PERSPEKTIVA ČLOVĚKA JE BUDOUCNOST\ntext Romana Bochníčková\nin: Krásná paní, květen 2006\nProf. PhDr. Ladislav Hejdánek (10. 5. 1927), filozof a bývalý mluvčí Charty 77, je jedním z nejvýznamnějších současných evropských myslitelů. Není pouhým rétorem jako mnozí současní sokratici, ale žije podle principů filozofie. Hledej Pravdy, slyš Pravdy, uč se Pravdě, miluj Pravdu, braň Pravdu se stalo životním krédem profesora Hejdánka. Koncem roku 1971 byl zatčen a strávil šest měsíců ve vazbě. Organizoval bytové semináře a publikoval v zahraničí. Po roce 1989 byl rehabilitován a vedl katedru filozofie na EThF UK. Na otázku, zda si byl vědom, že se nemusí svobody nikdy dožít, odpověděl, že to dělal pro svoje děti, pro ty, kteří přijdou po něm. Protože: „Perspektiva člověka je svoboda. Narodit se otrokem není celoživotní záležitost.“\nJak byste zhodnotil situaci a společenské klima dnes, 17 let po tzv. sametové revoluci?\nTo jsou dvě různé věci. Pokud vám jde o to, jak já to vidím, pak musím říci, že obrovský potenciál, který s sebou polistopadové změny přinášely, byl převážně promarněn. Brzy se ukázalo, že o žádnou revoluci nešlo, nýbrž spíše o jakousi podivnou restauraci, která naši společnost v některých ohledech vrátila nikoli pouze o půl století zpátky – tj. k první republice –, ale na řadu let dokonce ještě víc dozadu – pokud jde o právní jistotu či nejistotu, například. A jak to vidí lidé? Zajisté různě podle toho, co se z jejich hlediska pro ně změnilo. Významná část občanů ztratila některá někdejší privilegia, i mnozí další byli znejistěni dříve nebývalou hrozbou ztráty zaměstnání. Polistopadové nadšení ostatních vyprchalo, převažují deziluze, mnozí, kteří projevili iniciativu a pustili se do drobného podnikání, jsou frustrováni. Bez ohledu na některé zbytky různých osobních přesvědčení můžeme pozorovat pokračující ztrátu skutečně životní orientace. Nejširší vrstvy obyvatelstva ztratily představu, že někam směřujeme, od budoucnosti nikdo nic dobrého neočekává, ovšem kromě takového soukromého, zejména finančního, vylepšení vlastní situace. Cílem naprosté většiny je vydělat, nikoli něco udělat, vytvořit. Ekonomický úspěch má nahradit životní smysl.\nJe z této společenské frustrace nějaké východisko?\nO nějaké „bezvýchodnosti“ nemůže být ani řeči; neúspěchů a kroků nazpátek bylo přece v naší historii už celá řada. Je ovšem zapotřebí vidět situaci, jaká je, a nebarvit ji na růžovo. Žádná restaurace ani společenská frustrace nemívá, a zejména nemusí mít dlouhého trvání. Má také některé dobré důsledky: že si lidé víc uvědomí, respektive mohou uvědomit, co už ztratili a co by ještě mohli ztratit. Zároveň ovšem s sebou přináší také specifická nebezpečí, zejména že se zase objeví nejrůznější demagogové, a dokonce spásonosní Oslové. Ty musíme pochopitelně rozpoznávat a odhalovat, ale nesmíme podezírat každého. Musíme si uvědomit, že problémy se nevyřeší samy, že je nevyřeší žádný samospád, ale že potřebujeme skutečné vůdce, kteří jsou na úrovni a vidí lépe a dál než ostatní, dovedou ukázat hlavní směr a ostatní o tom přesvědčit. Iluze a plané řeči nás nespasí, potřebujeme jasný a srozumitelný program. Nadějná orientace do budoucnosti se nedá nacvičit, ale musí být náležitě a pro většinu lidí srozumitelně zdůvodněna. Bohužel však nejde jen o naši domácí situaci, ale o situaci celoevropskou – a částečně americkou –, která trochu připomíná úpadek a rozvrat starého Říma. Ta „zdůvodněná naděje“ chybí i jinde v Evropě. Křesťané prvních