Leden 2010 « Archiv | Qina\n31. ledna 2010 v 18:28 | White bird\nEffi a mořská příšera - 5.část\n31. ledna 2010 v 13:32 | Rose among the thorns\n"Zmateně? Tak se cítíte, Lady Racconsová?" ušklíbla se Effi.\n"Proč zmateně?" podivil se jí otec.\nEffi se vyhnula jejich pohledům a zamířila ven z domku "Snad abychom vyjeli, co říkáte, Lady Racconsová?"\nAdriana políbila Gila na nos "Vrátím se, nemusíš se bát, bez ní."\nTo už ale Effi bohužel neslyšela.\nSeděla totiž v kočáru a čekala, až se její budoucí macecha objeví a ukončí její čekání.\n"Neměla byste být na otce tak přísná." Pokárala ji Lady Racconsová, hned co se ukázala na schůdcích povozu.\n"A proč ne?" ušklíbla se Effi.\n"Má vás rád."\n"To vyprávějte bláznův v ústavu, ne mě! Já mám rozum v pořádku."\nLady Racconsová se usadila naproti drzé dívce a nakopla ji špičkou nohy "Nebuďte hrubá, drahá."\n"Mohu jet na kozlíku?" zeptala se Effi.\n"Ne! Dámě se nesluší, aby jezdila vedle poddaného."\nDívka se pousmála a pak vyhrkla "Jaký poddaný? Vždyť je to můj bratranec Colis…"\nLady Racconsová se mile usmála "Nepovídejte drahá! Vy s ním máte nějaký mechtle techtle?"\n"Ne!" odsekla Effi.\nNedbala Adrianinovýho zákazu a vyskočila z kočáru. Po žebříku se vyšplhala na kozlík a poručila Colisovi, aby se rozjel.\nPoslech a za nedlouho se ocitli na kamenité cestě, která vedla dolů do údolí, kde byl i přístav.\nChris uviděl na městské silnici Harissův kočár. Nevěřil svým očím, když spatřil, kdo sedí vedle kočího.\n"No to si snad dělá srandu!" ušklíbl se.\nSeskočil z ráhnoví a poručil synovi, aby hlídal loď.\n"Rozkaz, tati." Zazubil se chlapec a vyskočil si na bednu od whisky a rozhlížel se po lodi.\nChris přeběhl můstek a čekal, až se kočár zastaví.\nZ kočáru se vyhrnula starší dáma a na hlavě měla klobouček, který byl plný peří.\nMěla ruce v bok a ze silnice ječela na Effi, která se jí smála z kozlíku a nechtěla slézt.\n"Však ty ještě uvidíš, kdo se bude smát naposled!" hrozila jí ukazovákem Lady Racconsová.\nChris k ní přistoupil ze zadu, ale než stačil něco říct, dáma mu dala loktem do žeber a úlekem se svezla v mdlobách na zem.\n"Nepotřebujete nějak pomoci, Lady Harissová?" zeptal se směrem ke kozlíku.\n"Kdybyste byl tak laskavý a snesl mě dolů."\nChris ji uchopil v pase a tiše podotkl "Máte pas skoro jak včelka. Ještě pár centimetrů a mohl bych vás obejmout jen rukama."\nMile se usmála "To víte, mi Harissovi holky máme drobnou postavu."\nNebyl si jist, jestli byla opravdu Harissova. A když jo, tak zřejmě skutečně po matce, protože její otec byl děsný snob.\n"Smím vás doprovodit? Na nákupy?"\n"Správně, uhádl jste." Usmála se Effi a zavěsila se mu do jeho paže.\nMezitím se probrala Lady Racconsová a už syčela jako had "Nechte tu dámu být! Nepřeji si, aby se scházela s takovými pobudy, jako jste vy!"\nChris se otočil k dámě, která na něho křičela a mile se usmál.\n"Chris Crook Graham, majitel této lodi a pěti dalších."\nNa Lady Racconsovou to zřejmě udělala dojem, protože se ji lstivě zaleskli oči.\n"Co kdybyste nás doprovázel po nákupu?"\n"Skutečně?" ptala se dychtivě Effi, kterou její změna chování pobavila.\n"Ty máš snad pochyby, moje dítě?"\nEffi se rozčíleně rozhlédla po tržišti v přístavu a byla ráda za to, že si jich nikdo nevšímal.\nNa nebi se stahovala mračna a v dáli břehy obklopovali cáry husté mlhy.\n"Ano. Pochyby o vaše zdraví, matko."\nChris je pobaveně sledoval a pak s úžasem dodal "No ne, vy se stane Lady Harissovou? Paní?"\n"Tss.." urazil její pýchu, ale ona se nedala jen tak vykolejit "Lady Racconsová vy nezdvořáku! A mimochodem, žádná Harissová, ale Racconsová-Harissová."\nOtočila se k dvojici zády a vyzvala Colise, aby ji doprovázel.\n"Máte zajímavé příbuzné, Effi." Usmál se Chris.\n"Pak se nedivte, po kom jsem." Zasmála se Effi.\n"Po maceše snad ne?"\nEffi se zazubila "To opravdu jen stěží! Nejsme naštěstí příbuzné. I když, budeme."\nCítila se v jeho blízkosti tak lehce, až se jí nechtělo uvěřit, že je to v jejím životě možné.\n"To vás opravdu lituji!"\n"Co si to tam vy dva šeptáte? Všechno slyším!" ušklíbla se Lady Racconsová a už vymýšlela, jak se té malé mrchy zbaví, aby se už nikdy nevrátila na Harissovo sídlo.\n31. ledna 2010 v 11:58 | Srdce v kalhotách\nSrdce v kalhotách.úvod\n31. ledna 2010 v 9:48 | Srdce v kalhotách\nRosita si neví rady; Jan stále dokola truchlí, že se mu už nikdy nevrátí syn a jejich dvě dcery, Lizzie a Julie, se mají co nevidět vdávat, aby se z nich nestali staré panny. Rosita se moc diví, že jsou obě tak upnuté! Po kom asi jsou?!\nLizzie (Elizabetha) v jednom kuse básní o pravé lásce, a co nevidět si přivede i ženicha.\nJulie (Julianna) však odmítá, aby si Lizzie vzala to, co ji po právu patří! A to Daniela Benetta, do kterého je zamilovaná už od prvních deckých krůčků, co se poznala z devítiletým synem nejlepšího přítele své matky; Marka.\nDaniel však hoří láskou k mladší ze sester, Lizzie, a odmítá jakékoliv zmínky o tom, že by si měl podle zákonu vzít Julii.\nCo všechno se však stane, až se zruší dlouho očekávaná svatba a Daniel konečně dostane to, po čem touží?\nNenechte si ujít Srdce v kalhotách, třetí díl triologie Srdcová sedma.\n30. ledna 2010 v 13:01 | Times in love\n29. ledna 2010 v 20:41 | Vjecy\n29. leden, Milostivý rok 2010\nOu, jé..:-) Mám hlavu jak cedník, řekla bych... A ještě ke všemu ty zatracení pánové, kteří vám ji zatočí a udělaj vám z mozku jednu velkou nudli svým chováním, které si nedokážete pořádně vysvětlit..\nTak třeba klučina v zelené kšiltofce, jednu chvíli mě zve na led... Když odmítnu, řekne, že se nic neděje.. Ale ještě ten den u něho zvoním, že jsem si to teda rozmyslela, on v pohodě, usměvavej, ale že nemůže, dokud nepřijede mamka, ať se du klouzat sama!!\nTak teda jdu..xD\nPak Sámoška... Achych, ouvej! =P - Ten je proti mně tak imuní, až si až myslím, že jsem šílená si myslet, že by něco mohlo bejt, ale stejně pořád doufám, že něco bude!! xD\nA pak škola!\nDneska se mamka rozhodla, že zajde na ředitele.. Dostala jsem 3 z angličtiny, kdyby alespoň byla oprávněná, tak neřeknu.. Ale u Dvojkařky, která má skoro samí je to celkem dost klišééé!!! :-(\nTak abych to ukončila!.. Jsem totálně s nervama v kýblu! By mě zajímalo, jaký bude druhé pololetí..! Už aby bylo lééto..\n28. ledna 2010 v 18:14 | Island Glaciosa\n"Kde, kde se tu bereš?" užasla doopravdy Ceana, když spatřila rozvaleného Boswele pod nohami mohutné klisny.\nVyskočil na nohy a oprášil se. Mezi zuby měl strčený kousek suché trávy a nějak se nesnažil jej vyndat.\n"Já? Snad ty! Myslel jsem si, že rodina odjela bez příživníků! Vždyť nikdo nesmí znát Graciosu!" rozběsnil se její pán.\n"Opravdu? Hm, to je mi podivné! Ale na pevninu se už nevrátím! Zdá se, že jsem součástí rodiny… Za to vy pane, už nejste, co?"\nRozesmála se, a když se konečně uklidnila, skoro neslyšně pronesla "Jste přeci mrtvý…" znovu vybuchla v smích, ale Boswel ji vystrašil svým kukučem na tolik, že během chvíle ztichla "Omlouvám se, pane."\n"Dívka nemá být prostořeká, to tě neučili?"\n"Ale ano pane, ale marně!" znovu vybuchla smích, a Boswel to připisoval k rozbouřeným hormonům. Když se konečně přestala smát, vybídl ji, aby se posadila vedle něho.\n"Nikomu si o mě neřekla?"\n"Ani živé duši…" už opět se začala smát, až ji z toho tekly slzy.\nKroutil nechápavě hlavou "Už mlč! Prosím! Cožpak je na mě něco směšného?" ptal se.\n"Jen to, že jste mrtvý?"\nTentokrát už se nezasmála.\n"Nejsem mrtvý! Jsem z masa a kostí, všimla sis?"\n"Ano pane, všimla. Ale slyšela jsem úplně něco jiného." Odpověděla Ceana.\nDotkl se jílce svého meče. A Ceaně tím pohybem vnukl nápad.\n"Naučíte mě s tou věcí zacházet?" zeptala se nadšeně.\n"Ale, ale! Panenka se nám probrala z mrtvých!" odsekl Boswel. Popošel ke koni a vytáhl těžký meč a poté ho podal Ceaně "Co myslíš? Unesou ho tvoje kosti?"\n"Ts, by ses divil!"\nChopila se meče, ale zhroutila se k zemi pod jeho vahou.\n"Opravdu? Ještě si mě ale neudivila!" posmíval se ji Boswel, který ji teď mířil ostřím meče na bělostné hrdlo.\nSebral ji meč a vrátil ho zpátky do pochvy. Pak vytáhl jiný, a podal jí ho.\n"Španělský meč, doufám, že lady nepohrdne?!"\n"Je úzký!" komentovala to párátko, co ji podal "Leč lehký!" usmála se smířlivě a pak mu vrátila stejnou mincí. Píchla ho špičkou jemně do beder a zaujala pozici.\n"Braňte se, pane!" ušklíbla se.\nPrudce ji jednou ranou vytrhl meč z ruky "Skutečně se mám bránit já?"\n"Do pr…." Spolkla jedovaté zaklení a sehnula se pro meč, když v tom uslyšela trhání látky; svých šatů!\nRamínka ji sjela z ramenou a ona tam teď stále se shrnutým živůtkem, do půl těla nahá.\nUznale zvedla obočí "Takže svlékací šerm?" usmála se mile.\nCeana zakroužila mečem ve vzduchu a Boswel už jen pocítil, jak mu kalhoty sklouzávají z boků. Rychle se z nich vysvlékl a děkoval bohu za lněné spodky.\n"Vy-vy nosíte spodky?" užasla Ceana. Na chvíli ji to vyvedlo z role, a tak si ji Boswel přitáhl na svou hruď. Chvíli si hleděli do očí a pak se Boswel posadil na bobek, a strhl z rozpačité Ceany šaty.\n"Á, ale vy je koukám nemáte v oblibě, že?" usmál se. Políbil ji do chomáčku světlých chloupků, ale to už mu mířila dýkou, kterou vytáhla z bílého podvazku, na genitálie a vítězně se u toho usmívala.\n"Skutečně mě chcete vykleštit?" užasl naoko Boswel, a pak ji vyrazil dýku z ruky.\n"Bráníte se obdivně, můj pane."\nByla rozklepaná neznámou silou, ale pokoušela se ji zahnat. Málem se mu svezla do náručí, to když ji políbil.. On ji políbil! Políbil ji do.. do rozkroku?!!!\nNaštvaně do něho kopla nohou, až se svalil na záda, a zůstal se smíchem ležet.\n"Pane, ale vy zlobíte! A co vaše košile?"\n"Co je s ní?" V tu chvíli se k němu Ceana přiblížila a zatáhla za tkanice bílé látky.\n"Je skoro svléknutá! Co kdyby jste tu práci udělal za mě?" Unaveně si zívla a pak se s nahým zadkem odporoučela k zemi, to když ji Boswel podrazil nohy.\nPleskl ji přes hýždě, až to mlasklo.\n"Krásná práce." Řekl obdivně.\n"Au! Pane, vy jste ale surovec!"\nNepotěšeně zamlaskal "Myslel jsem, že otcův přítel vychovával své dcery ke slušnosti.."\n"On? Otec neměl čas." Usmála se a pak si přejela prstem po krvácejícím rtu "Vychovávali mě moji starší bratři, pane."\n"A k čemu vás proboha učili?"\n"Třeba černého petra, znáte tu hru? Vždy jsem je oškubala jako slepici!"\n"Ellena to řekla dobře: Tichá vody, břehy mele. Mělo mi to dojít, to vaše do prdele, bylo víc jak nápadné."\n"Vadí vám snad můj slovník?" řekla dotčeně. Ležela mu opřená skoro plochým hrudníkem o jeho paži a strašlivě se červenala.\n"Ne, naopak. Vzrušujete mě!"\nPohlédla na jeho spodky a pobaveně odvrátila zrak "To ano, všimla jsem si!"\n"Sakra, co všechno víte o mužích?"\n"Taky se vám ráno váš pohlavní orgán staví do…"\nDal ji ruku přes pusu, a pštil ji.\nNaštvaně se zakousla do hřbetu jeho ruky a s elegancí hrocha vstala.\n"Mně nebude nikdo pštít."\n"Zdá se mi, že mi odporujete?"\nPřikývla "Jo, to teda jo!" Zvedla ze země své věci a přes hlavu si natáhla pléd. Rozcuchané vlasy si sčísla prsty a pak zamířila ke dveřím "Příště si rozmyslete své úmysly, až mě budete chtít svádět…"\nNevěděl, jak to myslela, ale bylo mu to vlastně jedno.\nPřipadal si skutečně jako oškubaná slepice! Seděl tu skoro nahý a ponížený od té šestnáctileté dívky, která si s ním hrála na kočku a na myš! Výborně! Říkal si v duchu, a sám sobě se smál.\n28. ledna 2010 v 14:28 | Times in love\nAmerika se objevila po třech měsících zcela znenadání, a Anette litovala, že plavba tady končí. Loučila se s dětmi ještě dřív, než se loď s nárazem otřela o Americkou pevninu a kapitán dal rozkaz spustit můstek.\nV přístavu to i za brzkého rána žilo. Lidé a pouliční prodavači halekali na chodníku už teď a tak rušili domorodce z klidného spánku. Anette si představovala, jací ti amerikáni asi budou?\nV duchu si představila Indiána; oděného v kůži a s pérem za zdobenou čelenkou. Usmála se tý představě.\n"Budeš mi chybět.." plakala Anna, která nechtěla, aby je Anette opustila.\n"Však ty mně taky, ty žabko moje." Anette ji obejmula a políbila do vlasů.