu rozleptávat spousty mravenců, nakonec se to projeví.“\nV roce 1958 se Churaň jako průvodce podílel na celostátní výstavě archivních dokumentů, pořádané na Pražském hradě. Bavil se tam s kolegyní, která mu řekla, že se jí jeho názory jeví podobné jako názory jejího manžela a představila ho historikovi Emanuelu Mandlerovi (jeho portrét vyšel v RR č. 97/2014). Začali se přátelit, scházeli se a zvažovali, co by se dalo v zahnívající ČSR dělat: „Režim jsme hodnotili v podstatě stejně, a hlavně jsme přemýšleli, zda by se daly nějakým způsobem publikovat informace a texty, které by narušily tehdejší propagandu, třeba alespoň pravdivé statistické údaje z OSN, které se nám dostaly do ruky. Ale nejevilo se to moc reálně.“ O pár let později Mandler nastoupil jako redaktor do Československé společnosti pro šíření politických a vědeckých znalostí (říkalo se jí Společnost s dlouhým jménem) a začal mimo jiné vypomáhat v nově vzniklém časopise Dějiny a současnost (DaS), který tato instituce vydávala a který měl seznamovat veřejnost s novými poznatky marxistického dějepisectví. Když šéfredaktor časopisu, historik Zdeněk Šikl, hledal spolupracovníka, vycítil Mandler příležitost k „diverzi“ a nabídl v roce 1961 Churaňovi, zda by nechtěl takovou práci přijmout: „Tenkrát jsem se na DaS poprvé podíval v knihovně, abych věděl, co je to vlastně zač, a když jsem viděl ročníky 1960 a 1961, byl jsem zděšený, protože to, co se tam psalo, bylo na velmi nízké úrovni. DaS měl spíše takový vlastivědný obsah, občas se tam objevil i větší článek, ale většina autorů nebyli zkušení historici. Především však zveřejňované příspěvky byly až otrocky poplatné komunistické ideologii. Také proto se mi zpočátku do DaSu nechtělo. Mandler mne však přesvědčoval, že se obsah časopisu dá změnit k lepšímu,“ vzpomínal Milan Churaň v interview, které s ním v roce 2011 vedl právě pro Dějiny a současnost Eduard Burgett (DaS, č. 4/2009).\nRozhodl se, že nabídku přijme, avšak jeho nástup zamítl pracovník ideologického oddělení ÚV KSČ Jaroslav Pecen, shodou okolností někdejší Churaňův spolužák z VŠPHV. Dohodli se tedy se Šiklem, že to za rok zkusí znovu: „Napodruhé už mé přijetí vyšlo, a tak jsem nastoupil v červenci 1963. Pomalu jsem začal pronikat do prostředí, které vytvářelo zázemí DaSu. […] V redakční radě byla sice řada známých historiků, ale ti do DaSu většinou nepsali. Tak jsme se na ně začali obracet a dělali z nich postupně kmenové autory časopisu. […] Se Zdeňkem Šiklem jsme vycházeli přátelsky. On se opravdu cítil více šéfredaktorem v tom pravém slova smyslu, takže běžná redakční práce byla do značné míry na mně.“ Churaň a Šikl začali časopis měnit k lepšímu, snažili o to, o co usiluje každá normální redakce – chtěli, aby byl k něčemu, aby z něj zmizela ideologická frazeologie, aby se dal číst: „Prostě jsme odstranili tu ‚vlastivědnost‘, změnili grafickou úpravu, oslovovali jsme autory, redigovali texty… Nakonec tam nebylo skoro nic o straně a o revoluci, převažovaly seriózní populárně historické články. Samozřejmě jsme nemohli dělat nějaký protikomunistický časopis, to bylo tehdy nemyslitelné, ale mohli jsme se v mezích možného snažit o smysluplnou práci v našem oboru, podobně jako se redakce Tváře, do které odešel Mandler, snažila ve stejné době dělat normální neideologický kritický časopis. Já jsem do DaSu ovšem téměř nepsal, protože mi pořád připadalo, že ještě nemůžu publikovat, co bych chtěl. Vyšlo mi tam jen pár glos, jedna z nich byla například o Robertu Michelsovi, což byl německý sociolog, který definoval železný zákon oligarchie a soudil, že v každé politické straně se nakonec vytvoří dominantní oligarchická struktura. Hned to ovšem narazilo na odpor, a kolem časopisu se vůbec rychle stahovaly mraky.