staletí něco takového dokázali a nakonec se nezalekli ani toho, že Řím se zhroutil před jejich zraky. Podařilo se jim to, protože si dokázali udržet a osvojit tu specificky židovskou – prorockou – otevřenost do budoucnosti. Jsem si jist, že jen nové navázání na tuto tradici, která očekává v nadcházející době něco velkého, čemu je nutno všemi silami napomáhat,\nmůže mít uzdravující účinek. Jde jen o to, co to bude, vlastně spíš co to má být. Na té potřebě nadějného očekávání zatím parazitoval komunismus, jako křesťanská hereze, a ovšem také fašismus a nacismus, jako novopohanství. O\nNení to tím, že chybí společný ideál? Národní obrození u nás mělo neuvěřitelný úspěch díky práci tisíců už dnes neznámých učitelů, kněží, lékařů, umělců, kteří obrození zasvětili svůj život. Ideál se stal hybnou silou tehdejší české společnosti.\nIdeál obrození a pozvednutí národa byl vypůjčen od Němců – a ten národ v tom novém pojetí musel být vymyšlen. Herderova představa byla, že tahounem dějin v jeho době je národ německý, tj. Germáni, a v budoucnosti že to budou Slované. Toho bylo našimi obrozenci ideologicky využito, a proto tolik panslavismu a rusofilství. Dějiny pak ukázaly, že ten důraz na národ jako rasovou pospolitost nebo v jiné podobě jako pospolitost třídní, byl jen velmocenskou záminkou a nakonec ohrozil celou civilizaci. Ne každý ideál, ne každá vize je spásonosná. Ovšem bez ideálů a bez vizí, ale také bez opravdových vůdců se ani dnes, ani v budoucnu neobejdeme.\nV čem můžeme na národní obrození navázat, jsme v podobné situaci, křísíme společnost z trosek?\nSoustředěné úsilí a pracovitost obroditelů nám jistě mohou být vzorem, ale stejně si mezi nimi musíme umět správně vybrat. Když už jsme byli zase vrženi o tolik zpátky, stálo by za to něčemu se z těch pozoruhodných dob předminulého století znovu naučit. Na podrobný výklad tu není dost času a také dobře vím, že jiní by si vybrali jinak než já. Ale pro mne bude vždycky znovu především politicky inspirující Palacký, a zejména Havlíček a potom ty velké zápasy osmdesátých a devadesátých let, tedy hlavně Masaryk, ta neuvěřitelná postava našich moderních dějin, jehož příkladu a odkazu jsme nebyli věrni ani za první republiky, natož později. Ale napodobovat nikoho z nich rozhodně nemůžeme; žijeme v jiné době a čeká nás nejspíš dost jiná budoucnost, než jakou oni odhadovali a tušili. V jedné věci nám však rozhodně mohou pomoci: jak čelit té dnešní postmoderní rozplizlosti, tornu koketování s nejrůznějšími cizími směry a náladami a dovozními artikly všeho druhu, zabalenými do povrchních fluskulí o multikulturalismu, a zavrhováním tzv. europocentrismu. Musíme znovu a lépe poznat jak své domácí kulturní dědictví, tak zejména to velké dědictví evropské, a tam všude si ovšem musíme také umět vybírat.\nČasto při svých přednáškách zdůrazňujete, že Evropa je kulturní záležitost, že to není jen geopolitické uspořádání.\nEvropa opravdu není jen ten západní výběžek asijského kontinentu a není to ani hromada států a státečků na tomto území, ale je to jednak téměř tři tisíce let trvající civilizační historie toto území někdy značně přesahující a je to docela pozoruhodná mnohovrstevná kultura, která je spjata s obrovskými vynálezy, jako je pojmové myšlení, filozofie, vědy, dnes technovědy, ale také s mnoha pokusy o nejlepší – ale také velmi špatné – společenské a politické uspořádání. Je to kultura, která světu přinesla mnohá dobrodiní, ale bohužel také mnoho zla, utrpení a zkázy. Dvě nejhroznější