\n"Navštívíš nás ještě někdy?" žadonila malá Teres, kterou Anette naučila za necelý měsíc a půl řádně vyslovovat některá písmena, a tak teď malé děvče mluvila plynulou angličtinou, stejně tak jako její učitelka.\n"To víš že jo, princezno!"\nDěti ji obestoupili a dlouze se k ní tiskli, dokud je nerozehnala Roberta, která za celou plavbu ani jednou neřekla svému dítěti vlídné slovo "Alou do práce, vy blechy líný.." plísnila je.\nDěti se naposledy podívaly na dívku s tváří plných pich, která rojila slzy stejně tak jako oni.\n"Sbohem teto.." volal malý Koln, a Anette přes slzy neviděla, když scházela po můstku, který vysel vysoko nad přístavní hladinou.\n"Izabelo!" slyšela odněkud z dálky. A když se otočila, dech ji vyrazil tmavovlasý černoch, Sly.\n"Ty chceš utéct bez rozloučení? A neplakej!" Usmál se na ni. Dlouze ji stiskl ruku a pak ji obejmul "Budeš mi chybět.."\n"Však ty mně taky.." Slzy se ji spustili na novo.\n"Sly?! No tak! Kde jsi? Sly!"\n"Myslím, že tě shání kapitán.."\nOdpoutal se od její drobné postavy "Drže se.." popřál ji, a pak ji, stejně tak jako děti, zmizel z očí v houfu zákazníků, kteří si přišli vybrat mezi dovezeným zbožím.\nAnette stáhla kapuci a v davu lidí hledala Thomase. Nikde ho neviděla, a tak se zklamaně svezla na kamennou lavičku, která stála nedaleko stánku s čerstvými rybami.\nV beznaději, že už ho asi nikdy neuvidí, zůstala s nevidoucíma očima přišpendlená u můstku, že si ani nevšimla muže, který si přisedl k ní.\n"Není ti nic?" zeptal se opět hlas; hlas, který ji někoho připomínal.\n"Thomasi…" vděčnosti se k němu přitiskla, ale pak se rychle stáhla; nebyla si jistá jeho reakcí.\nDíval se ji do očí… Myslela si, že ji snad odvrhl, ale spletla se. Uchopil její tvář do dlaní a pomalu se dotkl jejího spodního rtu "Ty jsi tvrdohlavá, jako mezek!" zašeptal.\nNemotorně se přitiskla k němu a položila mu hlavu na rameno "Promiň, ale chtěla jsem…"\n"Mlč! Prosím." Žadonil "Víš co se ti mohlo stát? Víš jak jsem se vylekal, když si sebou smýkla na té palubě? Sakra! Bylo to tak nebezpečné! Už nikdy, slib mi, že nikdy neuděláš to, co ti zakážu."\n"Nikdy…" přikývla horlivě a znovu se k němu přitiskla "Měl jsi mi to říct, že víš, kdo jsem…"\n"A zkazit tak naši malou hru? Ne, to by byla škoda!" usmál se.\nZajela mu prsty do šíje "Tak honem pro lék a pak zpátky do Anglie, co říkáš?"\nThomas na ni koukal poněkud překvapeně "Cožpak si myslíš, že to půjde tak snadno?"\nPokrčila rameny "A ne snad?"\nMusel ji zklamat "Chvíli potrvá, než seženeme loď, která pluje do Anglie, víš?"\nVstal a nabídl ji rámě "Tak co říkáte slečno Izabelo malé procházce po parku?"\n"Izabelo! Izabelo?!" Někdo na ni volal z lodi; otočila se a spatřila smějícího se Slyho.\n"Tak jsem měl pravdu!" halekal a mával u toho kostkovanou čepicí.\nZarděle se na něho usmála.\n"V čem měl pravdu?" smál se pobavený Thomas jejímu zčervenání.\n"To je naše tajemství…" Anette se zahleděla na výhonek karafiátu "Dají se otroci koupit?"\n"Jistěže, teda, aspoň myslím, že ano… Proč se ptáš?"\nLedabyle mávla rukou "To počká."\nDvojice se vydala směrem k jezírku, které bylo obehnáno vysokými stromy. Nebe bylo potažené šedí a na zemi se válelo zbarvené listí líp.\n"Kdo ví, kam se zde podělo léto…" povzdechla si Anette a pečlivě se zabalila do své pláštěnky.\n"Neblázni holka, vždyť je listopad. Copak si čekala?"\n"Nevím. Od Ameriky v podstatě jen opálené Indiány na svých flekatých koní…"\nZakroutil hlavou "To možná na východě, mezi kovbojema."\nNajednou ji vše připadalo jiné; držela se Thomasova oblí a z mysli se ji vytratili předešlé myšlenky na pomstu, kterou by si jistě zasloužil jeho nevlastní bratr.\n"Víš, že jsi zameškala i ten svůj slavný ples?" nadhodil Thomas, jako by ji četl myšlenky.\nKoketně se usmála "Myslíš si, že jsem o něco přišla?"\n"Rozhodně o společnost mého bratra!"\nLedově se na ní podíval; doufal, že uhne pohledem, ale neuhnula. Zůstala prkeně stát, tak jako on.\n"Ještě ti to nedošlo?" opáčila na jeho výtku úsečně.\n"Co by mi mělo dojít? Hm? Že jsi paličatá holka vím už dávno…" pokračoval v chůzi a čekal, až ho doběhne.\nPředběhla ho a postavila se s rozkročenýma nohama a rukama v bok před něho.\n"Mělo ti dojít, že tvůj bratr je mi ukradenej!"\nZafoukal prudký vítr a rozhalil její pláštěnku, která se vznesla do vzduchu stejně tak jako její vlasy. Stála tam jako bohyně pomsty a pěkňoučký obličej ji zdobila zlostná grimasa.\nNaklonil hlavu na stranu a pobaveně se zazubil "Ty jsi ale pěkně vyvedená žába!"\n"Jak- jak to myslíš?" zaskřípala zlostně zuby.\nPřistoupil k ní a chytl oba konce její pláštěnky. Přivřel je a strhl Anette do své náruče. Rukou ji zajel pod blůzu a rychle nahmatal její oblé ňadro.\n"Ale, ale. Někdo má zřejmě husinu." Zasmál se. Rozhlédl se po okolí a když usoudil, že jsou v parku sami, znovu se ji přisál na rty.\n"A někdo nenechavý ruce." Pleskla ho rukou do beder.\n"Nelíbí se ti to?" užasl naoko Thomas, to když ucítil, že se rozklepala.\n"Ne, je mi totiž zima!" Odstrčila jeho ruku; k jeho pobavení se prudce otočila a vztekle odkráčela ke kamenné zídce, kde byla skrytá před poryvem větru.\nDíval se za dívenkou s úsměvem na rtech. Byla podobná své matce, o tom není pochyb. Lady Rebeca, podle vyprávění svého otce, byla taky nezkrotná klisna.\n"Mám takový dojem, že tímhle tempem se pro otcův lék nikdy nedostaneme." Křičel na dívku, která se opírala o zídku a třela si rozmrzlá ramena.\n"A já mám dojem, že asi brzy umrznu." Odsekla.\n"Na to jsem nepomyslel." Došel šelmím krokem ke své sněhové princezně a zvedl ji do náručí.\n"Tak to byste to měl, pane doktore, rychle napravit! Jinak budete mít o pacienta méně."\n"Je vám pohodlně?" zeptal se z nenadání. Než stačila odpovědět, přehodil si ji přes rameno a hlavou dolů ji nesl parkem, který se z ničeho nic ocitl v centru všeho dění.\nProplétal se kolem starších dam, které si něco šeptali a jen se vítězně usmíval.\nAnette mu bušila pěstmi do zad a vřískala zprvu jak malé dítě, ale po chvilce ji došlo, že je to k ničemu.\n"To mi přičti k dobru." Smál se Thomas.\n"Že nemusíš jít pěšky."\nPraštila ho vztekle do zad, to když se zastavil a ona nevěděla, co má v úmyslu.\n"No tak, slyšíš mě?"\nNa zádech si jí nadhodil, až se dostala nízko do úrovně jeho zadku. Zlomyslně se ušklíbla a štípla ho do pevné hýždě, která se ji tak nabízela.\nVztekle ji postavil na zem a třel si zasažené místo "Krucinál ženská, co to děláš?"\n"Ptám se, čím jsem si tu tvoji starostlivost zasloužila?!" odsekla, ale neodpověděla mu.\nChytl ji za ramena a otočil k sobě zády "Tak co, ještě pořád bude tolik povyku?"\nS otevřenou pusou zůstala civět na nemalou kamennou budovu. Střecha byla rovná,\na tvořili ji červené došky. Okna se táhla od podlah ke stropu v prvních dvou patrech, a v dalších dvou byla malá a špinavá.\n"Co to je za králikárnu?" zeptala se z nenadání Anette.\n"Hostinec, kde budeme na dobu neurčitou, spát." Zazubil se Thomas. Chytl ji za ruku a táhl přes dlážděnou ulici k budově, která čněla z šeda jako drahokam.\n"Ne! Tady rozhodně ne!" vřískala tiše Anette.\n"A to jako proč?!" ptal se podrážděný Thomas.\n"Chybí tu příroda, a je to samo o sobě příšerné. Moderní, víš?"\nPlácl se do stehen; zatvářil se vážně "Nechci tě teď Anett nějak pobouřit, ale myslíš si, že je to horší jak sociální dům v Londýně?"\nZaskočeně zůstala mlčet. Ruce si složila na prsou a nervózně podupávala nohou.\n"Tak dobře, ale jen na jednu noc!"\nThomas ji vtáhl do velké haly, které dominovala obrovská socha s vodotryskem a obrovským, skleněným lustrem.\n"Jak působivé…" zamumlala ironicky Anette, a držela se Thomasových zad.\n"Vítejte, Angličani, že?" zeptal se vysoký muž s křivým nosem, který na Anette působil jako vešák.\nThomas cukl s Anette, která se tak ocitla s oslňujícím úsměvem před majitelem hostince.\n"Ne, Irové." Usmála se zákeřně a nevnímala Thomasovo pevné sevření.\n"A přejete si?" odfrkl si muž; z milé povahy se rázem stala nepropustná hradba citům.\nThomas zprudka vydechl a držel v sobě urážku, kterou chtěl tomu snobovi omlátit o hlavu.\n"Já a moje žena, by jsme chtěli pokoj, na dnešní noc, než se zítra nalodíme, a vrátíme se zpátky do rodné Anglie."\n"Dva pokoje…" upřesnila nepřestávajíc se usmívající Anette.\nVysoký Amerikán si ji nevšímal, a stále byl otočený k Thomasovi.\n"Jeden, nebo dva, pane?"\n"Jeden." Upřesnil Thomas s kamennou tváří, za kterou skrýval pobavení.\n"Dva!" zvýšila hlas Anette.\nTeď už se dlouhán koukal z jednoho na druhého "Pane, jsem zmaten! Tak jeden, nebo dva? Dohodněte se, prosím!"\n"Jeden, moje poslední slovo." Zakřenil se Thomas.\n"Dělají to dva dolary, za každého."\nAnette se už natahovala s penězi, ale Thomas ji zarazil "Nepleť se do toho, krucinál!"\nUraženě strčila peníze zpátky do kapsy a vydala se po schodišti do třetího patra, kam ji poslal Amerikán; věšák!\nThomas si s ním ještě hodnou chvíli povídal a pak se pomalu vydal se svým kufrem za Anettou.\n"Jeden, dva, jeden, dva! Nemůžeš aspoň jednou souhlasit s mím názorem?" spustil, hned jak ji uviděl.\n"No tak promiň! Ale jsem ještě panna a…"\n"To ti tak budu věřit! Tudle!" Přešel ji rázným krokem s kroutící hlavou a pak vpadl do pokoje číslo 17 a čekal, až kolem něho projde Anette s vysoko zdviženým nosem.\nZaklapli se dveře a Anette se dala do svlékání.\n"Je tu jen jedna postel! A žádné skříně…" stěžovala si Anette.\n"Jedna postel nám stačí, a bez skříně se obejdeš, ne?" usmál se Thomas.\nPokrčila už opět rameny, a v bílé blůze a béžové sukni se posadila na kraj postele. Dlouhé vlasy si spletla v cop a líbezně se usmála. Byl překvapen její reakcí.\n"Myslím, že je to tu ale jinak pěkné, kdyby si se ke mně nechoval jako k cizí, jsem přece tvoje žena?"\n"Paní Reillyová da Ginnová, no nezní to skvěle, drahá Anette."\n"Anette? Snad Lann, ne?"\n"Dobře, ale Anette k tobě sedí líp." Mrkl na ni.\nJak ona to dělala? Už opět se červenala, aniž by u toho mrkla okem.\nOdvrátila od něho tvář a tiše se zeptala "A kdy půjdeme shánět lék?"\n"My? Snad já. A měl jsem to v plánu hned potom, co bych se prospal." Otočil se k ní také zády, a chvíli přecházel po pokoji, a pak došel ke dveřím, aby zamkl a klíč schoval pod polštář, na který pak složil hlavu.\n"Ty… jdeš spát?" divila se Anette.\nNeodpověděl ji, během chvilky chrápal jak medvěd a ona zůstala sama se svými myšlenkami.\nAlespoň si ho budu moct lépe prohlédnout; usmyslela si a nepozorovaně se dostala blíže k jeho spícímu tělu.\nČerné vlasy mu v drobných pramíncích spadali do snědé tváře, a neoholené fousy ho dělali o něco starší, než byl. Zamyslela se, kolik mu asi může být? Hned jak se probudí, bude se ho muset zeptat. Z lemu krémové košile vylézali černé chloupky a ona zahlédla i jednu bradavku jeho prsa.\nPoložila si dlaň na své ňadro a představovala si znovu jeho ledovou dlaň na svým těle. Tu husinu určitě neměla z ledového větru, do té doby ji vůbec nebyla zima. Místo, aby se plísnila za tak nestydaté myšlenky, ještě v duchu rozvíjela svou fantazii, a přemýšlela, jestli se ji někdy dotkne tak, jako to dělávali námořníci přítelkyni Viktorii.\nŠiroká ramena se stahovala do úzkého, plochého pasu a z jeho rozkroku, lépe řečeno z černých kalhot se na jeho ploché břicho táhl černý proužek drobných chloupků.\nVrátila se zpátky k jeho tváři. Větší nos působil dojmem orlího zobáku, a narůžovělé rty byli ostře řezané tak jako jeho zarostlá brada. Zavřená víčka lemovali černé řasy a ona si v duchu představila jeho modré oči, v kterých se topila, a které ji každým podmanivým pohledem stahovali do hloubek, odkud neznala útěku.\nAle jinak to byl džentlmen! Litovala, že nezačal tak krásné věci na jejím těle dělat už dřív. Nemohla si pomoci, ale ten dotek měl nad ní takovou moc, že by dala cokoliv, aby se jí dotkl znovu.\nV tom okamžiku, co se nad ní skláněla otevřel oči, a ona vyděšená svým prozrazením ztratila rovnováhu a spadla na jeho tvrdý hrudník, který působil dojmem dvrdé žíněnky, tak vypracovaný a přece měkký.