“\n„Společnost s dlouhým jménem“ podléhala Ideologickému oddělení ÚV KSČ, které vyjadřovalo nad Dějinami a současností nelibost, avšak výtky, které do redakce přicházely, byly podle Milana Churaně natolik nesmyslné a nekonkrétní, že se jim po určitou dobu dalo vzdorovat, poměry v zemi už také byly rozvolněnější než v předchozí dekádě. V roce 1964 nicméně ÚV označil časopis za „negativistický“, redakční rada poté požádala o upřesnění výhrad, k němuž ovšem nedošlo, a začala „klasická“ likvidace po stranické linii. Vedoucí tajemník sekretariátu Společnosti Robert Horák dostal pokyn, aby propustil Zdeňka Šikla z postu šéfredaktora. Příkaz odmítl vykonat, a tak o funkci přišel. Na jeho místo nastoupil výše zmíněný Jaroslav Pecen, který Šikla vyhodil a dosadil jako šéfredaktora dalšího aparátníka a absolventa moskevských politických studií Zdeňka Šumberu. Milan Churaň popsal tehdejší události v citovaném interview z roku 2011: „Většina členů redakční rady potom odstoupila a začal se organizovat i bojkot časopisu. Řada kmenových autorů do něj přestala psát. To se samozřejmě podepsalo na celkové úrovni, která šla rychle dolů. Hodně se zhoršila i grafika. […] Zdeněk Šikl byl členem KSČ, zatímco já ne. A straničtí ideologové pokládali Šikla za mladého, schopného soudruha, ale politicky nevyzrálého. Takže mu schválili přechod na Filosofickou fakultu UK. Se mnou to bylo trochu složitější. Pozval si mě Jaroslav Pecen, který mě vyzval, abych z časopisu odešel, a tak jsem si začal hledat místo. Žádné jsem ale nemohl najít. Nakonec jsem šel dělat skladníka do Československé televize, i když získat zaměstnání tam také nebylo jednoduché, protože se proti tomu opět postavil Pecen. Skladníka jsem pak dělal asi půl roku a pak jsem v televizi pracoval jako úředník.“ (Je příznačné a pozoruhodné, že oba darebáci angažující se v likvidaci DaS se pak dobře uplatnili za normalizace: Pecen působil na sekretariátu ÚV KSČ a od roku 1985 byl ředitelem Ústavu pro filosofii a sociologii Akademie věd, Šumbera byl mimo jiné ředitelem Ústavu teorie a praxe žurnalistiky při Fakultě žurnalistky UK.)\nNa počátku „reformního roku“ 1968 podepsalo přibližně tři sta historiků petici požadující, aby byla obnovena redakce (a redakční rada) Dějin a současnosti z ledna 1965. V březnu se tak Zdeněk Šikl a Milan Churaň vrátili na svá místa: „Já jsem tehdy dost pečlivě sledoval politický vývoj a ‚obrodný proces‘, jak se tehdy říkalo, ale neměl jsem žádné iluze. Dubčeka jsem považoval za velkého naivu a myslel jsem si, že buď se vrátí stará komunistická garnitura, která potlačí reformisty, nebo přijdou Rusové, aby jí s tím pomohli. Když se to stalo, nebyl jsem překvapený. Zároveň jsem ale věděl, že je třeba maximálně využít tehdejší nebývalou svobodu. Takže jsme například jako zřejmě první časopis v ‚sovětském bloku‘ publikovali tajnou doložku ze smlouvy mezi Sovětským svazem a nacistickým Německem ze srpna 1939. Zrovna jsem měl knihu, kde ta dohoda byla, tak jsem ji přeložil z němčiny a zveřejnil, a pak ještě další, s tématem související dokumenty.“\nV říjnu 1968 se Emanuelu Mandlerovi podařilo založit v rámci Socialistické akademie (v níž se transformovala „Společnost s dlouhým jménem“) nakladatelství Horizont. Stal se jeho ředitelem a Milana Churaně navrhl na šéfredaktora: „Když jsem funkci v nakladatelství přijal, přestal jsem sice v DaSu brát plat redaktora, ale stejně to bylo trochu kuriózní. Jelikož Horizont převzal i vydávání DaSu, stal jsem se paradoxně nadřízeným nejen Zdeňka Šikla, ale i sebe sama. Redakce DaSu sídlila s pracovníky Horizontu v Nekázance, ve stejném patře, takže šlo obě funkce docela dobře skloubit.“\nV nakladatelství, které pak existovalo po celou dobu normalizace, setrval Milan Churaň jen do roku 1969. Podnik, kolem něhož se zprvu soustředili především autoři a spolupracovníci Tváře a DaSu, a také následný odchod lidí, co ho zakládali, popsal kdysi ve vzpomínce na literárního kritika Jana Lopatku, který v Horizontu vedl knižní redakci (Setkávání za zvláštních situací, LN, Umění a kritika, 3. 2. 