války, jaké svět poznal, byly rozpoutány Evropany, ale i dávnější minulost je plná takových větších nebo menších katastrof. Mimoevropské společnosti mají mnoho důvodů, proč smýšlet o Evropě a Evropanech co nejhůře; vzpomeňme jen na hrůzy „osidlování“ Ameriky a genocidu s tím spojenou. Také v historii Evropy toho najdeme hodně, co bychom tam asi raději mít nechtěli, a proto si také zde musíme umět dobře vybírat. To však nemůžeme dělat, když tu historii dobře neznáme nebo když tam ty neblahé věci chceme nějak zakrývat nebo kamuflovat. Bez dobré znalosti však nebudeme schopni ocenit ani ty nejpozitivnější „vynálezy“, které ovlivnily a dosud nadále ovlivňují všechen ostatní svět.\nDynamičnost se uvádí jako hlavní rys evropské kultury. Odkud se tato dynamičnost bere?\nŘekl bych, že je třeba to ještě trochu upřesnit. Dynamičností se vyznačovala v různých společnostech i celých civilizacích různá období. Tak třeba stěhování národů, byla jich řada, představují velmi dynamické epochy. V případě Evropy jde spíše o docela specifickou dynamiku, která záleží mnohem víc na jakémsi po staletí rostoucím vnitřním zbohacování života i myšlení. Někdy se to projevovalo také navenek, ale jindy to mělo spíše charakter navenek nenápadných příprav obrovských budoucích proměn. Mám dojem, že zatím není jednoty v posouzení, odkud se to všechno vzalo a odkud se to snad nadále bude moci čerpat a brát. Já mám dojem, že je to nějak přítomno už na počátku celého tzv. řeckého zázraku, ale vždycky dodávám, že přímo obrovský, byť dosud ne dost oceňovaný význam měla zcela odlišná dynamika vývoje některých hebrejských tradic, a zejména dlouhodobé setkávání, vzájemné ovlivňování a někdy i synkreze a syntéza prvků obou tradic, o které se mimořádnou měrou zasloužilo křesťanství.\nVedle dynamičnosti se uvádí často jako znak západního myšlení lineární chápání času jako přímky.\nTa údajná lineárnost spočívá v tom, že se čas v našich představách natáhne jako linie a na té pak určujeme, jako v kalendáři, co je dříve a co později, co je minulost, přítomnost a co budoucnost. Ale tak přece čas, jak mu dnes rozumíme, nevypadá! Ta lineárnost se stala jen heslem, sloganem našeho povídání a myšlení o čase. Skutečný čas vždycky něčemu nebo spíš někomu náleží, je to něčí čas, něčeho dějícího se, živého nebo skoro živého, co je nejdřív maličké, pak vyrůstá, mohutní, zaniká, a přitom někde něco jiného s jiným svým časem znovu vzniká. Čas je něco, co je spjato se životem, s událostným děním, tj. s rozením, vyrůstáním, vyspěním a odumíráním. Dnes už s těmito strukturami běžně pracují třeba astrofyzikové, aniž by tvrdili, že hvězdy nebo galaxie jsou živé. Ohromná novinka, vlastně také vynález židovského myšlení je, že individuální rození, dění a umírání, a to ať jednotlivců nebo epoch, není nikdy u konce, že nikdy nepřestává. Navzdory všem koncům a krachům vždycky přichází zase něco nového, nový počátek. A proti mytickému (a mytologickému) myšlení v cyklech, kde se stále vrací a opakuje totéž, tu je najednou jakýsi celkový směr, směřování nejen kupředu, ale také výš. To není linearita, to je spíš šroubovice; už Hegel se to pokoušel myšlenkově uchopit sice jako opakování, ale na vyšší úrovni.\nTo vybavuje představu evoluce.