\n"Kochala jste se, paní Ginnová…"\n"Já… já, no, ne. Lezl po tobě pavouk, a já ho z tebe chtěla shodit. Ano, tak to bylo, přísahám." Koktala vymyšlenou výmluvu.\nUcítila jeho dlaně na svých hýždích, a když si ji přitáhl boky na sebe, ucítila v rozkroku i něco tvrdého, co určitě nepatřilo jí.\n"Skutečně? To je mi náhoda, a vy se pavouků nebojíte, drahá?" začal ji z ničeho nic vykat. Oklepala se zimou, kterou ji způsobil svými rty u jejího ouška.\n"N-ne, u Alexandra v jeho bytě, byli pavouci na denním pořádku, víte."\n"Alexandra? Jakého Alexandra?" Chtěl vědět.\nZazubila se "Ten by se vám určitě líbil, je na muže, víte?"\n"On mně a nebo já jemu?" smál se pobaveně.\nChytil ji za ruku a přitiskl jí ji na tu tvrdou věc, které ji tlačila do rozkroku "Myslíte, že by se mi líbil, když teď tak šíleně toužím po vás, drahá? Pouštíte se na tenký led!"\nPrudce ji dýchal do tváře a ona nemohla odtrhnout rozšířené zorničky, strachem, od jeho temně modrých očí.\nVyužil průniku do jejích pootevřených úst, a ona se už opět ulekla jeho jazyku, který jí plenil ústa.\n"Chutnáš tak sladce, Anett." Zašeptal.\nMěla zavřené oči a pak tiše šeptla "Nevím, co myslíš, ale já myslím, že se asi brzy rozpadnu na tisíce kousků, jestli nepřestaneš."\n"Máš pravdu! Nemusel bych to ustát, a ještě teď tě zbavit tvé poctivosti." Zakřenil se a pak ji odhodil na druhou stranu postele.\nRázem se kolem ní ochladilo a ona pocítila zklamání ve svém srdci. Thomas vyskočil na nohy, a ani jednou se na ni při oblékání svého kabátu nepodíval. Vytáhl z pod polštáře klíč, a pak bez řečí, utekl z pokoje. Práskl za sebou dveřmi, a když Anette uslyšela zamykání z druhé strany, stihla ještě houknout "Udělala jsem něco špatně?"\nOdpovědí ji bylo jen nejasné zamumlání a spěšný klapot jeho vysokých bot, které se ztrácely na konci ztichlé chodby.\n27. ledna 2010 v 20:39 | Young\nMusíte mi prominout, ale nemohla jsem potom, co jsem přečetla pár vůlgarních povídek odolat a napsala jsem jednu na toto téma.. Všem se omlouvám, ale to, co se děje mezi mužem a ženou mi přijde zcela přirozené a komu se to náhodou nelíbí, ať tuto povídku raději nečte..:-)\n"Ve vlaku jsi mě k sobě nepustila, a teď také odmítáš?" užasl dotčeně Alex.\n"Není mi dobře.." škádlila ho dívka se světle plavými vlasy.\nPozvedl tázavě obočí "Skutečně?"\nVrhl se k ní jako šelma a nedal ji jinou možnost, než ustoupit dozadu.\n"Ty zvíře!" smála se dívka.\n"Řekni, že po mě toužíš!"\n"Řekni to!" křičel rozčíleně.\nCudně sklopila zrak "Toužím po tobě! Ano, toužím tě mít ve svém rozpáleném klíně!" křičela.\nPotěšeně se usmál "Tak je to správně!"\nZačal ji líbat a rukou ji přitom hladil po ladné křivce jejích zad. Potulnými prsty pomalu sklouzával níž a podařilo se mu rozepnout podprsenku, která jí zůstala; oděv ji strhl už dávno předtím, skoro dřív, než se stačili zaklapnout dveře ložnice.\nSklonil se k ní, aby uchopil ztvrdlou bradavku do svých úst. Rozkoší se rozklepala a zaklonila hlavu. Dlouhé kadeře jí spadaly přes obnažená ramena. Vypnula se jako luk, to když ji prstem vjel do kalhotek a začal jí energeticky vnikat prstem do štěrbiny mezi jejími stehny.\nLožnicí se nesly její vášnivé vzdechy a slastné mlaskání, které Alexův penis uvádělo do vzpřímené polohy a nutilo se jím tisknout k dívčiným bokům.\nChytl ji za oblý zadek, a vysadil na mahagonový stůl. Jednu její nohu zapřel o své rameno a rychlým pohybem ji zbavil posledního kousku oblečení.\nPrudce vydechla, když ucítila žalud penisu, který se jí pomalým pohybem nořil do rozhořelého klína.\n" Řekni, že jsem pro tebe vším." Nutil ji a zůstal stát uprostřed pohybu.\n"Ano, jen… nepřestávej! Miluji tě!" Křičela mezi vzdechy, které ovládali celou její mysl.\nPonořil se do ní o kousíček víc a cítil, že už brzy bude. Ale nejprve chtěl dosáhnout toho, aby se mu přiznala, co dělala v bordelu!\n"Proč jsi tam byla, děvko?!"\n"Chtě-la jsem tě uspo-kojit tak, jak to dě-lá Marget!" Koktala a sama se k němu vzpínala.\n"Tak už dělej!" žadonila prosebně.\nZačal se opět do rytmu pohybovat v její pochvě.\n"Lásko, jsi tak úzká a teplá… Roztáhni víc nohy… Ano, tak je to správně…"\nSpojil své rty s jejími, když v tom okamžiku oba strnuly. Dívka ucítila jak ji plní svým semenem,\na on slyšel její spokojený křik… Kéž by takto zůstali spojeni napořád!\nDívka mu sklouzla rty na ramena a prstem si pohrávala s jeho chlupy. Spokojeně a zhluboka oddechoval a nutil ji setrvat v sedu, dokud se znovu nezačal pohybovat do ní a zase ven.\nNehty mu zaryla hluboko do kůže a zuby se zakousla do jeho spodního rtu. Ucítila lepkavou, teplou krev, ale on jí dál poskytoval uspokojení.\nNohy měla napjaté křečí a nemohla se vzrušením pohnout. Vnímala jen pomalý pohyb mezi stehny, který zrychloval… Nyní vydržel déle. I ona se držela zuby nehty, aby mu do výšin neutekla dřív než on… Chtěla společně s ním, což se jí nakonec podařilo.\nAlex odhrnul přebytečné věci na svém stole a položil se s dívkou na hrubou desku. Schoulili se k sobě do náručí. Dívka mu přehodila nohu přes bok a pochvou se přitiskla k jeho stále vzrušenému penisu. Oba dva těžce dýchali… Hleděli si do očí a líbali se v husté tmě, která je po chvíli obklopila, to když se polední slunce přehouplo přes horizont a nahradil jej měsíc.\n23. ledna 2010 v 23:02 | Times in love\nNoc změnila vše 2.2\n23. ledna 2010 v 22:33 | The night changed everything\nMaxim nařídil kočímu, aby je odvezl na Kolstnech a pohodlně se usadil vedle Ryany. Pohladil ji po vlasech a vnímal její borovicovou vůni..\n"Terner je moc milý muž.."rozplývala se Hex.\n"Skutečně?"užasla Sophii a pobaveně ji cukalo v koutcích.\nHex přikývla "Ano, je to vdovec, o paní přišel před pěti lety, strhla ji bouře, když máchala prádlo v Seině, ale chudinka neuměla plavat a utopila se.."Hex si povzdechla a zahleděla se z okna.. V tu chvíli zavládlo mezi šesticí hrobové ticho, které porušila Patricie..\n"Ach… Andrewo… Miláčku.."plakala a slzy se ji spouštěli jako hrachy z velkých, kulatých, hnědých očí.. Maxim ji se zájmem pozoroval, a uvědomil si, že brečí kvůli mrtvému tělíčku, které bylo zabalené v bílé pleně.\n"Patricie…"Ryana obejmula svoji sestru a plakala s ní.. Soucítila s ní, kdyby ji umřelo děťátko, které by bylo stejně tak krásné jako Andrewa, nejspíše by skočila z mostu, ale to nesmí Patricii dovolit.\n"Já.. Jak se to mohlo stát? Vždyť ještě včera dýchala.."\nRyana ji konejšivě hladila po hlavě "To bude v pořádku.. To zvládneme.. Ach Patricie.."odhrnula ji z tváře dlouhou ofinu a zadívala se ji do mokrých očí "Věříš mi?"\nPřikývla, pak se strnule sklonila ke své dcerušce, políbila ji na čelíčko a pohladila po blonďatých vláskách.. "Vidíš? Je podobná mamince.. Ryano, já chci domů…"\nVšichni dvojici pozorovali "Lady Hermina je u svého bratra v Londýně.."ozval se Maxim, který jemně pohladil Ryanu po paži, zatajil, že ji poslal dopis, aby se co nejdříve vrátila do Francie, protože našel její dceru.. A teď? Byli dvě..\nRyana k němu zvědavě zvedla pronikavé kaštanové oči "Jak to víš?"\n"Mluvil jsem se svou tetou lady Luisianou, je v pořádku.."\nPatricie jakoby četla myšlenka sestře a tak společně vyhrkli "A tatínek?"\nPo pravdě, Maxim nevěděl, zda jim říct pravdu, nebo jen pokrčit rameny, nechtěl být posel špatných správ, ale nesmí jim nic tajit "Je mi to hrozně líto.. Někdo ho otrávil v jeho pracovně.." řekl smutně, provinile si přivinul plačící dívky na hruď "Musíte být silné.."\nObě přikývli.. Ale v srdcích cítili žal, který bude ještě chvíli přetrvávat..\nKočár zastavil před velkým městským domem, kde na jeho prahu čekala ona dáma, která doprovázela Maxima do restaurace, nestála sama, po jejím boku stál její otec a jeho rytíř Orgando de la Sartosy.\nRonald se probudil a čekal, že se bude moci pobavit se svojí mladou ženuškou, ale po minutovém mlčení se zavřenýma očima pochopil, že je sám..\nSedl si a vztekle popadl mísu vedle postele a mrštil jí do stěny..\nBylo to před měsícem.. Už měsíc se snažil zjistit, kam mohla utéct! Proklínal ji, nadával, ale nebylo mu to nic platné. Vztekle nasedl na koně, a rozjel se na trhy, které se teď konali v Paříži, nevěděl, proč to dělá.. Možná čekal, že by tam ta mrcha nekatolická mohla být.\nKůň byl utahaný, ale cestu zvládl, i když Ronaldovi byl lhostejný, sám měl hlad a tak si sedl v jediném hostinci, který na náměstí stál.. Seděl v rohu a sledoval dění kolem něho s miskou hovězího guláše a sucharů. Připíjel k němu černé pivo, protože z prohry mu bylo opravdu bídně.\nAž teď si všiml trojice, která na sebe u jednoho stolu křičela. Hned poznal tu malou mrchu Sophii.. Vedle ní stál kudrnatý pes, pomyslel si o Salltonovi, a naproti nim se tyčil rozzuřený Maxim.. Znechuceně si odplivl a málem se utopil v pivu, když zjistil, že je tu Maxim!\nPopadl klobouk, který ležel vedle něho na lavici a skryl svoji tvář..\nDoufal, že ho nikdo neviděl, ale nebyl si tím tak jistý.\n"Mladíku.."nějaký muž mu poklepal na rameno "Myslím si, že ten klobouk patří mně!"\n"Sklapni dědku a radši nemysli.."odbyl ho Ronald, postavil se, smekl a odešel.. Bez zaplacení.\nVyhoupl se do sedla a rozjel se za Maximem.. Bylo těžké ho sledovat mezi houfem lidí, které mu bránili v cestě, ale jako dobrý stopař se osvědčil..\nMaxim mluvil nejdříve s tou čarodějnicí z lesa, a teď Ronaldovi svitlo, Ryanu měl celou dobu pod nosem a vůbec o tom nevěděl.. Ach já hlapák , pomyslel si, pak to i tiše vykřikl a nějaký malý drzí facek mu dal za pravdu.\nNasupeně zafuněl a hnal se ke klášteru, který stál na malém kopečku a bylo z něho vidět na celé Jakubiánské náměstí.\nSpatřil Maxima, který se hnal k řece, nehnal se jen tak.. Když spatřil Ryanu, která si Maxima však nevšímala, myslel si, že s ním snad nemluví a tak se cítil skvěle..\nDvojice na sebe začala posléze křičet a pak se znovu rozdělila, protože Maxim, který po Ryaně tolik bažil se otočil a naštvaně odcházel.. Ronald chtěl rozumět co si povídají, ale jejich slova unášel hluk z tržnice a vítr, který po roztržce začal fučet a strhl mu klobouk z hlavy.\nDvojici rozdělil blesk, pak se Maxim vrátil k Ryana,.. a..a.. On políbil moji manželku..! Ronald běsnil, kopl koně do slabil a rozjel se k nim, ale hned mu došlo, že když se teď prozradí.. Nikdy nebude moci uskutečnit svůj plán..\nProto se vrátil a schoval za velkým povozem, který byl tažen voly…\n"Nasedni si Aleto.."pobízel známí hlas starší ženu..\nTady je snad celé údolí!! Ještě tu tak chybí Stará Patricie za mlýna s a Rouzmery a Jugues..\nPomyslel si Ronald.. Ještě aby si ho tak všimli staří blázni ze statku, rychle se k nim otočil zády.. a klusem se vydal za odjíždějícím kočárem.. Do kterého nastoupila početní posádka..\nDocela se divím, že se Hex vejde do dveří..\nJeho černé myšlenky byli děsivé, pomyslel si.. On je děsivý! Musí.. Ale i tomu přestával věřit, když ho přelstí i ta malá liška z královský rodiny..\nNoc změnila vše 2.1\n23. ledna 2010 v 22:32 | The night changed everything\nRyana otevřela oči a nad ní se tyčilo nespočet zvědavých očí, sem tam se něco šeptlo o jejím zuboženém stavu, to když se podívali na dívčinu tvář. Odvrátila od nich zrak a podívala se na hromotluka, co se nad ní tyčil jako bůh. Kouř z komínů se vpíjel do černých mraků, které se ji stahovali nad hlavou a pak začalo pršet. Lidé, které se shlukli kolem dívky se rozutekli do všech stran, aby se mohli ukrýt před studenými, velkými kapkami. To umožnilo Ryaně se nepozorovaně zdejchnout, aniž by někdo poznal, kdo vlastně je..\nV ulici, kde to moc dobře poznávala se dala do rychlejšího tempa. Ze šedích zdí na ni zírali útržky vzpomínek z noci, kdy ztratila sourozence, kdy se odtrhla od své rodiny.. Musela být silná, ale nešlo to. Chce se vrátit domů.. Touha obejmout matku a utišit její žal byl větší, než touha, kterou se chtěla vrátit do náruče Maxima.. Ne, nedokázala si představit, že by se mohla podívat Maximovi do očí, natož aby ho přinutila, aby ji odpustil…\nAle co, teď už je to jedno, nemůže ho potkat, na to mu říct, jak je jí to líto..\nZabočila do další ulice, kde se linula kolem břehu řeka Seina. Ten puch byl nesnesitelný, ale věděla, že takový je život, samá sračka… Samá chyba, a lítost, zlo a nenávist.. Ale chybí jí láska..