2000): „Názor nakladatelství vyjadřovala jeho první publikace. Měla název Člověk a lidská práva. […] Všichni jsme věděli, co znamená nástup neostalinistů, ale byli jsme připraveni odolávat co nejdéle. Janova redakce připravila pěkný ediční plán na rok 1970, ale ten se samozřejmě nikdy neuskutečnil. Snad nepřeženu, když napíšu, že krátké období Horizontu v tom dramatickém roce 1969 patřilo k nejhezčím v našich životech. Úder přišel v létě. Tvář a Dějiny a současnost (v nichž jsme stále působili) byly zakázány a pak došlo na Horizont. E. Mandler a já jsme byli v rozporu se statutem odvoláni v září z funkcí (‚držitelé pozic‘, kteří to uskutečnili, byli po odvedení mouřenínských prací také vyhozeni a později se odvolávali na normalizační ‚diskriminaci‘), a protože šlo o politický akt, proti němuž nebylo tehdy právní obrany, dali jsme okamžitě výpověď. Z přesvědčení a ze solidarity dal výpověď i Jan a jeho redakce. Začalo hledání zaměstnání. […] Možná to bylo tehdy standardní, možná chtěl někdo činnost Horizontu kriminalizovat, v každém případě Jan a já jsme byli v červnu 1970 podrobeni dlouhému výslechu pracovníky Výboru lidové kontroly (velmi je hněval zejména ‚Člověk a lidská práva‘).“\nČasopis Dějiny a současnost sloužil normalizační propagandě jako odstrašující příklad kontrarevolučního hnízda. V roce 1970 zazněla v rozhlasovém seriálu O kontrarevoluci v krajích a okresech slova Zdeňka Příbramského: „A nebyl to měsíčník ledajaký. V jeho redakční radě panoval ředitel Historického ústavu ČSAV Josef Macek, služebně i autorsky odpovědný za vznik neblaze proslulé Černé knihy. A s ním vyložení antikomunisté jako Milan Churaň, Zdeněk Zbořil a Emanuel Mandler […]. Přímé spojení s představiteli v Dubčekově vedení strany zabezpečoval tehdejší redaktor Rudého práva Václav Vrabec. Horlivým vykonavatelem protistranické, protisocialistické a ve svých důsledcích kontrarevoluční činnosti tu byl vedoucí redaktor Zdeněk Šikl […].“\n„Vyložený antikomunista“ Churaň se k normalizaci postavil, jak vypráví, po svém způsobu, tedy skepticky. Počítal i s tím, že Husákův režim může být krutý a může zahájit politické procesy. „Protože jsem věděl dost o padesátých letech, tak jsem si to nemaloval v růžových barvách, což mělo tu výhodu, že mi pak ten posrpnový režim nepřipadal až tak brutální. Hnusný byl, pár procesů uspořádal, ale mohlo to být horší.“ Našel si práci v Ústavu technického rozvoje a informací a poté putoval po různých podobných institucích. Až do roku 1989 se živil jako nižší úředník, odborník na zpracování dat a programátor. „Myslel jsem si, že dělnickou práci dostanu vždycky, že to je poslední možnost, takže jsem se snažil vyhnout se lopatě. Přitom jsem si v zaměstnání počínal normálně, například když jsem přišel do toho prvního technického ústavu, vždycky jsem tam mluvil stejně, jako jsem mluvil doma, vědělo se, jaké mám názory, vědělo se, že nejsem ‚řádný socialistický občan‘, ale protože jsem nechtěl stoupat v žádných funkcích, tak jsem s tím většinou neměl problémy. V roce 1970 jsem začal překládat Orwellovu Farmu zvířat – z němčiny, poněvadž anglicky jsem neuměl – a přepisoval jsem to pak se sekretářkou Květou v práci, veřejně, bez utajování, nestalo se vůbec nic. Scházeli jsme se tehdy v hospodě v Trojické ulici, chodil tam Zbyněk Hejda, Nikolaj a Olga Stankovičovi, Jan Lopatka, Fanda Pánek, občas přišli Jiří a Dana Němcovi a další známí. V té hospodě jsem většinu exemplářů překladu rozdal, jeden si nechala opisovačka a jeden mi zbyl. Ta setkání asi po čtyřech letech ustala. Nebylo o čem mluvit, všichni už byli vyhození a žádné jiné důležité informace nebyly k dispozici. Takže jsem tam docházel míň a míň. Dalším místem občasných schůzek byl antikvariát v Dlážděné ulici, kde pracoval Zbyněk Hejda, ale když jsem za ním přišel na podzim 1977, Zbyněk tam už nepracoval. Bylo po Chartě.“\nNormalizační roky prožíval Churaň jako solitér, v disentu se později neangažoval a Chartu 77 nepodepsal: „Nevěděl jsem, že se nějaké prohlášení připravuje, nebyl jsem s nikým v kontaktu. Jan Lopatka mi telefonoval na sklonku roku 1976, že se potřebuje se mnou sejít, ale pak už se neozval, a teprve ex post jsem pochopil, že mě asi sháněl kvůli podpisu. Potom už mi připadalo divné, že bych se měl jít někam ‚hlásit‘ a podepisovat dodatečně. S Chartou jsem sympatizoval, ty sympatie jsem vcelku bez obalu projevoval, Lopatkovi bych ji z přátelství podepsal, ale aktivně jsem neusiloval o to, abych se stal disidentem, po pravdě řečeno jsem v tom pro sebe neviděl moc velký smysl. Žil jsem po svém a řekl bych, že normalizace se dala i tak přečkat se ctí. Kolaboranti se mi hnusili, Antichartu jsem považoval a považuju za odpornou záležitost, ale v podnicích, kde jsem pracoval, lidi většinou žádné sympatie režimu neprojevovali. Navíc jsem věřil na to, co jsem už jednou říkal: že když se budu chovat dobře tam, kde zrovna jsem, bude to mít vliv a bude to stačit.