\nAno evoluce, která ale počítá s něčím novým. Samo slovo evoluce je totiž, a už původně, zatíženo představou, že jenom rozvíjí něco, co je v zavinuté podobě tady už hned na začátku. Tím jsou zatíženi především mnozí přírodovědci, ale ten předsudek sdílí dodnes většina lidí. Už ve školách tím jsou krmeny malé děti: člověk je takový, jaké jsou jeho geny; a geny jsou jen jakési velké skupiny atomů, složitě uspořádaných do jakéhosi textu, který může být jednotlivými buňkami nejen čten, ale dokonce přepisován, a tak kopírován. Proto také dojde i k překlepům a vzniknou chyby. Ty mohou být někdy opraveny, jindy jsou neopravitelné a vedou k úhynu a zcela výjimečně se taková chyba může za dalších mimořádných okolností ukázat jako úspěch a vylepšení. Není divu, že potom někteří hloupější, méně vzdělaní nebo záměrně pomýlení lidé odmítají evoluci, protože si ji vyloží jako tvrzení, že člověk je vlastně jen opice, v jejímž přepisu genetické informace došlo k překlepům. Ve skutečnosti však evoluce znamená něco naprosto jiného: je to přece neuvěřitelná až zázračná věc, že uprostřed starých věcí a pořádků se najednou objevuje něco nového, co z toho, co bylo předtím, nevyplývá, ale co vlastně všechno staré staví do nového světla.\nObčas se zmiňujete o tom, že vám dnešní situace v Evropě v některých směrech připomíná dobu úpadku a konce Říma.\nVskutku připomíná a mohlo by to také nějak podobně dopadnout. A to nejenom proto, že – jak se pokouší argumentovat Huntington – by to zítra nebo pozítří mohli být Číňané, Muslimové nebo Indové atd., kteří sehrají, byť s nějakými změnami, úlohu tehdejších Germánů, kteří sice Řím zničili, ale pak z něho mnohé převzali, a dokonce se ho pokusili vzkřísit obnovením císařství. Důležitější než ohrožení zvenčí je rozklad uvnitř. Řím byl prohnilý už dávno předtím, než mu Germáni, ostatně silně pořímštění, zasadili poslední ránu. Také dnes jde především o to, co udělají Evropané sami se sebou. Opravdu už dlouhou dobu žijeme v době upadlé, rozvrácené dvěma velkými válkami a neschopné se domluvit, jak zabránit takovým excesům, k jakým došlo třeba v bývalé Jugoslávii. Evropa si musí najít nové cíle a novou cestu k nim; a to ovšem znamená převzít odpovědnost. Pokud to Evropané neudělají, uvolní cestu jiným. To by nemuselo být žádné neštěstí, pokud by ti druzí onu odpovědnost na sebe vzali. Ale dnes tu jsou četná docela jiná nebezpečí: vládami podporovaný terorismus – také v třetím světě –, zbraně masového ničení bez kontroly, zejména však chudá, hladovějící a žíznící většina světa. A k tomu přistupují ještě různá globální nebezpečí, která porostou už jen tehdy, když nebudeme dělat nic jiného než to, co běžně děláme. Římská elita umírala na otravu olovem; jedy, ohrožující dnes nejen lidi, ale vše živé, nemůžeme snad všechny ani vyjmenovat. A přitom ani nejpokročilejší společnosti nejsou schopny uspořádat své vnitřní, občanské věci tak, aby život všech byl aspoň snesitelný.\nMáte za to, že Evropané způsobili na planetě větší devastaci než jiné civilizace?\nPokud bychom to působení měli kvantifikovat, tak nejspíš ano, ale mimoevropské země to už dnes silně dohánějí. Ale Evropané mají odpovědnost i za to, co se děje mimo Evropu, protože vina je i tam, kde jsme něco zapomněli udělat anebo prostě neudělali, nejen tam, kde jsme sami něco zlého provedli. To je ostatně také jeden z dosud málo doceňovaných evropských morálních vynálezů. Souvisí to velmi hluboce s chápáním svobody: jsme skutečně svobodni jen tam, kde jsme ochotni na sebe vzít vinu i tam, kde jsme sami aktivně a osobně nic nezavinili. Kdo toho není schopen, nemůže být a ani není opravdu svoboden. Svoboda bez odpovědnosti přestává být svobodou a stává se libovůlí nebo svévolí. V tom smyslu jsme my, Evropané, odpovědní za to, že třeba v Africe dnes ozbrojené černé bandy terorizují a přímo masově likvidují jiné kmeny, které považují za nepřátelské: ty zbraně, jichž používají, pocházejí od nás – už jako vynález a technický prostředek, většinou i jako výrobky.