\nNebyla to jen ona, kdo zřejmě toužil po něčem lepším.. Na zemi se válela horda odpadků z kuchyní, z okna lidé vylévali nočníky, a Ryaně došlo, že tahle oblast města je zanedbaná až běda..\nPřekročila bahnitou stezku, kde se dolů k malému altánu, který byl rozštípaný, hrnula močka.\nPřidržela si ruku na nose, jako to dělají malé děti a zhluboka se nadechla.. Zalitovala toho hned, jak se ji z nosu začala hrnout krev, pozdní reakce na ránu od toho prodavače..\nKolem noh jí proběhla rodinka krys a za nimi se hnala malá černá kočka, hned jak uviděla člověka, v téhle ulici asi vzácně, zastavila se a začala se Ryana otírat o lýtka a vrněla.\n"Ahoj.."Ryana ji vyzvedla a skryla pod svůj plášť "Neboj, nenechám tě tu.."\nKdyž se dostala na konec smrtící ulice, ocitla se v té lepší části města. V parku se ji udělalo lépe, už ji nebylo na zvracení, což mohla být také známka toho, že pod srdcem nosí dítě toho bastarda.. Znechucením si odplivla, a do pusy se ji nahrnula krev.. Zaklela, to ji musel ten prodavač tolik zbít?\nZačala se dusit.. Kolik si toho ještě vytrpí, než najde ulici, kde vyrůstala?\nChtěla se vrátit, ale vzhledem k tomu, že byla už tak blízko, rozhodla se, že vydrží, i kdyby ji to mělo stát život..\nSehnula se u fontány a v okamžiku, kdy se chtěla napít, zarazila se. U kašny seděla dívka, tváře měla opuchlé, rty rozpraskané a na rukou podlitiny. Klepala se zimou, protože na sobě měla jen pár otrhaných cárů.. V ruce držela malého kojence, který měl bledé tváře, a Ryaně se zdálo, že nedýchá.\nZadívala se dívce do očí a hned poznala, kdo tu sedí..\n"Ach Patricie.."vydechla jako ve snu. Sedla si k dívce a snažila se ji probudit. Patricie však ztěžka oddychovala "Vodu.. vodu.."\nKdyž se Ryana znovu zahleděla na zežloutlou vodu v kašni, zaváhala, už ji nepřipadalo jako dobrý nápad, okusit vodu z této bahnité vody. Vzala svoji starší sestru kolem ramen a pokusila se ji postavit "Snaž se trošku, pomoz mi.. Já tě odtud dostanu, uvidíš.."plakala štěstím, ale také trochu smutkem, že ji našla v tak zuboženém stavu.\n"Vodu.."škemrala v jednom kuse.\n"Nemůžu ti dát tuhle žlutou vodu, musíš to vydržet.."\n"Pořád odtud piji, prosím.. Ať si kdo si, dej mi trochu napít.."\nRyana se znechuceně podívala znovu do kašny, nahla se a do dlaní nabrala trochu té žluté tekutiny.\nPatricie nepila, vodu hltala, až ji z toho zaskočilo a začala se dusit jako Ryana před chvílí.. Její sestra pochybovala, že by ta voda mohla být bez nějaké infekce, ale jak jinak ji přinutit, aby šla?\nDvojice se vydala zpátky na tržiště.. Podívat se na jejich starý domov může až někdy jindy, teď musí pomoci sestře. Novorozeně, které svírala Patricie křečovitě v náručí bylo skutečné mrtvé..\n"Sakra, jak nevíš, kde je?"\n"Nekřičte na mojí snoubenku prosím.."postavil se Sallton a hodlal se prát.\n"Nekřičím.."řekl tichým hlasem Maxim "Sophii, kde je?"\n"Na tržnici.."vyhrkl dívka s havraními vlasy rozpačitě.\nMaxim se nezdržoval poděkováním, na to rozloučením, chtěl ji najít co nejdříve. Vyběhl z hostince a pak se ztratil v davu kolemjdoucích.\n"Asi ji opravdu miluje.."povzdechla si zklamaně Sophii.\n"Zní to, jako by si Ryaně záviděla?"\nSophie se otočila k Salltonovi se zalitou tváři slzami, které se ji spustili dojetím "Ne.. Ale nebude to mít ani jeden z nich lehké.. Ryana je vlastně vdaná žena, a Ronald se může kdykoliv vrátit a vzít si to, co mu patří.."\n"Ano, a mám strach, že se to stane co nevidět, Ronald nerad prohrává a myslím si, že tady v Paříži má plno špehů, co mu zprávu o tom, že Ryana žije tady rády povědí za velké spropitné.."\nSallton strnule přikývl, i jeho přepadla lítost "Pojď ke mně.. Ty za to nemůžeš.."\n"Ba ně, můžu za to já a nikdo jiný.. Víš to tak dobře, jako já, nebo Ryana s Hex… A Maxim se to dozví co nevidět.. Už dlouho mě nemá rád, a myslím si, že po tomhle podrazu mě bude nenávidět.."\nPřistoupila k němu a obejmula jeho krk, pohladil ji po hlavě, kterou skryl na svoje prsa a políbil ji do vlasů "Neboj se lásko, máš přeci mě, a já ti věřím.."\n"Vždyť mě skoro neznáš, nevíš nic o mé minulosti.."\n"Žij přítomností, minulost je přeci jen minulost.. Chyby které si udělala jsou smazány odpuštěním a pochopením… Uvidíš, že nebude vinna jen na tobě.."zvedl její tvář a schoval pramínek jejich vlasů za ucho a pak ji něžně políbil na důkaz lásky.\n"Vím.. já vím.."utřela si slzy rukávem a pak se nasoukala do pláště "Snad abychom šli.."usmála se a pak se omluvila za to, že narušila tak krásný okamžik svojí lítostí sama nad sebou..\n"Ale to nic.."utišil ji Sallton, zaplatil účet a pak vyšli z hostince.\nRyana se potácela opět uličkou, kde se ji zvedal žaludek. Přešla opět tu stezku a pak se svezla k zemi, protože ztratila rovnováhu pod Patricianinou vahou.\n"Sakra Patricie, pomož mi trochu.."\n"Nejde to, necítím nic, krom tvého dotyku.."řekla rozmrzele a udýchaně.\nRyana se vztekle postavila, chytla ji v podpaží a dítě si dala do rance, a připevnila na záda "Počkej, až budeš v pořádku, ještě si promluvíme.."\nTáhla ji, a její nohy se po zemi sunuli za nimi. Ryli do země dvě malé cestičky, které naplnil déšť, který se spustil na novo a tím ještě víc zkřížil cestu utahané Ryaně, která sváděla vnitřní boj. Síly ji pomalu docházeli, ale musí to přečkat a dostat sama sebe a Patricii do bezpečí..\nMaxim nekoukal na cestu, vlastně, zrak mu zhoršilo mrholení a tak když běžel, nevšiml se drobné dámy, která se cpala u stánku pečenými kaštany a smála se vtipům postaršího prodavače.\nStáhl ji sebou na zem, a pak začal hlasitě klít, protože si ušpinil svůj drahý kabátec.\n"Maxim?! Ouch, Maxime.."Stará dáma, kterou povalil ho objala kolem krku a políbila ho na tvář "Kde se tu bereš.. S Ryanou jsme mysleli.."\n"Ano, vím co jsme si mysleli, že jsem mrtvý, ale co tu děláš ty tetičko?"\n"Jsem tu s paní Fridrichovou.."\n"Co je to za dámu?"Vyptával se Maxim s úšklebkem.\nHex si buclatou rukou upravila čepec na své hlavě a pak se postavila "Vždyť ty si mě hochu celou ušpinil.."\n"Já ti to vyperu, tedy až najdu Ryanu.. Je tu taky, že?"\n"Je, šla se podívat na svůj starý domov.. Tedy, hned potom, co vyběhla z kostele.. Byla se vypovídat.."\nMaxim strnul "Vypovídat? Něco se jí stalo?"\n"Je toho hodně, nechám to na ní, ona ti vše poví sama.. Teď utíkej, potřebuje tvoji pomoc.."popohnala ho "Támhle, vidíš ji?"\n"A koho to táhne?"\n"Svojí sestru, našla ji u kašny.."\nMaxim se nerozmýšlel dlouho, věděl, že Hex je něco jako čarodějka a ví o všem co se kde děje, její slova ho však zarmoutila.. Proč byla v kostele? Je toho hodně, nechám to na ní, ona ti vše poví sama..\nSakra, co mi poví? Než doběhl k místu, kde se Ryana potácela bez sil, myšlenky mu plynuli hlavou jako loď po moři..\nRyana slyšela dupot, asi k ní někdo běžel, bylo nemožné se skrýt.. Chytla svoji sestru do náručí a otočila se k vetřelci, co se k ní hnal.\n"Ryano…"vydechl Maxim zadýchaně.\nSamím překvapením upustila svoji sestru na zem. Dítě, které ji vyselo v uzlíku na zádech položila jeho matce do náruče a pak se rozeběhla pryč od nich. Nechtěla hledět do očí toho, kterého brzy zřejmě zraní.\n"Ryano.."křikl Maxim, zastavil se u Patricie "Počkejte tu.."\n"No, stejně bych se nikam bez noh, které necítím nedobelhala!"podotkla s úšklebkem Patricie.\nMaxim měl navrch, než se Ryana stačila rozeběhnou, doběhl ji a chytil do náruče.\n"Pryč.. cožpak sis nevšiml? Nech mě.."vyškubla se mu. Tolik toužila po téhle chvíli, a teď, když se jí sen splnil, neměla sílu se mu postavit před oči, natož se na něj podívat.\nChytil ji za ramena a přimykl k sobě "Ať je to cokoli, řekni mi to..!"\nViděla v jeho očích cit a něhu, bylo jí ho líto.. Teď ho ranní..\n"Ne.. Mám strach, že tě raním.."zhroutila se k zemi do bláta a z očí se ji začali valit slzy, které nedokázala zastavit.\nKlekl si vedle ní, pak ji vzal do náruče a postavil se "Prosím.."\nZavrtěla hlavou, ale jeho pohled byl přísný a tak sklonila hlavu jako malá holka a zašeptala "Už nikdy nebudu moc být tvá.. Jen přes mrtvolu Ronalda Fridrichy.."držela se kolem jeho krku, a do té doby, než vyslovila tu krutou pravdu i on držel pevně ji, ale jeho svaly ochabli a pustili ji na zem.\n"Nemohla si počkat?! To si mi musela utéct hned s tím prvním, který byl k mání? A ještě s takovým zvrhlíkem? Pusť mě.."teď to byl on, kdo utíkal pryč, tedy.. Šel rychlím krokem od té zrádkyně, která mu ukradla srdce a pak mu ho zlomila, jako to perníkové..\n"Maxime.."žalostně na něj zakřičela "No tak, vrať se.."zašeptala tiše.\n"Rád bych, ale nemůžu se tě ani dotknout, teď, když patříš jinému." zastavil se a pak se k ní otočil čelem "Proč? Řekni mi jediný důvod, proč si mu vběhla do postele?"\n"Nemohla jsem jinak, on mě k tomu donutil.. Vyhrožoval mi tvou smrtí a smrtí malé Rouzmery.. Chudinka, kde jí je teď konec.. Ale když nejsi schopen mi odpustit, jdi si, ale já jsem tě nezradila.. Ne úmyslně, nebo dobrovolně.."nebyla schopna uvěřit tomu, že i přes všechno, co se v ní odehrávalo byla schopna mluvit srozumitelně. "Já nejsem zrádce.."\nObloha se zatáhla a černá mračna se přinesli městu další prudký déšť, který sebou přinesl i studený vítr.. Hrom přerušil Maximův křik..\n"Co jsi říkal?"řvala Ryana, která neslyšela přes hvízdání větru vlastního slova..\nMezi dvojici, kterou dělila vzdálenost deseti metrů dopadl blesk, a Ryanu odhodil stranou, až opět skončila na zemi.\nMaxim chvíli ohromeně zíral na spálené bláto, ale pak ho rychle přeskočil a zvedl ohromenou Ryanu do náručí "Že tě hrozně moc miluju.."křičel ji do ucha.\nUsmála se na něj "Maxime.."obejmula ho kolem krku, a byla to ona, která prolomila mlčení mezi nimi, ale jen mezi nimi.. Políbila ho na rty a dávala mu znát svojí vášeň a něhu do té doby, než se neozvala naštvaná Patricie.\n"Prosím vás, já jsem nemohoucí a bojím se, že ten blesk zasáhne mě, nebo moji malou Fionu, pomozte mi přeci.."zařvala ze vše sil, co ji stačili a pak holčičku pohoupala v náručí "Hajej, všechno bude zase dobré.."\nTak jak vichřice přišla, tak také odešla, mraky na obloze se roztáhli a Ryaně to připomněla ten magický den u jezera, pak společně s Maximem vzhlédla k obloze, kde zářila duha..\n"Rychle, musíme ji pomoc, už nejednou jsem okusila její hněv.."zašeptala Ryana a pak namířila pozornost na Patricii, která se válela jako čuně v mokrém bahně "To je taky dost, že jste si nás všimli!"\nMaxim vzal Patricii do náruče a pak se vraceli k Hex, která stále stála v klidu u stánku a živě se smála s prodavačem, který musel mít za dnešek ten nejbídnější zisk z za celá léta, co tu prodával.\nPoložili Patricii do vozu a pak se Maxim společně s Ryanou vytratili.\n"Ale je ti jasné, že budeš moc být jen moje milenka?"\n"Nežertuj, prosím.. Já vím, můžu si za vše sama, ale doufala jsem, že mi pomůžeš.."\n"Samozřejmě, že pomůžu.. Já toho syčáka zabiju.."odfrkl si Maxim.\nRyana si přitiskla dlaň na rozklepanou bradu "Maxime.."žádostně se mu pověsila na krk "Slib mi, že tohle nikdy neuděláš.."\n"Vždyť si to zaslouží.."\n"Ale.."chytla ho za ruku "Já o tebe nechci znovu přijít.."\n"No dobrá, vymyslím něco jiného.."\nNoc změnila vše 2.0\n23. ledna 2010 v 22:31 | The night changed everything\n"Jste v pořádku slečno?"\n"Paní, ano jsem děkuji.."usmála se Ryana na kočího, který ji po prašném povětří pomáhal z kozlíku dolů.\nHex vyskočila z kočáru "Ach dítě, jak jsem se polekala, jsi v pořádku..?"tázala se znovu.\nDívka přikývla, upravila si ušpiněnou sukni a shrnula si z obličeje vlasy, které se ji spustili z uzlu, který měla na temeni upevněný.\nSophie vyskočila Salltonovi do náruče a zasmála se. Byla šťastná, konečně s ní nebylo zácházeno tak hrubě, jako tehdy, když vlezla do postele tomu hrubiánovi Juguesovi. Rozhodla se, že poví pravdu ještě před svatbou, a tak se na nákup vydala se Salltonem sama.\nHex si upravila bílý čepec na své hlavě a koketně se usmála na postaršího prodavače horkých kaštanů. Pak se otočila zpátky ke své svěřenkyni a nabídla ji rámě.