“\nDne 17. listopadu šel Milan Churaň na Albertov a odtud přes Vyšehrad a nábřeží na Národní třídu, kde se pak ocitl mezi posledními několika tisíci demonstranty sevřenými policií. Pak dělal spoustu užitečných věcí, přičemž ani jedna z nich neměla za cíl „sebeumístění“ do nějaké lukrativní pozice. V praktické politice se neangažoval, zato se hned v prosinci začal podílet na obnově revue Dějiny a současnost. Stal se prvním „postkomunistickým“ šéfredaktorem časopisu (vyšel v březnu 1990), který existuje dodnes. Po půl roce měl „až po krk intrik a nevraživostí, které panovaly mezi exkomunisty a historiky ze sedmdesátých a osmdesátých let“, proto dal z DaS výpověď a nastoupil jako analytik do nově budované kontrarozvědky, kde především studoval materiály Státní bezpečnosti. V lednu 1994 šel do důchodu, ale to už měl z předchozího působení slušnou znalost estébáckých dokumentů, kterou později využil v další práci, mimo jiné připravil k vydání – a byl také jedním z hlavních autorů – Encyklopedie špionáže (Libri 1993, 2000). Churaň rovněž patřil k nečetným historikům, kteří prosazovali otevření estébáckých archivů – v roce 1996 napsal do revue Střední Evropa text o Cibulkových seznamech, nad nimiž se kdejaký český krasoduch opovržlivě ošklíbal, a konstatoval v něm: „Po šesti letech lze říct, že přínos Cibulkových seznamů, ať jsou jakkoli nedokonalé, spočívá v tom, že v jedné oblasti upozornily a stále upozorňují na problém, před kterým společnost stále strká hlavu do písku, tj. na problém obtížné národní minulosti. V ní Státní bezpečnost nehrála docela určitě hlavní roli. Ale proč je dokonce i pouhý počet jejích tajných spolupracovníků státním tajemstvím – vždyť jde o tajemství zaniklého zločinného režimu v zaniklém státě. Nejde samozřejmě o státní tajemství, ale o obecnou i individuální morálku. Proto se s Cibulkovými seznamy bude i nadále zacházet pokrytecky. Jednotlivci z nich budou halasně uváděni, ale o celkovém problému se bude mlčet. Takto zacházet s nepohodlnými dějinnými skutečnostmi je u nás zvykem.“ Jiným tématem, o němž Churaň zvlášť v devadesátých letech kriticky psal, bylo poválečné vyhnání českých Němců, další z nepohodlných dějinných skutečností. Udělal v té otázce hodně práce, mimo jiné vydal knihu Postupim a Československo – Mýtus a skutečnost (Libri 2001, 2006), v níž vyvrátil všeobecně sdílenou a pro českou politiku velmi pohodlnou legendu, že vysídlení německého obyvatelstva neprosazovali v první řadě českoslovenští politici v čele s Edvardem Benešem, nýbrž že o něm rozhodli představitelé velmocí na Postupimské konferenci, Československo je muselo provést a česká odpovědnost za poválečnou etnickou čistku je tedy mizivá. V roce 1995 se Churaň také podílel na formulování výzvy Smíření 95, kterou spolupodepsal a v níž 105 českých a německých intelektuálů navrhovalo, aby česká vláda začala jednat s politickou reprezentací sudetských Němců. Výzva tehdy v Čechách vyvolala množství hysterických reakcí, dnes již jen těžko pochopitelných. Poznal jsem Milana Churaně v polovině devadesátých let, v době, kdy jsem pracoval v Českém deníku a později Českém týdeníku vydavatele Josefa Kudláčka. Ty noviny měly spoustu chyb, ale nepsali do nich žádní pohrobci normalizační žurnalistiky, byla v nich naprostá publikační svoboda a otevřený prostor pro kritické texty na jakékoli téma. Novináři ze „státotvorných“ listů, kteří tehdy v převážné většině velebili domácí i zahraniční politiku Václava Klause a jeho ODS, k čemuž patřilo i protiněmecké štvaní a obhajování Benešových dekretů, se na nás dívali s despektem, jako bychom představovali přinejlepším skupinu pochybných kverulantů, v horším případě nějaké extremistické hnízdo (dost podobné to bylo s různými uctívači Václava Havla). Churaň se právě v té době stal pravidelným přispěvatelem listu a myslím, že mu „pobyt“ mezi námi velmi vyhovoval. Svobodný člověk.