\nMyslíte si, že právě tohle se někdy zlepší? Je takové zlepšení vůbec proveditelné?\nKdyby se mohlo uskutečňovat jen to, co je možné, tak by tu lidstvo vůbec nebylo. Nebyly by ostatně ani rostliny, ani zvířectvo, ani ptáci, ba ani hmyz. Lidé se stále nenaučili dost dívat a naslouchat, nenaučili se dost divit kráse světa jevů. Sám pojem možnosti je vlastně vnitřně rozporný, a proto vadný; musí proto být reinterpretován, přesněji: myšlenkově znovu a jinak ustaven. Pokusím se to ukázat na příkladu. Vědci se dnes ptají, zda je třeba na Marsu nebo jinde ve sluneční soustavě možný život. A chápou to tak, jako by se tázali, zda tam je nebo zda tam kdysi byl život. Můžeme to však chápat ještě jinak, totiž zda nějaké živé bytosti odjinud, na Mars přenesené, jsou schopny tam přežít – eventuálně za jakých okolností. Ten druhý význam je nepochybně perspektivnější, protože může být pochopen jako výzva k činu: vždyť my ten život tam můžeme sami přenést a můžeme se pokusit tam připravit takové podmínky, aby mohl i nadále přežít. To není především otázka možnosti; jde spíš o to, je-li to rozumné, žádoucí, není-li to spojeno s nějakými nebezpečími, na která jsme vůbec nepomyslili. A když se tedy vrátíme k vaší otázce, kterou teď rozšířím, zda je možné nějaké zlepšení soužití lidí, národů, civilizací, kultur na této planetě: v čem a komu by to mohlo být nebezpečné? Kdo to vlastně říká, že to není možné? Jestliže nelze konkrétně ukázat, v čem by spočívalo nějaké nebezpečí, pak je třeba se pokusit všemi dostupnými, ale slušnými prostředky uskutečnit právě to „nemožné“. Někteří lidé se příliš brzo vzdávají myšlenky, že je možno a třeba něco zlepšit. Proti tomu lze jen citovat jednu základní evropskou, protože křesťanskou devizu, že „věřícímu je všechno možné“. Bohužel však už dnes téměř nikdo neví, proč to opravdu platí, neboť už téměř nikdo neví, co to je víra v tom původním, nejstarším smyslu. To nebyl myšlenkový souhlas s nějakým učením, dogmatem nebo přesvědčením, ale ani žádná magie, která by kouzelnicky dokázala udělat něco, co je jinak nemožné.\nOpravdu se tím řídíte i ve vlastním životě? Za komunismu jste nemohl pracovat ve svém oboru, vaše dcery nemohly normálně studovat, jen jedna se dostala se zpožděním na vysokou školu, dlouhé roky jste byl i s rodinou pod policejním dohledem, rozpad komunismu mohl nastat ještě mnohem později, vy jste se toho už nemusel dožít. Neměl jste chuť emigrovat?\nMusíte mi prominout, ale nerad takhle mluvím o sobě, raději o svých myšlenkách. Tak se tomu vyhnu tím, že ocituji svého učitele Jana Patočku, který v jednom interview z roku 1965 řekl: „Požadovat právo na situaci, jakou bychom si přáli, je utopismus, naivní subjektivismus a mravní necitlivost. Vycházet ze situace, jaká je, s nepřízněmi a nespravedlnostmi, neznamená je akceptovat, nýbrž neutíkat.