\n"Tetičko Hex.."smála se Ryana "Mladou dámu, vdanou.. Nikdy nevede starší žena, nýbrž její manžel.. Tak to praví etiketa, tedy pokud si dobře pamatuji matčina slova.."rozhlédla se po velkém náměstí a zrak ji padl na Jakubiánský kostelík z 10.století.\n"Myslíš, že právě tam by si našla pochopení u kněze?"četla ji Hex myšlenky.\nRyana přikývla "Kněz mi snad poradí, jak dál naložit se svým životem…"\n"Holčičko moje.."Hex ji políbila do vlasů "Běž sama, ano?"\nPřikývla, a už předem se modlila, že to nebude její poslední cesta do kostela. Hlavu skryla černou kápí, a vydala se po rušné cestě ke kostelu.\nSophie se držela Salltona jako klíště. Nejedna ruka ji plácla po zadnici a opilecké řeči nebyli také zrovna k světu. Sallton ji vzal na dobrý oběd v hostinci u Zlatého kordu, posadili se ke skupince mladých lidí a nechali si přinést suchary s italskou omáčkou.\n"Uvidíte drahá, že vám budou chutnat.."mrkl na ni Sallton, uchopil ji za konečky prstů a pohrával si s nimi.\nSophie přikývla.. Zahleděla se zakouřenou místností až na druhý konec a chvíli přemítala, kdo by mohl být ten mladík, co si k nim razil cestu.\n"Znáte ho drahá?"zeptal se Sallton, který shledal mladíka velice přitažlivým. I jeho snoubenka z něj hodnou chvíli nespustila oči.\n"To je přeci Maxim.."\nMaxim se prodíral hloučkem opilců, co padali samou opilostí ze židle, a znemožňovali mu přístup ke své dávné přítelkyni Sophii. Už z dálky na ni mával, aby si ho všimla.\nUpevnil si sametový, tmavě modrý kabátec a rozepnul límeček u krku. Tohle nóbl oblečení, do kterého ho navlíkla jeho komorná Elffina se mu zdálo moc upnuté, ale podle jeho dámské společnosti.. Vikomtky Elizabethy Mayersové mu to prý nevýslovně slušelo.\n"Och, Maximéé.."Sophie vyskočila ze židle a nechala svoji skutečnost sedět s otevřenou pusou u hrubého stolu, kde plála slabá svíce.\nMaxim objal svoji přítelkyni a nestačil se divit, že právě ji potká v Paříži.\n"Mysleli jsme, že když vás tenkrát odvedli, že už vás nikdy neuvidíme, ale jak vidím, dlouho jste nelenil…"pokukovala přes jeho široká statná ramena a snažila se dohlédnout na jeho společnost.\n"My? Je tu snad i Ryana..?"zeptal se celý nesvůj… S pocitem vinny, že sem svojí mladou sousedku vzal, se otočil a běžel se omluvit..\n"Elizabetho, omluvte moji troufalost.. Nejsem ve vyšší společnosti dostatečně dlouho, abych věděl, jak ukončit večeři, na kterou jsme sem přišli… No, udělám to po svým.."ušklíbl se, zaplatil hostinské, nabídl slečně Mayersové rámě a vyvedl ji z hostince k jejímu kočáru.\n"Jak si dovolujete.."spustila dotčená Elizabetha.\n"Moc se vám omlouvám, ale musím se hned vrátit zpátky do hostince.."\nVikomtka si nastoupila do kočáru a vztekle zaklapla dvířka. Maxim poručil kočímu, aby slečnu Mayersovou odvezl domů, otočil se na patě a vrátil se za Sophii.\n"Kdo je to drahá?"ptal se pomatený Sallton.\n"Ten pravý.."usmála se Sophie, které zaplavilo štěstí, že se vrátila láska její nejlepší přítelkyně.\nSallton povytáhl nechápavě obočí "Váš?"\n"Ale co vás napadá, vy jste můj pravý přeci, to je ten pravý naší malý Ryany.."\nMladý snoubenec se usmál na svojí snoubenku a pak s kabátce vytáhl malý, stříbrný prstýnek..\n"Chtěl jsem vás poprosit, zda byste nosila na důkaz naší lásky tento zásnubní prstýnek.."\nSophie oběhla stůl a vrhla se mu do náručí "To víte že ano.."\nZ radostné chvilky je vytáhl Maxim, který si odkašlal "Sophii, a kde najdu Ryanu?"\nRyana se blížila k bráně kostela, zaklepala železným klepadlem a čekala, až se někdo objeví.\nDlouhou dobu bylo jen ticho, ale pak se ozvalo spěšné klapání kroků.\nBrána se otevřela a z malé škvíry mezi zárubní vykoukla tmavovlasá hlava "Dnes ne.. Nechoďte sem mylady."\nRyana byla neústupná, položila ruku na dřevěné křídlo brány a zatlačila do něj "Prosím vaše velebnosti, je to velmi důležité.. Musíte mi pomoci.."sípala potichu.\nKněz chvíli váhal "No.. Tak dobře, honem.."zavřel za dívkou vrata a zaklapl petlici.\n"Jsem vám tak vděčná Herolde."\n"Vaše matka se mi svěřovala, že když bude nejhůř, že se dozajista ukážete, mám vám vyřídit pozdrav… a smutnou správu… Ale teď rychle pojďte, než si nás všimne kněz Jan, byli by z toho akorát nepříjemnosti."\nPopohnal mladou dívku ke spěchu… V kostele bylo ticho, jen sem tam přeběhla přes síň myš.. či velká, huňatá krysa.\nRyana si v Heroldově komůrce sundala kápi z hlavy a vyprostila ven zlatavou kadeř.\n"Jste krásnější a krásnější.. Posaďte se.."odhrnul z postele knihy a sám se posadil naproti dívce.\n"Neukázala se tu Patricie?"\nKněz zavrtěl hlavou "Ne… Od oné noci, co jste se tu ukázali ještě s bratrem naposledy, jsem mluvil jen s vaší matkou.. Nenapadá mě jediné vysvětlení, proč jste vlastně utekli? Vždyť jste vždy chodili každou neděli na mši a dodržovali katolické zvyky..a.."\n"Nebylo jiné možnosti, než pomoc těm, co naši pomoc potřebovali.."utišila ho Ryana, rozepnula si dlouhý plášť a potichu pokračovala "Víte co se stalo Hortovi?"\nKněz přikývl "Ještě je tu jedna věc… Váš otec, někdo ho otrávil…"\nRyaně se rozklepali kolena, přitiskla si ruku k puse a dala se do hlasitého vzlykání.. Slzy ji tekli proudem, když ji došlo, že ty neřádi vybili její rodinu..\n"Mamin-minka žije?"koktala poplašeně.\n"Ano.. Nedávno se vydala za svým bratrem do Anglie.. Holčičko moje, musíte být silná, a teď mi povězte, proč jste sem za mnou vlastně přišla…"\n"Vlastně už to není důležité.. Promiňte, že jsem vás rušila.. Cestu znám… Sbohem.."líbla ho na vrásčité čelo, pak vyběhla z komůrky a její spěšné kroky se nesly ještě dlouho ztichlým kostelem.\nUplakaná si před kostelem upevnila na hlavu kápy a pak se prodírala davem ke kočáru. Po cestě zavadila o koš s jablky, který se vysypal na zem..\n"Ty ničemo…"řval prodavač. Pak se rozeběhl za viníkem nehody a křehkou Ryanu strhl k zemi.\nZ hlavy se ji stáhla kapuce a ven na boží světlo se dostali její dlouhé vlasy… Avšak prodavač si nevšiml, že muž je vlastně ještě skoro dítě a k tomu dívka a zasadil ji tupou bolest do čelisti, až z toho dívka upadla do bezvědomí.\nLidé se sešli kolem nehody a drbali. Klepy se nesli po celém tržišti a ne jedna pusa zůstala otevřená dokořán, když zjistili, že prodavač zbil dívku.\nNoc změnila vše 1.9\n"Ona je mrtvá?"zeptala se vyděšeně Luisa..\nMaxim přikývl, položil Samanthyno bezvládné tělo na pohovku u stěny. Postavil se k oknu a mnul si ztuhlé svalstvo na obličeji.\n"My jsme ji zabili?"ptala se vyděšená Luisa dál. Seděla na pelesti pohovky a ruku, která se ji nepřiměřeně třásla, přitiskla na čelo.. Byla bledá a sotva dýchala, jak se jí strachem stáhlo hrdlo.\nMaxim odrhnul záclonku a všiml si kočáru, co stál před domem. Když si všiml mladého kočího, napadlo ho, že by ho mohl poslat domů, aby tu neslídil.\n"Nezabili jsme ji, selhalo ji srdce.."utišil alespoň tahle lady Luisianu, která se v mdlobách svezla k zemi..\nZavrtěl hlavou, a pak zavolal Mileyse..\n"Co se tu stalo?"vběhl do salonku a hleděl na dvě těla, které leželi na pohovce.\nMileys zvedl lady Samanthu a zalamentoval "Vždyť rozsedla jablečný koláč.."\n"To není důležité, vy tupče… Ať byla lady Samantha jakákoliv.. Musíte se postarat o kočího, a zavolat doktora.."rozběsnil se Maxim.\n"No samozřejmě, nebo je tu snad necháme obě v mdlobách..?"\n"Ale já myslel, že jsou.."\n"Jen lady Samantha.. nejspíše ji selhalo srdce.." Maxim rozrušeně třískl pěstí do stolu, až váza s květinami poskočila a řinkla potichu o stůl.. "Sakra, tak dělejte něco, Mileysi.."\nMaxim se sklonil nad Luisou, vzal ji do náruče a po schodech ji odnesl do její ložnice… Položil ji do přepychové postele, plné polštářů a oknem pustil do místnosti trochu čerstvého vzduchu, protože místnost byla nesnesitelně zadýchaná.\nPak sešel zpátky do salonku, kde už nad tělem seděl kočí a usedavě plakal.\nMaxim zvedl oči v sloup a nechápavě zavrtěl hlavou.. Povzdech si a odkašláním upozornil kočího na svoji přítomnost.\n"Vy sičáku, vy jste ji zabil.."mladíka chytl záchvat vzteku, rozeběhl se k o hlavu vyššímu Maximovi a vrhl se na něj se zaťatou pěstí..\nMaxim se uhnul a mladík dopadnul na tvrdou, dlaždicovou zem. Rychle se sebral a chtěl znovu zaútočit.. Tentokrát už se Maxim bránil, pěstí mu dal do zubů a pak ho ještě jednou pěstí srazil k zemi, že se zastavil až na druhé straně místnosti.\nZůstal bezvládně ležet, s nosem od krve. Maxim, vytrénovaný voják, nepochyboval o svých schopnostech, ale když ho jedinou ránou poslal do druhého konce místnosti, jeho samotného to překvapilo.. Zvedla chlapce za ramena a zaklepal s ním "Co to do vás vjelo chlape?"\nMladík zamžoural očima a pak se chytil za napuchlou tvář.\n"Vy jste zabil… lady Samanthu!!"křičel mladík, hned jak se dal do pořádku.\nMaxim ho posadil do křesla a výhružně mu zamával ukazováčkem před nosem "Poslouchejte se mladý pane.. Uvědomujete si, že očerňujete nevinou osobu? Lady Samantha asi utrpěla infarkt, když se pohádala s lady Luisianou!!"\n"A kde je lady Luisa?"zeptal se vyděšený kočí.\n"Omdlela při představě, že v jejím vlastním domě zemřela její matka, teď odpočívá ve svých komnatách, a dovoluji si tvrdit, že to tímhle ještě zdaleka neskončilo.."\n"Proč tak soudíte?"zajímal se kočí.\n"Protože lady Samantha seslala kletbu na Luisu.."\nMladík nevěřícně zavrtěl hlavou "Vždyť Samantha o svoji dceři vždy mluvila jen v dobrém? A také, nevíte, kde najdu jejího synovce? Myslím, že poslední vůle lady Samanthy se bude týkat právě jeho.."\n"Nesmíte dát ale nic najevo.."upozorňovala Hex svoje chráněnce. Zavrtěla se na sedadle a podívala z okna ven na ubíhající krajiny mezi zmrzlými luky. Zavrtěla hlavou a začala lamentovat "Jak jsem jen mohla souhlasit, a vydat se s vámi na vánoční trhy.."\nRyana přejela ukazovákem po dřevěné stěně kočáru "Je dobře, že si pomocí Salltonových peněz můžeme dopřát pohodlí kočáru, a nemusíme se plahočit pěšky. Ale stejně, pověz mi Salltone, kde jsi k tolika penězům přišel?"\n"Jsem zelený mužíček, ze Skotska.. Znáte ty historky, ale ten mědění kyblík, co jsem dřív míval jsem vyměnil za váček.. Víc se tam toho vejde, a nemusím ho nosit v ruce."usmál se.\nDívky do sebe začali šťouchat, a Ryana se na Sophii spiklenecky usmívala. Pak se otočila k Hex a něco ji pošeptala do ucha.. Sallton se díval na Sophii, která byla rudá jako rajče.. Dlouhé černé vlasy ji splývali po ramenou, které zakrývala mušelínová šála.\n"Vy skutečně jste svobodná dáma?"zeptal se Sallton.\n"Svobodná možná, ale slečna,.. A nevěřím vám, že jste skřítek!"\n"Proč mu nevěříš drahá?"zeptala se Hex.\nSophie zakroutila nechápavě hlavou, pak se nahnula k mladíku naproti ní, a odhrnula mu kudrliny s temene, aby lépe viděla na jeho uši.\nVítězně se usmála "Nejsi skřet, nemáš špičaté uši!"vyjekla.\n"Nemám, protože mám špičaté zuby, kterými tě sním.."\nHex se zakuckala a pak ze sebe námahou vypáčila větu.. "Sallton by se rád ucházel o tvoji ruku drahá Sophii."\n"Proč ne i o nohu?"smála se Ryana. Otočila se k oknu a nechala dvojici být. I Hex, která se křenila naproti ní se otočila a čekala, na Sophiinu reakci.\nTa vyskočila z lavice a přitiskla svoje rty na Salltonovi "Nač se zdržovat dvořením a zásnubami.."\nSallton chytil svoji vyvolenou za ruku a políbil ji "Můžeme se vzít ještě dnes, lásko, co vy na to?"\nSophie se zamyslela a pak horečně přikývla "Samozřejmě."\nPak se oba otočili na ženy po jejich boku "Půjdete nám za svědky..?"\nHex přikývla "Ach, děti moje…"\nRyana se usmála, už zase tápala ve vzpomínkách…\n´Zastavil se, ale v jeho tváři bylo znát podráždění.\n"To si vás mám paní vzít? Bude pak vaše duše spokojená?"vyjekl potichu.´\nAno, i Maxim ji slíbil, že si ji vezme, ale proč jí připadalo, že jen z donucení..?\n´"Musím vás ale upozornit, že svazkem se mnou, budete muset snášet i moje problémy.. a to ty, že jsem hledaný, za spiknutí proti katolické církvi.."\n"Princezno, i džentlmeni mají svá tajemství.. A tohle bych s rád nechal pro sebe.. popravdě, možná, že když si mě vezmete, budete brzy vdovou.."´\nNebudu vdovou, protože už vás nikdy neuvidím.. Nepochopím, jak můžu být šťastná, když…\nPolkla a skousla dolní, klepající se ret, aby se nerozplakala..