Každá rada, není drahá! | Aviga\nPokud je to další přírůstek, tak už pravděpodobně víte, co vás čeká. Jeli-to však váš první přírůstek, tak vás musíme trochu psychicky připravit na okolí, zejména na prarodiče, rodiče a na kamarádky, co už děti mají. Všichni Vám budou chtít radit! Nemějte jim to za zlé, rady se určitě hodí, ale zkrátka všeho moc, škodí!\nKaždý z nás je individuální bytost, a to samé platí i u miminek, kojenců, batolat, dětí a jejich potřeb.\nNechejte si poradit, to ano, ale proboha všeho s mírou, Vy jste rodič a každé rozhodnutí je jen na vás!\nTo, že kamarádky děti, už začaly chodit v 6.měsících neznamená že Vaše děťátko, musí dělat, to samé, tak ho nenuťte a nepanikařte. Nechte všemu volný průběh. Pokud by bylo něco špatně, pediatr vás na to upozorní a popřípadě vás někam odkáže, například Vojtova metoda cvičení.\nTo samé platí i o Vašich rodičích, budou vám chtít poradit, to je v pořádku, sami si vyberte, jaké rady užijete v praxi. Myslete na to, že rodiče vás vychovávali trochu v jiných podmínkách, takže některé rady, už ani nejsou aktuální, vzhledem k dnešní době, plné vymožeností.\nNa 100 % uslyšíte radu, ať necháte dítě pořádně vyřvat, pokud vy to tak necítíte a je vám tato rada proti srsti, tak se jí zkrátka neřiďte a nedělejte to! Dle mého názoru, miminka nikdy nepláčou bez důvodu a pokud dítě pláče, že jej něco trápí, a ještě ho nechám vyřvat? To mi osobně přijde drastické, ale každého věc.\nRodičové hlavně klídek, žádný stres, vaše maličké bude vše dělat, až bude samo připravené! Až budete mít pocit, že nic nestíháte, nebo snad ze rodičovství nezvládáte, protože vaše kamarádka to stíhala s přehledem a vy ne, tak se koukněte na vaše děťátko, zhluboka se nadechněte, vychutnejte si sílu okamžiku a myslete na to, že dítě vám jednou vyroste a čas nevrátíte, kdežto úklid není zajíc a neuteče! Snažte se, užívat si rodičovství bez stresu, a vychutnávejte si každý pokrok vašeho potomka. Přejeme mnoho krásných radostných chvilek\n← Vynikající druh zastřešení → Dina Štěrbová


Paušální daň Efdk.cz\nFinanční správa již spustila příjem oznámení o vstupu k paušální dani. Stačí nejpozději do 11. ledna 2021 odevzdat místně příslušnému finančnímu úřadu vyplněný jednoduchý formulář, a to datovou schránkou, poštou nebo na podatelně úřadu.\nPaušální daň přináší poplatníkům zejména významnou úlevu od byrokracie a papírování, některým OSVČ i finanční úsporu. Jedinou pravidelnou platbou ve výši 5 469 Kč měsíčně totiž vyřeší daň z příjmů, zdravotní i sociální pojistné a nemusí tak již nadále komunikovat se třemi různými úřady najednou.\nPaušální daň pro OSVČ s příjmy do 1 000 000 Kč bude platit od roku 2021 a tvoří ji tyto položky:\n- daň z příjmů ve výši 100 Kč,\n- sociální pojištění ve výši 2 976 Kč a\n- zdravotní pojištění 2 393 Kč.\nPodmínky pro uplatnění paušální daně:\n- roční obrat do 1 mil. Kč\n- není společník v.o.s. nebo komplementář k.s.\n- není v insolvenci\n- nemá příjmy ze závislé činnosti (např. zaměstnanec) - kromě srážkové daně (např. DPP do 10 tis. Kč měsíčně)\n- nemá příjmy dle § 8, § 9, a § 10 vyšší než 15 tis. Kč ročně\nVíce informací o paušálním režimu a jeho podmínkách naleznete na webových stránkách Finanční správy zde: https://www.financnisprava.cz/cs/dane/dane/dan-z-prijmu/pausalni-dan/obecne-informace


Desítka letos dotacemi podpoří celkem 322 nových projektů, na které dá 23,8 milionu korun. 6,8 milionů korun půjde na již rozběhnuté víceleté projekty. Poskytnutí finančních prostředků z rozpočtu schválilo pondělní Zastupitelstvo MČ. Peníze na prospěšné návrhy bude městská část v tomto roce rozdělovat ještě v rámci „Mojí stopy“ a „Zásobníku projektů – partnerství pro Prahu 10.“\nAutor: Miroslav Hynšt / Kategorie: Článek, MČ Praha 10, Finance, Granty a dotace, Kultura, Komunitní, Veřejné prostory\nRadnice dotacemi každoročně podporuje aktivity ve své městské části a organizace působící zde ve prospěch místních občanů. Letošní řízení proběhlo ve čtyřech tematických oblastech. Na sociální návazné a zdravotní služby poputuje takřka 9 milionů, stejně jako na sport. Kulturní organizace si rozdělí téměř 5 milionů. Na program životního prostředí a udržitelného rozvoje půjde rovný milion.