“ To řekl brzo poté, co se habilitoval, Němci zavřeli všechny naše vysoké školy a on mohl pak znovu na několik málo let přednášet, a když byl pak z fakulty vhozen a už přes 15 let jako nemarxista nesměl učit. Já jsem uvažoval o emigraci jen brzo po únoru 1948 a tehdy si to hlavou pouštělo mnoho lidí. Někdy a pro některé lidi je emigrace jedinou možností, jak si zachovat život; tak tomu bylo v mnoha případech po Mnichově, pro některé také po únorovém komunistickém puči, pro některé snad i po vojenském zásahu v roce 1968. A pak tu je ještě druhá věc. Vždycky, i když je vaše situace nejtěžší, si vzpomenete na jiné, kteří na tom byli nebo jsou ještě hůř. Musel bych se stydět, kdybych si stěžoval na průběh svého života, když se mi, mimo jiné, podařilo dostudovat a měl jsem potíže se zaměstnáním až potom, zatímco mnozí moji kolegové byli z fakulty vyhozeni hned při prvních prověrkách; a kolik mladých lidí se po celá desetiletí na vysokou školu nedostalo vůbec, a to ne pro nedostatek talentu! Řadu z nich jsem poznal, když chodili do našeho bytového filozofického semináře. Jak bych si mohl stěžovat na to, že mně i mé rodině StB tak ztrpčovala život nebo že jsem byl několik měsíců ve vazbě a pak zcela bezprávně odsouzen, když jiní jako Havel, Battěk, Uhl a řada dalších byli ve vězení mnoho let nebo když zejména v padesátých letech byli lidé po stovkách odsuzováni ještě na mnohem delší dobu, a někteří dokonce na smrt? A není i tohle všechno vlastně jen těžko srovnatelné s takovými hrůzami, jako byly nacistické koncentráky nebo sovětské gulagy? A tak bych mohl pokračovat ještě dál a dál. Tenhle svět není v dobrém stavu a my nežijeme proto, abychom z něho utíkali ani abychom se v něm zabydlovali, nýbrž abychom se s tím pokusili něco dělat.\nNahlédl jste po roce 1989 do svazku, které na vás vedla StB?\nNe. Mě to nezajímá a také je nepokládám za dost věrohodné. Já vím o několika případech svých přátel, že tam ten člověk byl uveden, a já věděl, že nebyl agentem. Zejména se mi však příčí nechat si právě tou bídnou minulostí ještě dnes zasahovat do přítomné situace a do vlastního života. Dříve jsem dělal, co jsem jen mohl, abych se nenechal psychicky manipulovat Státní bezpečností, a nevím, proč bych si to měl nechat vnucovat ještě dnes čtením spisů zlé a zločinné organizace.\nProzradím na vás váš životní paradox. Když přišel okamžik, na který se čekalo od Pražského jara 20 let, kdy většina národa šla na náměstí zvonit klíči, začalo se formovat Občanské fórum, tak vy, který jste se celý život politicky angažoval, jste u toho v prvních dnech nebyl.\nSestřenice z Písku, která už byla sama, vážně onemocněla, musela být hospitalizována, a v domě zůstal pes, kterého jsem musel jet hlídat a živit. Pes nerad jezdil veřejnými prostředky a auto jsme neměli. Tak jsem v těch prvních dnech opravdu v Praze nebyl; ale neměl jsem dojem, že by mne někdo postrádal. Až po několika dnech volali mé ženě, která v Praze zůstala, studenti z teologické a krátce nato z filozofické fakulty; a tak jsem se nakonec – se souhlasem sestřenice – nechal i se psem odvézt do Prahy.\nJak byste zhodnotil situaci, společenské klima dnes 16 let po „Sametové revoluci“?\nTo jsou dvě různé věci. Pokud Vám jde o to, jak já to vidím, pak musím říci, že obrovský potenciál, který s sebou polistopadové změny přinášely, byl převážně promarněn. Brzy se ukázalo, že o žádnou „revoluci“ nešlo, nýbrž spíše o jakousi podivnou „restauraci“, která naši společnost v některých ohledech vrátila nikoli pouze o půl století zpátky (tj. k první republice), ale na řadu let dokonce ještě víc dozadu (např. pokud jde o právní jistotu či nejistotu). - A jak to vidí lidé? Zajisté různě podle toho, co se z jejich hlediska pro ně změnilo. Významná část občanů ztratila některá někdejší privilegia, i mnozí další byli znejistěni dříve nebývalou hrozbou ztráty zaměstnání. Polistopadové nadšení ostatních vyprchalo, převažují