\nKdyž musí v jednom kuse myslet na Maxima, kterého nejspíše na dobro ztratila.. A jako člověk, který nevěří na zázraky, nevěřila ani v to, že mohl přežít.. Byl silný, to ano.. Hruď měl pevnou a svalnatou.. Jak krásně se jí na ni usínalo.. Povzdechla si, ale hned na to se usmála a pogratulovala snoubencům, kteří se k sobě tiskli a vyznávali si vzájemnou lásku.. Jak ráda by se přitiskla k Maximovi a políbila ho… Jak ráda by mu zabořila prsty do jeho husté, černé hřívy… Jak ráda by se mu podívala do očí, a řekla, co k němu cítí, ale svojí hloupostí a cudností, ho nejspíše ztratila..\n"Moc vám to sluší.."usmála se na dvojici.. "Já už chci být tetičkou.."vypískla Ryana, zasmála se a pak se vrhla z kočáru ven, protože kočí zastavil na velké tržnici.\nSukně kolem nohou ji vlála tak silně, protože se zvedl čerstvý jižní vítr.. Spolu s ním se zvedl i prach na silnici a Ryana se dala do kašlání, protože se ji nepříjemně usadil v krku, a nemohla ho dostat ven.. "Tetičko Hex.. Nechoďte ven.."křičela do hluku, který se rozléhal na tržnici.. Všichni křičeli, protože se v tu ránu nad Paříží zatmělo a hustá mlha se vyvalila do uzoučkých ulic.\nRyana se v mžiku vyhoupla na kozlík vedle kočího, a pak se schovala pod jeho plášť, který ji ochotně nabídl.\nNoc změnila vše 1.8\n23. ledna 2010 v 22:30 | The night changed everything\nMaxim se na tetičku usmál, natáhl ruku pro Luisinu, políbil ji "Tetičko, ta zarytá špína je opravdu nesnesitelná, půjdu se umýt a pak si v klidu o vše popovídáme.."\n"No tak Maxime, nemůžeš mě tak dlouho napínat."\nKoutky úst se mu zvedli pobavením "Ale to víš, že můžu.. Kde tu máte koupelnu.."\nLuisa protočila panenky, postavila se a vyzvala ho, aby ji následoval.\nMaxim si svlékl košili, hodil ji na velký, proutěný koš, kde bylo špinavé prádlo.. Podivil se, že skladují oblečení tahle, ale proč ne.\nSklonil se nad velkým umyvadlem, opláchl si obličej a pak napěnil plnovous. Uchopil břitvu a jemnými tahy přejížděl po tváři.\nVypadal opravdu k popukání, s plnovousem, neumytými vlasy.. Takže když se konečně položil do horké lázně, připadalo mu to jako rozkoš..\nPřipadal si jako opravdu vznešená žena, čuchl si ke své pokožce, kterou umyl Luisininim mýdlem.. Voněl po liliích? Nebo snad růže? Na to se tetičky bude muset zeptat. Jediný co věděl bylo, že je to opravdu hrozný smrad!\nSluha mu donesl kalhoty a bílou košili.\n"Pane, nechcete zkusit moje mýdlo?"ptal se pobavený komorník.\nMaxim se zasmál "Vím, že to nevypadá nejlíp…"\nKomorník ho zarazil prudkým gestem ruky "Pšt.."\nOba se zaposlouchali…\n"Ale Maxim bude můj.."pištěla Jessika.\n"Proč musí být všechno jen a jen tvoje? A je to tvůj bratranec…"\n"No a? A ke všemu nevlastní… Angelika si také vzala svého bratrance.."hučela Jessika.\nClarysa se napřáhla, a pokojem o stěnu dál se rozlehl dunivý pleskanec.\n"To se bijou?"smál se Maxim.\nKomorník přikývl "Pořád, a jen kvůli maličkostem.."\n"Myslím, že Luisa říkala, že je Clarysa pod čepcem?"\n"No.. Je i není, ten její totiž leží v nemocnici se štěpinou v zadku.."\nMaxim se pobaveně rozchechtal, ale jejich veselí ukončilo zaklepání na dveře.\n"Maxime, ty se tu bavíš s komorníkem??"podivila se Luisa Maximovým způsobům..\n"Tetičko, měla by si vědět, že nemám žádnej titul jako vy.. Mylady.. Omluvte, nás obyčejný lid.. Myslím, že budeme udělat pořádek mezi severem a východozápadem.."\nLuisa na něj nechápavě hleděla, ale pak ho uchopila za lem košile "Žádný pořádek mezi severem nebo co tu tu plácáš.. Dole čeká lady Samantha, a chce tě vidět… Svého jediného vnuka, jak říká.."zvýraznila jediného, pak si vykasala sukně "Mileysi, dejte postavit na čaj.." cupitala skoro neslyšně zpátky dolů po schodech.\n"Luisóóó… Prosím tě.. Co to je?"ptala se lady Samantha znechuceným hlasem, když nakoukla do proutěného koše. Upravila si černou paruku, která ji zakrývala už dávno prošedivělé vlasy a vycházkovou hůlkou šťouchla do jedno z mnoha barevných klubíček koťat..\n"Ach matko, prosím vás, posaďte se… Vždyť ještě chudáci utrpí újmu na zdraví, či snad psychice.."neodpustila se Luisa, které se nelíbilo, jak její matka šťouchá do koťat..\n"Ó dcero, myslím si, že by ses ke své stárnoucí matce měla chovat z úctou.."řekla svým zdlouhavým přízvukem, posadila se do křesla a dlouze si upravovala sukno "A kde je můj malý Maxímek.."\nMaxim chtěl právě vstoupit do salónku, ale když to slyšel, otočil se na patě, schoval se za točivé kamenné schody a ruku položil na chvějící se ústa smíchem, které ho právě zaplavilo.\n"Co tu děláte lorde?"smál se Mileys, když procházel s podnosem a čajovníkem kolem schovaného Maxime, který se svíral v křečích smíchu.\n"Mileysi, nedělej si starosti… Musím tě o něco požádat.. Můžu?"strčil ruku pod podnos, který Mileys pevně držel "Půjčíš mi ho?"\nMileys se s obavami nejdříve zdráhal, ale pak svolil a podnos Maximovi předal.\n"Přál si tu někdo čaj?"Maxim vběhl do salónku, div konvici s čajem a šálky s podšálky nesvrhnul lady Samanthe do klína.\n"Co to děláš, ty..ty..ty nemehlo!"osopila se Samantha, prudce vstala a vyrazila mu podnos s rukou. Pak se pohoršena obrátila na svoji jedinou dceru "Copak si nemůžeš dovolit zaměstnat nějakého pořádného sluhu? A ne..tady toho cucáka..?"\nLuisa se usmála, pak se obrátila k oknu "Už je tu váš vnuk, maminko.."řekla ironicky.\n"Krom tohohle holomka, co mi málem zneuctil klín, tu žádného jiného výrostka nevidím.."řekla odměřeně.\nLuisa se otočila a uličnicky mrkla na Maxima, který se skláněl nad čajem a zkoušel se dát do pořádku.. Pak si všiml Luisininýho pohledu. Postavil se a důležitě si odkašlal.\n"Och, lady Samantho, babičko, jak dlouho jsme se neviděli..?"řekl s úšklebkem.. Lady Samanthu měl rád, ale babičku radši. Na něj jediného, z klanu de Merdi byla jaksepatří ještě milá.. Matku nenáviděla a otce? Toho pohřbila ještě dříve, než to stačila udělat jeho manželka..\n"To.. to jsi ty?"vykoktala překvapená lady Samantha, pak se opět otočila ke sví dceři a začala ji plísnit jako malého haranta "To nemáš na pořádného sluhu? To musíš, chudáčka mého Maxíka zaměstnávat tak otravnou prací?"\n"Sklapni matko!"zaskučela Luisa. Nervy, které byli napnuté jako struny se rázem přetrhli "Chceš mi začít dělat přednášku jako posledně?! To ve svém domě nestrpím!"chytla se za boky, zavrtěla hlavou a pak si dupla "A ven.. Ven, než se jedné z nás něco stane.."sotva dýchala, když usedla do křesla. Popadla kus novin, co ležel na stolku a začala si ovívat zarudlé tváře.\nAvšak tím to všechno neskončilo..\n"Chceš vyhnat svoji matku? Ta, co ti dala život a vychovávala tě?"užasla pohoršená lady Samantha.\nMaxim chytl babičku za ruku "Snad abychom šli.."řekl provinile.\n"Ty za nic nemůžeš, a nikam nepůjdu, dokud mi tahle žena do očí neřekne, čím jsem ji proti sobě poštvala? Snad ne tím, že jsem ji vždy dala to, po čem toužila.."rozkřikovala se.\nMaxim si připadal nedůležitý, nechtěl poslouchat, jak se ty dvě navzájem očerňují a tak udělal to, co udělat měl "Lady Samantho Ollyn de Sarthy.. Myslím, že lady Luisiana by si šla ráda lehnout, není ji dobře a vaše přítomnost ji moc nepomůže.."\nLady Samantha se zalkla "I ty.. Mě vyháníš, můj jediný vnuk.. a.."\n"Ne babičko.. Jen si nepřeji.. Aby došlo k další roztržce, kvůli které byste opět nezakopali sekyru příměří… A myslím, že nechceš umřít sama, bez rodiny a přátel.."jeho železný stisk zesílil a lady Samantha pochopila, že není důvod odporovat.\n"Tím to ale milá lady Luisianno Samantho de Sarthy ale neskončilo, to mi věř.. Takové hrubé zacházení, s člověkem mého postavení.. Toho budeš trpce litovat.. Už nikdy v životě, nikdy, rozumíš?! Nepřekročím tvůj práh.."srdce se ji zastavilo při poslední větě, která ji uvízla na jazyku "Proklínám tě ty nevděčnice nevděčná.."\nNoc změnila vše 1.7\n"Tak kde jsi?"tázala se Hex světlovlasé dívky, která se ztratila za houštím, a neobjevovala se už hodnu chvíli.\nOna však tiše seděla na bobku a mlčela. Pozorovala dění pod jejíma nohama, a bála se pohnout. Byla tam velká užovka, a výhružně na ni syčela.\nRychle si natáhla sukni, postavila se a s panickým křikem vyskočila z křoviny. Utíkala ještě hodný kus, než se zastavila.\nNenáviděla hady, jeden takový připravil o život jejího malého králička. Tenkrát si s ním hrála na zahradě, připlazil se had a její Phople byl kousnut.\nJed zapůsobil tak rychle, že se králíček nestačil ani nadechnout.\nTak často se ji vraceli vzpomínky z dětství, až zalitovala toho, že s Hortem opustili rodiče.. Pořád ji tížila otázka, kde může být její starší sestřička. Zapochybovala o tom, že by mohla ještě žít.. Hledali ji v přístavu všude, ale nikde po ní nebylo ani stopy.\n"Ryano, no tak, stůj přeci.."smála se Hex.\nNevnímala její křik, běžela dolů z kopce, nezastavovala se, neohlížela.\nNajednou se ji do cesty připletla větev, škobrtla o ni a kutálela se dolů ze svahu. Do vlasů se ji připlétali drobné šlahouny.. Když se zastavila, začala se smát.\n"Tetičko Hex… Ta lesní divočina je zrádná.."\n"Holka nešťastná, ty si málem zlomíš vaz, a ještě se tomu směješ.."\nRyana se posadila a zaťukala rukou na zem "Nic se mi nestalo.. Jestli tě tíží tohle.. Musíme domů, cejtím, že mi něco přistálo na nose.."\nHex zvedla hlavu k obloze "Ano, přistálo, sníh.."\n"Sníh??"Ryana trochu zapochybovala, ale pak se rozradostněně dala do tance "Sníh.."\nByla jako malá holčička, která se raduje s každé maličkosti. Připadalo ji, jakoby se znovu narodila, vlastně, co když už ji nic nehrozí?\n"Tetičko, víte že teď budou vánoční trhy?"znovu se ji vrátila vzpomínka na lákavě vonící pečené kaštany, na pečené cukroví její maminky a na bratrovo posměšné halekání, že ježíš je jen výmysl. Nikdy mu nevěřila, ale přeci s ním utekla, aby se postavila za ochranu tisíce nevěřících, a přesto marně… Umřelo jich víc, než očekávala.. Někteří byli její přátelé, kteří ji umírali před očima..\nRyana sice ničemu nerozuměla, ale byla šťastná… Jen jeden díleček, jejího šťastného života přeci jenom chyběl, blízkost jejího Maxima..\nNoc změnila vše 1.6\n23. ledna 2010 v 22:29 | The night changed everything\n"Musíš přeci jíst.."domlouval zarostlí muž zamlklému Maximovi.\nAle ten jakoby neslyšel.. Obviňoval Ryanu, protože jen jejím dočiněním ho usadili do věznice.. Jen jejím dočiněním poslali Aletu spolu s Velcomem do kolonií v Jižní Karolině.. Daleko přes oceán..\nMyslel, že ji nedokáže odpustit, ale v tuhle chvíli se mu po jejím úsměvu moc stýskalo..\nUž to byl necelý jeden měsíc, co ji naposledy svíral v náruči.. Měla na sobě Barbařiny věci.. Možná si jen namlouval, že byli jeho sestry, ale on viděl, viděl její mrtvé, nahé tělo.. Utřel si slzu, která se mu vylila z oka, muži nepláčou, a on nesmí dát znát svoji slabost,..\nZvedl hlavu plnou starostí a podíval se do tváře starce, který seděl naproti němu "Kvůli čemu tu vlastně jsi, Fridrichu?"\n"Utekl jsem přes hranice.. Německé krysy mě označili jako vraha mé milované Kory, která teď chudinka leží na dně Seiny.. a moje děti, někde sami hladový.."\nMaxim se zahleděl z malého okénka na temnou oblohu, která se stahovala nad Paříží. Byla temně fialová, jako tehdy ono jezero, kde se koupal.. Utekl před tetičkou Luisou do lesa, kde se s Barbarou ztratili.. A potom je po dvoudenním hladovění našla Aleta spolu s Velcomem.. Choulili se v malé jeskyni, kousek od onoho jezera.. Tetičku Luisu už potom nikdy neviděli..\nMaxim se nejistě usmál "Protože jsem chránil svoji milou… A oni mě odvedli v domnění, že jim něco povím, ale nepočítali s tím, že budu mlčet, jako hrob.."ušklíbl se Maxim.. Pak si přejel dlaněmi po obličeji, aby zahnal ten temný večer, kdy vtrhli vojáci na statek, a chtěli všechno podpálit, jestli jim Ryanu nevydají.. Zachovali se jako rodina. Neřekli, kde je.. Mlčeli..\n"Jsi tu sám?"tázal se dál Fridrich..\n"Ne, vlastně, teď už ano, strýčka a tetičku odvezli jako otroky do Jižní Karoliny.."\nFridrich přikývl "Já jsem taky s těch končin, moje dcera se tam provdala za nějakého markýze.. Neměl jsem ji pouštět.. a dát na její prosby. Ponny si to nezasloužila.."