\n„Dotace jsme udělili na pestrou škálu projektů. Na celoroční provoz organizací působících ve prospěch občanů Desítky, na konkrétní kulturní akce i na drobnější aktivity, které povedou ke zvelebování veřejného prostoru a podporu komunitního života na našem území,“ vypočítává Lucie Sedmihradská (VLASTA), radní pro finance, rozpočet, participativní rozpočet a dotace.\nKromě dotačního řízení podporuje MČ Praha 10 participaci svých občanů dalšími dvěma nástroji:\nDo 31. května mohou lidé přicházet s nápady na oživení „desítkového“ veřejného prostoru, o nichž na podzim proběhne veřejné hlasování v rámci participativního rozpočtu Moje stopa. Náklady na každý z nich by se měly pohybovat v rozmezí 350 tisíc až 2 miliony korun, celkově je vyčleněno 5 milionů korun.\n„A milion korun je finanční rámec soutěže ´Zásobník projektů – partnerství pro Prahu 10´. Od 6. do 17. dubna budou moci občané přicházet s návrhy na úpravy či oživení veřejného prostoru a pořádání akcí na našem území. Jednotlivé návrhy podpoříme maximální částkou 50 tisíc korun,“ vysvětluje radní Sedmihradská. Pravidla druhého ročníku soutěže schválila dnešní rada MČ.\n„Kromě vlastních projektů klademe velký důraz na zapojování veřejnosti, podporu komunitního života a síťování v rámci městské části. Dotace či participativní rozpočet jsou k tomu ideální nástroje,“ říká Lucie Sedmihradská.\nPočet zobrazení (3232) Komentáře ()


Yamaha FZR 1000 Exup žádá zkušenost - iDNES.cz\n30. června 1999 12:09, aktualizováno 12:09\n- Neměl by ji sedlat člověk, který za sebou nemá alespoň dva roky praxe za řídítky nějaké šestistovky. S touto podmínkou lze Yamahu FZR 1000 Exup považovat za náčiní vhodné i pro tuctovějšího jezdce,který využije výhodu systému »exup«: funkci klapky,která v nižších otáčkách přivírá výfuk.\nNové i ojeté automobily Yamaha můžete koupit\nNeměl by ji sedlat člověk, který za sebou nemá alespoň dva roky praxe za řídítky nějaké šestistovky. S touto podmínkou lze Yamahu FZR 1000 Exup považovat za náčiní vhodné i pro tuctovějšího jezdce,který využije výhodu systému »exup«: funkci klapky,která v nižších otáčkách přivírá výfuk. Zvyšuje tím kroutící moment a umožňuje plynulou a klidnou jízdu i při třech čtyřech tisících otáčkách, zatímco nejeden jiný nadupaný stroj má ve stejném režimu nespokojeně nervózní chod,aby potom v šestitisícovém kvapíku vycenil zuby,vyrazil jako střela a motocyklistovi naplnil oči hrůzou.\nYamaha FZR 1000 byla ve výrobě v letech 1987 až 1995 a zařadila se k nejoblíbenějším sportovně-cestovním strojům. Rozšířená je i v tuzemsku, kde se v nejstarších ročnících nabízí už za částky kolem 80 000 korun. Odborníci však radí preferovat motorky od ročníku 1989, kdy typ dostal zmíněnou výhodu Exup a které lze pořídit od 90 000 korun. Maximálně ještě jednou tolik se platí za stroje ze závěru výroby. Motocykl, který lze využít stejně dobře k divočejším vyjížďkám pro radost jako k cestě na dovolenou, má kvalitou vyhlášený rám a výborné jízdní vlastnosti. Také dvacetiventilové motory bývají bezproblémové. K přednostem patří kapotáž. Před ročníkem výroby 1992 všechny a později většina ze zmíněných motocyklů se na zdejší silnice dostala jako jeté a mnohdy havarované ze zahraničí. V tom také spočívají největší rizika koupě starší Yamahy FZR 1000 Exup. Může být nebezpečně opravený rám, někdy se na něm dají najít dokonce trhliny. Stopy havárií mívají i kola a přední vidlice. Podezřelé samolepky na kapotáži mohou krýt rovněž více či méně zdařilé opravářské úsilí. K bolestem stroje pak patří snad už jen hlučnější motory u starších modelů. Do ročníku 1990 měly zmíněné stroje primární řetězy,které majitelé obvykle zapomínali měnit a součástka o sobě po letech provozu dává vědět nepřeslechnutelným rachotem při volnoběhu. Na funkci motoru to vliv nemá, leč nepříjemný zvuk zřejmě novopečeného majitele přiměje k výměně dílu, což včetně práce stojí 3000 až 3500 korun. Motocykl, který se začal vyrábět se dvěma kulatými světlomety,zaznamenal v průběhu let tyto zásadnější změny - 1989: nový rám, širší zadní pneumatika, zvýšení obsahu motoru z 989 na 1002 cm 3 , systém Exup, 1990: nový výfuk, seřiditelná přední vidlice,1991: nový eliptický reflektor, nová konstrukce plastů, 1994: změna přední části kapoty, kde se objevila dvě světla v podobě mandlových očí.\n+ Výborné výkony a jízdní vlastnosti\n+ Trvanlivý motor\n+ Klapka Exup\n- Rizika neodborných oprav po haváriích\n- Hlučné motory u starších typů\n- Hlučný primární řetěz u strojů do ročníku 1990\nMotor čtyřdobý čtyřválec\nObjem 1002 cm 3\nVýkon 106,6 kW\nTémata: jízdné, Poradna: Bolest, Poradna: Zuby, Yamaha