desiluze, mnozí, kteří projevili iniciativu a pustili se do drobného podnikání, jsou frustrováni. Bez ohledu na některé zbytky různých osobních přesvědčení můžeme pozorovat pokračující ztrátu skutečné životní orientace. Nejširší vrstvy obyvatelstva ztratily představu, že někam směřujeme, od budoucnosti nikdo nic dobrého neočekává, ovšem kromě takového soukromého (zejména finančního) vylepšení vlastní situace. Cílem naprosté většiny je vydělat, nikoli něco udělat, vytvořit. Ekonomický úspěch má nahradit životní smysl.\nO nějaké „bezvýchodnosti“ nemůže být ani řeči; neúspěchů a kroků nazpátek bylo přece v naší historii už celá řada. Je ovšem zapotřebí vidět situaci, jaká je, a nebarvit ji na růžovo. Žádná „restaurace“ ani společenská frustrace nemívá (a zejména nemusí mít) dlouhého trvání. Má také některé dobré důsledky, že si lidé víc uvědomí (resp. mohou uvědomit), co už ztratili a co ještě by mohli ztratit. Zároveň ovšem s sebou přináší také specifická nebezpečí, zejména že se zase objeví nejrůznější demagogové a dokonce spásonosní Oslové. Ty musíme pochopitelně rozpoznávat a odhalovat, ale nesmíme podezírat každého. Musíme si uvědomit, že problémy se nevyřeší samy, že je nevyřeší žádný samospád, ale že potřebujeme skutečné vůdce, kteří jsou na úrovni a vidí lépe a dál než ostatní, dovedou ukázat hlavní směr a ostatní o tom přesvědčit. Iluze a plané řeči nás nespasí, potřebujeme jasný a srozumitelný program. Bohužel nejde jen o naši domácí situaci, ale o situaci celoevropskou, ne-li světovou, která trochu připomíná úpadek a rozvrat starého Říma.\nNení to tím, že chybí společný ideál? Národní obrození u nás mělo neuvěřitelný úspěch díky práci tisíce už dnes neznámých učitelů, kněží, lékařů, umělců, kteří obrození zasvětili svůj život. Ideál se stal hybnou silou tehdejší české společnosti.\nIdeál obrození a pozvednutí „národa“ byl vypůjčen od Němců (a ten „národ“ v tom novém pojetí musel být vymyšlen). Herderova představa byla, že tahounem dějin v jeho době je „národ německý“ (tj. Germáni), a v budoucnosti že to budou Slované. Toho bylo našimi obrozenci ideologicky využito, a proto tolik panslavismu a rusofilství. Dějiny pak ukázaly, že ten důraz na „národ“ jako rasovou pospolitost (nebo v jiné podobě jako pospolitost třídní) byl jen velmocenskou záminkou a nakonec ohrozil celou civilizaci. Ne každý ideál, ne každá vize je spásonosná. Ovšem bez ideálů a bez vizí, ale také bez opravdových vůdců se ani dnes ani v budoucnu neobejdeme.\nV čem můžeme na národní obrození navázat, jsme v podobné situaci, křísíme společnost z trosek?\nSoustředěné úsilí a pracovitost obroditelů nám jistě může být vzorem, ale stejně si mezi nimi musíme umět správně vybrat. Když už jsme byli zase vrženi o tolik zpátky, stálo by za to se něčemu z těch pozoruhodných dob předminulého století znovu naučit. Na podrobný výklad tu není dost času, a také dobře vím, že jiní by si vybrali jinak než já. Ale pro mne bude vždycky znovu především politicky inspirující Palacký a zejména Havlíček, a potom ty velké zápasy osmdesátých a devadesátých let, tedy hlavně Masaryk, ta neuvěřitelná postava našich moderních dějin, jehož příkladu a odkazu jsme nebyli věrni ani za první republiky, natož později. Ale napodobovat nikoho z nich rozhodně nemůžeme; žijeme v jiné době a čeká nás nejspíš dost jiná budoucnost, než jakou oni odhadovali a tušili. V jedné věci nám však rozhodně mohou pomoci: jak čelit té dnešní postmoderní rozplizlosti, tomu koketování s nejrůznějšími cizími směry a náladami a dovozními artikly všeho druhu, zabalenými do povrchních fluskulí o multikulturalismu, a zavrhováním tzv. europocentrismu atd. Musíme znovu a lépe poznat jak své domácí kulturní dědictví, tak zejména to velké dědictví evropské (a tam všude si ovšem musíme také umět vybírat).