\n"To je mi líto.. Já jsem si zase pozdě uvědomil, že jsem neměl brát na Ryanu takové ohledy, a utéct s ní, seč se jí to líbilo, nebo ne.."\n"Všechno už jsou jen dohady.. co by se stalo, kdyby tohle, nebo tamto.. Synu, lepší je se naučit žít se skutečností, že dřív nebo později budeme vyset na šibenici.."\nI to je možné, myslel si v duchu Maxim.. Otočil se na bok, a usnul.\nRyana spala přikrytá prachovou peřinou a ve snu byla malou holčičkou…\nNašlapovala tiše, skrytá za křoviskem růží, co kvetli na zahradě.. Najednou se vyřítila proti motýlovi a pak dopadla na hlinitý záhon.. Dala se do naříkání, protože se jí trny zamotali do medových vlásků, a tahali ji.\n"Slečno, proboha, co se vám stalo?"z branky, která oddělovala jejich zahradu, od sousední.. Se vyřítil chlapec. Postavil se nad holčičkou, která přestala plakat. Hleděla na obra, který se tyčil nad ní.. Slunce v ten den zářilo, a kolem hlavy mu dělalo svatozář…. Chlapec se usmíval, pak se sehnul a pomohl ji z té pasti, kterou na ní nastražil motýl..\nDívenka chlapce obejmula a políbila na tvář..\n"Dovedu vás domů, než vás budou hledat slečno.."usmál se na ní chlapec, vysadil si ji na ramena a pak rázným krokem vyšel domu..\nMaminka byla moc ráda, že se Ryaně nic nestalo.. Mladík se uklonil, a pak pomalu mizel.. Od té doby už nikdy svého prince neviděla..\nZe spánku ji probudilo řinknutí hrnce. Otevřela oči, a do rozespalých panenek se jí vloudilo sluneční světlo..\n"To už je ráno?"užasla..\n"Ano, dneska nás čeká práce, tak se ustrojte děvenko, ať všechno stihneme do setmění.."\nRyana vyskočila z postele, oblékla si pruhovanou, dlouhou sukni a vykoukla z okna ven.\n"Kde je Sophie?"\n"Už za svítání vyvedla husy na louku.."\n"To jsem spala tak dlouho?"užasla Ryana..\n"Dlouho děvče a neklidně.."\nHex spolu s Ryanou přecházeli lávku k louce, kde se pásli ovce.. Hex hlasitě pískla a stádo se rozuteklo do všech koutů lesa.\n"Vidíš támhle v potoce?"\n"No ano…"Ryana vyrazila jako blesk kupředu, aby pomohla malému jehněti, co se topilo u břehu,.. Když stoupila do ledové vody, jehně se pustilo a proud ho kousíček unášel a pak potopil.. Za nedlouho na hladinu vyplavalo bezvládné, mrtvé tělíčko jehňátka..\nRyana ho vyzvedla, plakala a omlouvala se mu za to, že ho nestihla včas vytáhnout z vody,..\nHex přišla až k ní "Tomu se říká koloběh života.. Někdo skončí ve vodě neúmyslně, a zemře.. a někdo do té vody skočí jen z hlouposti. Protože ho už na zemi nic nevábí.."\nHex si přisedla k Ryaně, která plakala a objímala malé jehňátko.. "Víš jak by se musel cítit Maxim, kdyby si ho nechala samotného na této nezábavné zemi? Nemůžeš ho přeci opustit.."\n"Teď už vím tetičko.."plakala Ryana, hladila jehňátko po mokré hlavičce a pevně ho k sobě tiskla..\n"Béé.."jehně otevřelo oči a hlavičkou se otřelo o uslzenou tvář Ryany.\n"Ale jak to?"Ryana užasle hleděla na jehně, které před chvíli nedýchalo, a teď bylo čilé, čilejší jak dříve.\n"Stalo se to proto, aby ti někdo ukázal, co by si mohla mnohem lidem způsobit, kdyby si se utopila.. Ryano, opravdu ti to za to nestojí.."\n"Teď už to vím, tetičko.."jehně se ji vyvléklo z náruče, a veselo poskakovalo po louce.\nHex pohladila Ryanu po hlavě "Neboj se, nic není tak zlé, jak se zdá.. Uvidíš, že Rolandovo dítě, bude jen výplodem tvé fantazie.."\n"Jak ale vím, že se mi Maxim vrátí živý a zdravý.. Jak vím, že mi odpustí.."\n"Musíš tomu věřit.."\nRyana se postavila, pohlédla stařence do bledé, vrásčité tváře a obejmula ji "Za všechno ti moc děkuji.. Hex."\n"Vstávej.. No tak vstávej!"budil spícího Maxima strážník.\n"Nějaká pěkná panička za tebe složila aukci.. Měl by si jít dřív, než se mi tě podaří zabít."ušklíbl se Jack "Budeš mi tu chybět."plácl ho po rameni.\n"No, myslíš, že ti bude chybět mariáš, který jsme spolu hráli, a ne já.."\n"No, ale tvůj humor ještě víc.."\n"Ty mi řekni Jacku, kde si se naučil tak dobré, spisovné francouzštině?"zasmál se Maxim.\n"To víš… Léta zavírání těch nejslušnějších lidí, na jaký by si ani nepomyslel.."\n"I oni k nám zavítali.. Ten co s tebou ještě dnes seděl v cele, byl markýz.. Obvinili ho z vraždy, ale zjistilo se, že to vůbec nebyla pravda.. to si na něj vymysleli.."\n"No, slyšel jsem.. Vrátil se do Německa??"\n"Jo, to vrátil. Chlape, už běž, nebo si to ta fešanda rozmyslí a nechá tě hnít v týhle díře."\nMaxim se usmál "Měj se."\nVyběhl schody. Vrtalo mu hlavou, kdo to mohl tak být, ta slečna, která mu poskytla tak štědrý dárek v podobě propuštění. Pokud si dobře pamatoval, nikoho v Paříži neznal.\nPřemýšlel, kdo by na něj mohl tak čekat, ale ať přemýšlel sebe víc, na nikoho nepřišel.\nKdyž se blížil k východu, úplně zkoprněl na místě. Zůstal stát překvapený ve dveřích a hleděl na upravenou dámu. Měla dlouhé, karamelové šaty, pošité korálky. Obepínali její štíhlí vosí pas a úzké boky. Přes holá ramena měla přehozený kožíšek a na hlavě zimní pletenou čepičku, usazenou mírně na stranu, tak, aby vynikl její účes. Na rukou měla rukavice, a v jedné ruce svírala bílou lilii.\n"Teto Luiso?"zeptal se tázavě Maxim.\n"Ježíšku, Maxime, ty si ale vyrostl. Ta těch dvacet pět let, co jsem tě neviděla jsi se změnil v nepoznání."usmála se.\n"Ty si se nezměnila vůbec, pořád krásná a elegantní, jako před dvaceti pěti lety.."\n"Ou, ty lichotníku.."začervena se.\n"Žádné lichotky, čirá pravda."nabídl ji rámě "Můžu tě vyprovodit ven?"\n"Samozřejmě, když uvidějí mě, takovou starou vykopávku, s tak elegantním, mladým mužem…"mrkla na něho.. "A jak ses celá ta léta měl?"\n"Onehdy, kdy jsme se ztratili s Barbarou v lese.. Nás našel statkář jménem Velcom Satun, s krásnou Aletou.. Měli jsme se dobře, ale od té doby, co se vše zvrtlo, a všichni se začali ohánět po Hugenotech, jde to hodně z kopce.."\n"Kde je Barbara?"zeptala se Luisa "Je tu někde s tebou?"\nMaxim se zastavil a pomohl Luise do kočáru, který čekal před branami věznice.\nPosadili se, Maxim se podíval z okna "Bohužel.. Když to všechno vypuklo, byla skrytá bezpečně v domě po našich rodičů, a já jsem se skrýval v armádě.. Ale ta hloupoučká utekla, a ztratila se.. Dřív než jsem ji stačil najít.. Někdo ji chladnokrevně zabil.."\nLuisa popotáhla "To je mi strašně líto.. Barbara byla tak skvělé děvče.."Rukavičkou si utřela slzu "Musí to být těžké.."\n"Ano, je a moc, pro nás, pro všechny..Aletu a Velcoma zatkli tak jako mě.. Hledali totiž na statku princeznu Ryanu, tedy.. Myslím, že to byla princezna, ale nikdo ji tu nezná.."\n"Zadrž, myslíš dceru zámožného plantážníka Rya a Hermíny?"\n"Je to možné.."povzdechl si Maxim "Nevím, kde ji je teď konec, snad se schovala.."\n"Josefe, jeď prosím tě, ať jsme odtud co nejrychleji pryč."\n"Ano paní.. Jak si přejete, má paní.."mrkl na ní přes rameno kočí, práskl bičem do páru černých koní a kočár se rozjel.\nKodrcali se po kamenné cestě "Slyšela jsem, že Aletu s Velcomem poslali do jižní Karoliny?"\n"To víš, styky s těmi nejutajenějšími muži v Paříži.."\n"No, ale bůhví, kam je ta loď vůbec odveze.."\n"Nikam."usmála se Luisa.\n"Jak to, že nikam?"\n"Protože teď pracují u mě, Aleta je skvělá kuchařka, a Velcom pracuje jako údržbář koní.."usmála se prostě Luisa.\nMaxim nevěřícně zavrtěl hlavou "Tenkrát si to nezvládla, ale koukám, že ses tetičko změnila k nepoznání.. Jen ta milá tvář a laskavé slovo je pořád stejné.."\n"A to je dobře?"zasmála se Luisa..\n"Co myslíte, Josefe, je to dobré?"zeptal se Maxim, který si všiml, že je Josef poslouchá..\n"Moc dobře.. Víte pane, ale myslím si, že kdyby nebyla tak milá.. nikdo by ji neošidil o tolika peněz.."\n"Josefe, to už jsme si přeci vyjasnili.."\n"Ale já jen paní říkám, kde děláte chybu.."\n"Promiňte, plně si uvědomuji, že za pravdu se člověk zlobí.."\nMaxim se smál.. Přihlížel k hádce, v které měl poslední slovo Lusisinin kočí..\n"To ti jen tak neprojde.. Tentokrát ne.."smála se teď už Luisa, když Josefovi vyhrožovala.\n"Tetičko.. Říkala si, že znáš plantážníka Rya?"\n"No, znala jsem.. Chudák Hermína, ovdověla.. Rya někdo otrávil.. Našli ho mrtvého v jeho vlastní pracovně.."\n"A jak to, že se po nich nevrhli vojáci?"\n"Děti jim utekli.. Ryo sváděl vinnu na svého syna. Který je prý k tomu donutil, ale myslím si, že neměl pravdu.. Ryo vojáky podplatil.. se svým majetkem si to mohl dovolit, ale děti mu přerostli přes hlavu, a šli protestovat spolu s Gespartem."\n"Máš to celý v malíčku.. a Hermína žije?"\n"Byla u mě, než se rozhodla odjet z města.. Jela za svým bratrancem Erikem, který bydlí někde v Anglii.. Mám takový pocit, že nemohla snést ty lži a pomluvy u dvora.. a proto se radši vzdala.."\nKočár zastavil.. Stáli před velkým, městským domem. Maxim vystoupil a pomohl Luise. Pomalu a mlčky vyšli chody, které vedli k hlavnímu vchodu a uvnitř jim otevřel komorník. "Vítejte paní."uklonil se a pak rychle zavřel.\nNoc změnila vše 1.5\nRyana utíkala za Sophii, která se ji po cestě omlouvala "Promiň, opravdu jsem.."\nNedořekla větu, když v tom se skácela na zem, a dopadla nosem do těsta na makové buchty..\nRyana se zastavila a začala se smát..\n"Tak teto, proč mi to děláš?"Sophie se snažila dostat z vlasů kusy přilepeného těsta a sprostě při tom klela.\n"Myslíš, že jsem to byla já?"\n"A kdo jinej.."zasmála se ironicky Sophie.\n"Počkat, vy dvě jste… příbuzné?"užasla Ryana s pusou dokořán.\nSophie se postavila "Ano.. ale nevidím jediný důvod, proč bych tu s tebou měla být.."\n"Ty? Snad já ne? Nebo jsem snad já zbila tebe?"\n"No tak děvčata, usmiřte se, nebuďte jak děti.."\n"Ztichni.."zařvali obě najednou, až pak si uvědomili svoji chybu a začali se omlouvat.\n"Promiň tetičko Hex.."omluvila se Sophie.\n"My nechtěli.."pokračovala Ryana..\n"Za všechno můžeš ty.."sykla tiše Sophie.\nRyana se na svoji sokyni rozzuřeně vrhla a dala ji pěstí do nosu, až se Sophie zapotácela, zakopla o stoličku a upadla na udusanou, lesní zem, která tvořila podlahu v chatrči.\nHex se posadila na lavici a dívala se, jak spor mezi dívkami dopadne.. Rozhodla se, že zasahovat nebude.\nRyana se snažila dostat se z blízkosti rozzuřeného býka, a ustupovala pomalu ke stěně. Narazila do ní, a když už neměla kam ucouvnout před Sophii, schoulila se do klubíčka a čekala, že ji to Sophie oplatí.. Ale nic se nedělo.\nZalétla do vzpomínek, kdy se choulila v klubíčku před svým bratrem.. Tehdy si hráli na honičku.. Utíkala dlouhou chodbou, a bílá sukeň za ní je vlála.. Vlasy se ji pletli do výhledu, a tak neviděla, kam se řítí.. Proběhla celým západním křídlem, bez dechu se zastavila a ohlédla se po Hortovi..Byl dostatečně daleko a tak se nebála, že by ji mohl dohonit.. Nahlédla do osvětlené chodby, které ozařovali jen svíčky.. Měla strach, se vydat chodbou vstříc paní tmě, ale její bratr ji nedal jinou možnost..\nVykasala si sukně a běžela dál.. Měla výdrž, nechtěla se zastavit, protože ji bratr sliboval pětadvacet na holou za to, že slečně Olivii řekla, že má křivý nos.. Olivie začala vřískat, jak potupně ji dívka urazila, a její oddaný Hort se vrhl po slečně, která Olivii urazila.. Až ji udivilo, že její vlastní bratr se jí bude mstít, jen kvůli jediný nafoukaný dcerušce nějakého lorda Bottera.\nJen kvůli ní se začala smrtelně třást strachem, když na konci dlouhé, temné chodby uviděla jejich komorního Steava. Byl vysoký, s velkým nosem, a jeho pohled doháněl k šílenství i samotnou maminku Herminu..\nDívka, která se hnala chodbou jako o závod se zastavila, když ji Steavn okřikl "Neběhejte tu!!!", tak moc se polekala, že se dala do pláče.. Ale Hort ji tenkrát slzičky utřel a odnesl v náruči pryč.. Tenkrát mu byla moc vděčná, nejen za to, že ji pomohl, když bylo nejhůř.. Ale i za to, že ty namyšlené Olivii ukázala, že ji má Hort radši, než-li ji!\nKdyž mu pak v zimní zahradě děkovala, a dala mu pusu na tvář, on ji na oplátku slíbil, že už se jí nikdy ani křivým slůvkem nedotkne a bude ji chránit.. A tak taky dělal, odháněl všechny nápadníky, kteří u nich zaťukali.. Jednou po mladém siru Golbertovi, sedmém markýzu z Triubullu hodil kamenem, trefil ho do oka.. a pak dostal od tatínka výprask.. Tenkrát vzlykal Hort, protože ho hrozně bolela zadnice, a nemohl si týden sednout.. Hort měl dobré srdce, i když tatínek často říkával, že je to nevychovaný mladík, co není hoden jeho majetku, ani titulu.. proto ho vydědil.. Jen za to, že slečnu Ponny dostal do jiného stavu,.. Slečna Ponny mu zaslíbila svojí ruku, ale než-li se stačili vzít, její otec ji odvezl do Ameriky a provdal za nějakého jiného… Markýze..!!