Manželství pro všechny | Právo21 – Právo srozumitelně a pro všechny\nJe tomu již rok, co německý parlament novelou občanského zákoníku (BGB) rozšířil práva homosexuálních párů. Od prvního října mohou homosexuální páry uzavírat manželství. Jaké právní důsledky s sebou tato novela přinesla, jaký mají názor samotní Němci na toto kontroverzní téma a jak vypadá aktuální situace u nás?\n11. 8. 2018 Anna Katerina Vintrová\nCivilní sňatek mezi homosexuálními partnery není v Evropě žádnou novinkou. Toto právo již zakotvují právní řády několika zemí. Příkladem jsou severské země, státy Beneluxu, Francie, Rakousko, ale například i Portugalsko nebo Španělsko. V loňském roce se skupina států umožňující stejnopohlavní sňatek rozrostla o Finsko, Maltu a právě Německo.\nNovela německé legislativy a její dopad na registrované partnerství\nNení tomu tak dávno, kdy byla „homosexuální jednání“ v Německu považována za trestný čin. Teprve v roce 1994 bylo toto ustanovení vyškrtnuto z trestního zákoníku (StGB). Zákon o registrovaném partnerství pak vstupuje v účinnost v roce 2001. Tedy asi o pět let dříve než u nás.\nPostupem času zákonodárce posiluje práva homosexuálních párů.  Avšak až o šestnáct let později od účinnosti zákona o registrovaném partnerství jim garantuje právo společně adoptovat dítě. Zajímavostí je, že na rozdíl od německého občanského zákoníku, jehož § 1353 nově zní „Manželství je uzavřeno na celý život dvěma osobami různého nebo stejného pohlaví.“, nemusely se zákony upravující adopci dětí nijak měnit, neboť používají pouze termín manžel/ka nebo manželé. \nČervnová novela počítala se zrušením registrovaného partnerství. Páry tak mohou už „jen“ uzavřít manželství. Dříve registrovaná partnerství zůstávají samozřejmě nadále platná, ale na manželství se automaticky nemění. Pokud mají registrovaní partneři zájem povýšit jejich vztah na úroveň manželství, mohou si o to požádat a souhlasně prohlásit, že chtějí vstoupit do svazku manželského.\nNěmecká veřejnost je podle mého názoru liberálnější než česká. Mezi mladými jsem se setkala především s pozitivními ohlasy. Němci do věku 30 let (bez rozdílu vzdělání) zastávají názor, že je naprosto v pořádku umožnit i homosexuálním párům uzavřít manželství. Ba naopak se diví, jak je možné, že zatímco v některých vyspělých evropských zemích existuje tato možnost již více než deset let, Bundestag dospěl k tomuto rozhodnutí až nyní.\nMatthias (27 let, student biologie) k tomu trefně poznamenal, že jsme si všichni rovni. Nezáleží na barvě pleti, původu či délce nehtů na nohou a nikdo by v tomto ohledu neměl být diskriminován. K tomu dodává, že právo gayů uzavřít manželství s sebou nepřináší žádné nevýhody pro heterosexuální páry. Tak proč jim prý bránit?\nČím starší obyvatelé jsou, tím se názory začínají lišit. Někteří si nejsou jistí, jestli je to dobré, nebo na tuto problematiku nemají vyhraněný názor. Ve výsledku jsem se ale nesetkala s ryze negativními ohlasy na právo gayů a leseb uzavřít manželství.\nManželství ano, adopce ne?\nOblast týkající se společné adopce dítěte je názorově rozmanitější. Opět platí, že mladší lidé nevidí problém v tom, aby dítě mělo oficiálně dva tatínky nebo dvě maminky. Jeden z argumentů spočívá v tom, že sexuální orientace nerozhoduje o skutečnosti, zda je osoba dobrým nebo špatným rodičem. Za mnohem důležitější, než je sexuální orientace rodičů, mladí Němci považují skutečnost, že dítě vyrůstá v milující rodině a nemusí strávit dětství v dětském domově.\nSetkala jsem se ovšem i s konzervativnějšími představami o rodině. Petra (31 let, pracuje v archivu) zastává názor, že výchova dítěte by měla zůstat i nadále úkolem muže a ženy.