\nRyana tenkrát utišovala svého bratra, který měl zlomené srdce, protože mu odvezli spolu s milovanou osobou.. i jeho jediného potomka..\nRyana si uvědomila, že vlastně není jediná, která z rodiny de Gordon přežila.. Tedy pokud se slečna Ponny nerozhodla pro potrat, ale jak svojí přítelkyni znala, nikdy by nebyla ničeho takového schopna.. Ona ne, ale co její otec?\nProbudila se ze vzpomínek a vrátila se do reality.. Podívala se na Sophii, která ještě před chvilkou na zemi, ale teď utíkala z chatrče ven, jen se za ní prášilo.\n"Kam běží?"podivila se Ryana.\n"Píchla ji vosa.."usmála se suše Hex.\nRyana nevěřícně koukala na dívku, která se na mýtině oháněla po vzteklé vose..\n"Myslíte, Hex, že už ji zlost přešla?"\nZavrtěla s úsměvem hlavou "Myslím, že je ještě víc rozčílená.."ukázala ukazováčkem ven, kde Sophie seděla v mraveništi a snažila se svoji zuřivost utišit.\nRyana se pomalu plížila ze zápraží na mýtinu, kde rozzuřená dívka seděla.\n"Sophie, chci se omluvit.."klekla si vedle ní, a zahleděla se na západ slunce před sebou..\n"Ne ty promiň mně.."Sophie ji podala ruku, na důkaz usmíření, a Ryana ji s úsměvem přijala..\nZnovu se zamyslela, a vrátila do vzpomínek, ze svého dětství..\nSeděla v otcově kanceláři, když v tom se nějaký neznámí muž vplížil přes terasu, a francouzským oknem dovnitř. Schovala se za křeslo, odkud ho bedlivě pozorovala..\nTroufalí muž se posadil za otcův stůl, a hrabal se v jeho spisech, které leželi na stole. Když konečně našel ten správný, vstal a chtěl odejít..\nAle všiml si malé holčičky, které se před něj postavila, s touhou odplaty za jeho čin.\n"Ale, ale… copak to tu máme.."\n"Já to povím tatínkovi.."chvástala se malá Ryana.\n"A co bys mu chtěla říct?"zeptal se pobaveně..\n"Že jste zloděj, a že jsem vás viděla.!"\nZloděj se dal do smíchu "Už nikdy mě neuvidíš, a chtěla by si mě udat? Jak šlechetné, ale už musím jít.."chtěl odejít oknem, ale malá dívenka se mu zavěsila na lýtko, a nechtěla ho pustit.. Nakonec ji setřásl pohlavkem.\nUtekla z brekem z místnosti, protože z nosu se ji spustila krev, která zloděje dobře zamaskovala.. Zapomněla na něho.. A tatínek potom o týden na to, přišel o svoje plantáže za městem.. Tatínkovi se říkalo král de Gordon, ale byl to je obyčejný chasník, který se dokázal vyšplhat do řad lordů a vévodů.. Tenkrát hodně utrpěl.. ale nepřišel o svůj těžce vydělaný palác…\nSophie se zvedla a zaťukala Ryaně na rameno "Pojď ty snílku.."\nObě se posadili na lavičku pod vysokým dubem, a Sophie si přitáhla perelínu..\nRyana si uvědomila, jak nevhodně je ustrojená.. Dřív by nikdy nevyšla z domu jen ve spodní košilce, ale teď ji to připadalo normální..\n"Je teplí listopad.."na tyto slova se oklepala zimou, protože zafoukal studený vítr.. Fascinovalo ji, jak se na mýtině ještě zelenají drobná poupátka bílých lilií, a plno plazivých šlahounů si hrálo s kořeny a kmeny stromů..\n"Nepůjdeme domů?"zaprosila Ryana, nečekala na odpověď a odešla..\nHex si povšimla zklamání, které se ji rýsovalo na tváři, ale seč se snažila sebevíc, nedokázala přečíst její myšlenky..\nSophie postavila na čaj, a pak si přisedla ke své nové přítelkyni "Ať už je to cokoli, co tě trápí… Uvidíš, že vše bude zase dobré.."\nRyana položila ztěžklou hlavu na desku stolu, a dala se do vzlykání.. Většinou své problémy řešila slzami, které by odplavili její starosti, ale teď ani to nepomáhalo.. Pořád musela myslet na to, jak ji Hort padl do náruče.. Na jeho poslední slova.. Uteč.., pořád utíkala, ale pořád ji vzpomínky doháněli a přiváděli k šílenství.. Ani neví, kde skončili její rodiče.. Když spolu s Hortem a Patricii utekli. A kde je vlastně Patricie? Která se ztratila v mlze, v lodním přístavu.. A co Maxim, je také mrtvý? Jako jeho sestra Barbara… Přála si, aby všichni, které má tak moc ráda, přežili..! Aleta s Velcomem, jak moc ji chyběla jejich milá slůvka, jejich milé pohlazení, jejich vrásčité tváře.\nHex vzlykající dívku pohladila po klepajících se zádech "Neplač.."\nUtřela si slzy.. "Já mám ale strach, že nosím Ronaldovo dítě.."\nNoc změnila vše 1.4\n23. ledna 2010 v 22:28 | The night changed everything\nTak se polekala, když ji Klára z ničeho nic vyskočila z náruče a utíkala pryč.. Jakoby ji vábila, pojď za mnou.. Proč by se jí nechtělo? Přemýšlela Ryana, nechce se mi, nechce… Tak za tebou nepůjdu.. Řekla si v duchu, pak se otočila na patě a utíkala k vodní hladině jezera. Přemýšlela, co má dělat. Hlad, který ji trápil, přešel. Potom, co poznala plachou duši Kláry, ji připadalo, že dělá vše složitě.\nMěla by se chovat jako ona, prožívat dny na plno, ale Klára není Hugenot, kterého chtějí všichni zbavit cenného života.. MÉHO!!\nVzpomněla si na Rolanda "Budeš můj majetek", uvědomila si, že už vlastně je!\nU jezera byla dřevěná lávka, rozeběhla se po ní a zastavila se až na konci.. Posadila se a konečky nohou ponořila do příjemné, celku teplé vody.\n"Nejsem tvůj majetek.. Ty budeš můj majetek.."zasmála se, ponořila ruku do vody a začala jí cákat. Na hladině se objevovali kola, jak malé kapičky doráželi na hladinu..\n"Maxime, promiň mi všechno…"teď už se nesmála,.. posmutněle vyzvedla nohy z vody a skrčila je.. Rukama je obejmula a položila hlavu na kolena.. "Miluji tě.."zašeptala tiše..\nVyskočila na nohy, zatočila se na lávce "Miluji tě…Budu navždy už jen tvá.. Slibuji.." volala s plných plic..\nVlasy ji poletovali kolem hlavy, třpytili se v zimním slunci, které zalévali údolí jezera, příjemným teplem..\nNadzvedla si košilku, a začala tancovat taneček, který vymyslela se svým otcem.. Když ještě žil..\nZvedala nohy a křížila je.. Najednou se ozvalo praskání dřeva, neudržela rovnováhu a vřítila se po hlavě do vody..\nMísto, aby se zlobila, se bujarně smála a pomalými tempy se plavila ke břehu..\nVychutnávala si příjemně hřející vodu a vychutnávala si taky okamžiky, kdy byla ještě paní jednoho člověka, jí samé.. Ale až se vrátí k Rolandovi, nebude jen svojí Paní, ale on pozná pravý význam slova "Mučednice"!\nVyšla z vody, lehla si do písku a obalila svojí krásnou bílou košilku v tom zlatavém písku, který ji příjemně hřál, jak byl od sluníčka rozpálený ..\nUslyšela šum, otočila se k lesu a viděla vzdalující se Kláro "Děkuji ti, Kláro.."\nOtočila se zpátky k jezeru, třpytilo se jako zlato, skutečně to byl ten největší poklad, který ji připomněl, že někdy můžou být chyby i sladké slasti osudu, který není náhodný.. Když je člověk osobnost, může mít osud, jaký si sám předurčí..\nZvedla se ze svého místa, zavřela oči a zhluboka se nadechla.. na letmí okamžik si připomněla smaragdové oči jejího Maxima, pro kterého žila… Vybavila si tu noc, co se choulila v jeho náruči.. "Vrátím zpátky ty okamžiky.. ne do minulosti, ale budoucnosti a přítomnosti.. slibuji.."\nNa místě se zatočila, otevřela oči a rozeběhla se vstříc vybízející vodě v jezeru.. Než doběhla k vodě, sundala ze sebe košilku a pak vběhla do vlnek, které způsoboval přicházející vítr.. "Miluji tě.. Maximé.."zaječela a pak skočila šipku a potopila se pod třpytivou hladinu..\nKdyž se vynořila, na nebi se slunce schovalo za mrak.. Začalo se opět smrákat a drobný deštík oteplil ještě více vodu v jezeře.. Spouštěl se po malých, prachových kapičkách, a zlehka olizoval jemnou kůži Ryany…\nCítila se volná, beze svých problému, voda jí je smyla z mysli.. Aspoň na tu chvilku, co byla sama sebou..\nPostavila se na nohy a začala cákat vodu "Pryč, běžte pryč, starosti.."vyháněla je jako poblázněná.. "Navždy chci už jen radost.. dopřej mi to, bože.."\nSpráskla ruce k sobě a podívala se k nebi..\nNepříjemně se ochladilo, a tak si začala třít ztuhlé paže..\nJeště jednou se potopila pod jezerní hladinu, a naposledy se osvěžila tou živou, léčivou vodou, která ji zbavila problému, protože přišla na to, jak vše vyřešit..\n"Co tam proboha holka nešťastná provádíš.. Cožpak nevidíš tu přicházející bouři? Vždyť se nastydneš.."\nRyana otočila hlavu a spatřila starší ženu.. Neváhala a schovala se pod hladinou..\nHex viděla jen kousek hlavy, a strašidelně vykukující uhrančivé oči, plné překvapení a strachu..\n"Neměj ze mě strach…a vylez, nebo se nachladneš..."usmála se žana.. Přistoupila k břehu, sundala si kožené boty a odhalila vrásčité nohy.. Vstoupila do vody, nadzvedla si sukni trochu víš a došla k dívce, která se před ní schovávala.. Nabídla ji ruku..\nRyana byla zmatená, ale ruku nepřihnula.. Potopila se pod hladinu a vynořila se o necelý půl metru dál od ženy, které černé vlasy poletovali ve větru, a bílá košile se třepetala, stejně tak..\nVlasy ji splývali po hladině a vytvářeli tak ochranné pole, před zvědavou Hex..\n"Pojď ven.. Nebo budeme obě nemocné.."\nAž nyní přijmula její nabídnutou ruku, která neklesla.. Žena se na ni usmála, pak se pustila dívčiny ruky, otočila se a vyšla pro ni, ze studené vody..\nKdyž se Ryana prodila ke břehu, kůže se jí ochladila a naskočila ji husí kůže..\n"Je ti zima viď, nastydnou ti vaječníky.."\n"No tak ať.."odsekla Ryana, z které opadla stydlivost.\nRyana si pomyslela, jak je hrozné, naslouchat ženě, která ničemu nerozumí, ale pro její klid v duši mlčela..\n"Rozumím tomu až moc dobře.. Tvoje pokřikování by probudilo i mrtvého.."usmála se na ni..\n"Sakra, no, mělo mi hned dojít, že mi čtete myšlenky, stejně tak jako Morissa.."\n"Co povídáš.. sestra…"Hex zaskočilo, měla pocit, že její sestra žádnou moc po matce nezdědila, ale opak je pravdou, ona ji lhala..\n"Vy jste Hex?"Ryana vytřeštila oči "Jak se vám povedlo.."\n"Dost zbytečných otázek, to ti všechno povím, až nastane čas.. Teď pojď, ať se trochu zahřejeme.."žena se ohnula pro své kožené botky a pak se ztratila na lesní cestičce..\n"Proč maj tady všichni tolik na spěch?"ptala se sama sebe Ryana..\nNačež ji Hex odpověděla "Nikdo, a ani ty vy nechtěl, aby ho podzřela paní Bouřka, tak se neloudej, nebo se budeš pachtit v žaludku ty nejvyšší.."\n"Fain.."Ryana tuhle kapitolu uzavřela, vůbec stařeně nerozuměla, a doufala, že si to v té její mysli taky najde.. Ale na odpověď by musela čekat až do konce života.. Hex mlčela..!\nKdyž se před Ryanou objevila lesní mýtina, na které stála malá chatrč, Ryana už se chtěla obrátit a utéct, ale šlahoun, který se ji omotal kolem nohy ji v tom zabránil..\n"Buďto budeš poslušná, a nebo hladová..Vyber si.."řekla skrz rameno Hex..\n"No, radši to první, ještě chvilku bez jídla a mohla bych si hodit mašli rovnou, a mohla bych zapomenout na… na "Mučednici", na kterou se Roland už tak moc těší.."\n"I když o ní neví?"\n"No neví, že se na ni těší, ale až se vrátím, já mu ještě ukážu!!"dupla si rozčíleně.\nHex kývla, a šlahoun, omotaný kolem Ryaniny nohy se odplazil pryč..\n"Vy mi nevěříte?"\n"Ale ovšem, já v tebe doufám.. Ronald už škodil dost. Teď je na čase, aby mu někdo ukázal, že se ho nebojí.. Chudák Sophii to taky zkoušela, ale pak se objevil ten odporný Jugues a připravil ji o čest.."\n"Proč s ní rozprávíš o mé cti, teto?"vyšla z domu Sophie, ale když si všimla Ryany, která se opírala o zápraží.. Jakoby ji došla řeč, a ona se otočila na patě a utekla do bezpečí chatrče.. Všimla si totiž těch ztuhlých, ledových očí, které ji probodávali pohledem..


Tracer Gamepad RED FOX / Bluetooth / PS3 / červená | Mironet.cz\nTracer Gamepad RED FOX\nBluetooth / PS3 / červená\nBluetooth gamepad s 15 tlačítek pro PlayStation 3 od společnosti Tracer. Tento ovladač disponuje všemi funkcemi, které hráče vtáhnou do hry!\nText vašeho příspěvku/dotazu pro produkt Tracer Gamepad RED FOX :\nTechnické specifikace pro produkt Tracer Gamepad RED FOX se mohou změnit bez výslovného upozornění. Obrázky pro produkt Tracer Gamepad RED FOX mají pouze informativní charakter.\nNalezli jste chybu v informaci o Tracer Gamepad RED FOX ?