\n„Manželství pro všechny“ v Česku\nTaké u nás se v poslední době častěji hovoří o možnosti uzavřít manželství i pro homosexuální páry. Příkladem může být nedávná petice sdružení „Jsme fér“, která s více než 70 000 podpisy občanů získala i podporu předchozí vlády  Andreje Babiše na změnu občanského zákoníku. Duhové páry by nabyly další práva jako například vznik společného jmění, nárok na vdovský/vdovecký důchod nebo práva a povinnosti k dětem, které vychovávají, ale nejsou jejich vlastní.\nSpolečně s peticí se objevily i kritické názory. Není velkým překvapením, že největším kritikem novely občanského zákoníku jsou křesťanští demokraté (KDU-ČSL). Ti chtějí zakotvit manželství jako „svazek muže a ženy“ do české Listiny základních práv a svobod. Zajímavý duel se odehrál na internetovém portálu seznam.cz mezi Adélou Horákovou (Jsme fér) a Jiřím Miholou (KDU-ČSL). Dle Miholy je manželství „exkluzivitou“ mezi mužem a ženou. Horáková se na druhou stranu domnívá, že pokus Lidovců o změnu ústavního zákona má pouze jediný účel, a to vyloučení možnosti uzavřít manželství stejnopohlavními páry, tudíž jejich diskriminaci. \n„Pstruh do každé rodiny“\nPřed pár týdny se na Slovensku objevila reklama společnosti Kaufland na „pstruh duhový (nejen) do tradiční rodiny“. Tento příspěvek vyvolal u našich sousedů opět velkou diskuzi. Zástupci společnosti Kaufland své jednání poté vysvětlili tak, že jejich sortiment je zkrátka pro všechny. Bez rozdílu. \nNa stále narůstající počet lidí, kteří se hlásí ke komunitě gayů a lesbiček, si jako společnost ještě zvykáme. Nemůžeme si ovšem zvykat na nepřesvědčivé argumenty, proč by homosexuální páry neměly mít stejná práva jako ty heterosexuální. Všichni jsme totiž stejně teplí, z masa a kostí.\n Dostupné z: http://www.spiegel.de/panorama/gesellschaft/ehe-fuer-alle-homosexuelle-duerfen-ab-1-oktober-heiraten-a-1170535.html\n Tento návrh nepodpořili poslanci ODS, SPD a KDU-ČSL.\n Video doporučuji zhlédnout. Poslanec Mihola se snažil přítomné dámy okouzlit svými historickými znalostmi, ale argumentačně je na podobné úrovni jako Miloslav Rozner. Video je dostupné zde: https://www.seznamzpravy.cz/clanek/kdo-ma-pravo-na-manzelstvi-vyhradne-muz-a-zena-nebo-i-pary-stejneho-pohlavi-49659\n pozn.: Ústava a ústavní zákony mají vyšší právní sílu než zákony, tedy i než občanský zákoník. Změna Ústavy/Listiny je významným krokem a legislativní proces přijetí takové změny je náročnější než u běžných zákonů.


Fiat 500 – nejkrásnější „angličák“ – Design portál\nFiat 500 – nejkrásnější „angličák“\nTěchto pár řádků není jenom pro „kluky“, kteří se rozpomenou na své miláčky, ale také pro „holky“, které by jistě miláčka v podobě Fiatu 500 chtěli mít. Tento zcela nový model Fiatu je dalším povedeným produktem retro stylu, který si získává stále více a více obdivovatelů ve všech oblastech (typografie, grafika, hudba, móda, auta…).\nJedná se opravdu o unikátní lahůdku vycházející z charakteristického designu legendárního Fiatu 500 z roku 1957.\nVelmi zdařilá je i celá reklamní kampaň doprovázející toto auto. Ať už jsou to POS, TV, microsite či outdoor akce. Právě ta stojí za zvlášť zmínku. Zhostila se ji olomoucká společnost ChrisFromParis, která měla skvělý nápad a společnost Grapo, která jej zrealizovala. Společně vytvořili krabici v životní velikosti, do které se vejde opravdové auto.\nKrabice má 5 metrů na délku, 1,8 metrů na šířku a 2 metry do výšky a uvnitř samozřejmě auto Fiat 500.\nCelorepubliková kampaň končí 14. května v Praze a již zavítala do Plzně, Českých Budějovic, Hradce Králové, Brna, Ostravy… V každém zmíněném městě je Fiat 500 vystaven nejprve v centru města a poté ve vybraném obchodním centru v Praze to bude v OC Palladium.\nSám Christophe Delattre, manažer společnosti ChrisFromParis úspěšnou akci komentoval: „Procházíme se často po obchodních centrech, kde jsou vystavena auta, ale zákazníci jim nevěnují pozornost. Většina vidí auto jen při odchodu z obchodního centra a nedokázali by říct, o jakou značku jde. Máme za to, že s naší krabicí zákazníků, kteří nebudou znát značku auta, výrazně ubude.“ A dle mého má určitě pravdu!\nPozn. Fiat 500 byl navíc zvolen Car of the Year 2008.