\nEvropa opravdu není jen ten západní výběžek asijského kontinentu, a není to ani hromada států a státečků na tomto území, ale je to jednak téměř tři tisíce let trvající civilizační historie toto území někdy značně přesahující, a je to docela pozoruhodná mnohovrstevná kultura, která je spjata s obrovskými vynálezy, jako je pojmové myšlení, filosofie, vědy (a dnes technovědy), ale také s mnoha pokusy o nejlepší (ale také velmi špatné) společenské a politické uspořádání. Je to kultura, která světu přinesla mnohá dobrodiní, ale bohužel také mnoho zla, utrpení a zkázy. Dvě nejhroznější války, jaké svět poznal, byly rozpoutány Evropany, ale i v dávnější minulosti jsou plné takových větších nebo menších katastrof. Mimoevropské společnosti mají mnoho důvodů, proč smýšlet o Evropě a Evropanech co nejhůře; vzpomeňme jen na hrůzy „osidlování“ Ameriky a genocidu s tím spojenou. Také v historii Evropy toho najdeme hodně, co bychom tam asi raději mít nechtěli, a proto si také zde musíme umět dobře vybírat. To však nemůžeme dělat, když tu historii dobře neznáme nebo když tam ty neblahé věci chceme nějak zakrývat nebo kamuflovat. Bez dobré znalosti však nebudeme schopni ocenit ani ty nejpozitivnější „vynálezy“, které ovlivnily a dosud nadále ovlivňují všechen ostatní svět\nŘekl bych, že je třeba to ještě trochu upřesnit. Dynamičností se vyznačovala v různých společnostech i celých civilizacích různá období. Tak třeba „stěhování národů“ (bylo jich řada) představují velmi dynamické epochy. V případě Evropy jde spíše o docela specifickou „dynamiku“, která záleží mnohem víc na jakémsi po staletí rostoucím vnitřním zbohacování života i myšlení. Někdy se to projevovalo také navenek, ale jindy to mělo spíše charakter navenek nenápadných příprav obrovských budoucích proměn. Mám dojem, že zatím není jednoty v posouzení, odkud se to všechno vzalo a odkud se to snad nadále bude moci čerpat a brát. Já mám dojem, že je to nějak přítomno už na počátku celého tzv. „řeckého zázraku“, ale vždycky dodávám, že přímo obrovský, byť dosud ne dost oceňovaný význam měla zcela odlišná „dynamika“ vývoje některých hebrejských tradic, a zejména dlouhodobé setkávání, vzájemné ovlivňování a někdy i synkreze a syntéza prvků obou tradic, o které se mimořádnou měrou zasloužilo křesťanství.\nTa údajná „lineárnost“ spočívá v tom, že se čas v našich představách natáhne jako linie, a na té pak určujeme jako v kalendáři, co je dříve a co později, co je minulost, přítomnost, a co budoucnost. Ale tak přece čas, jak mu dnes rozumíme, nevypadá! Ta „lineárnost“ se stala jen heslem, sloganem našeho povídání a myšlení „o čase“. Skutečný čas vždycky něčemu nebo spíš někomu náleží, je to něčí čas, něčeho dějícího se, živého nebo skoro živého, co je nejdřív maličké, pak vyrůstá, mohutní, zaniká - a přitom někde něco jiného s jiným svým časem znovu vzniká. Čas je něco, co je spjato se životem, s událostným děním, tj. s rozením, vyrůstáním (vyspěním) a odumíráním. (Dnes už s těmito strukturami běžně pracují třeba astrofyzikové, aniž by tvrdili, že hvězdy nebo galaxie jsou „živé“.) Ohromná novinka, vlastně také „vynález“ židovského myšlení je, že individuální rození, dění a umírání, a to ať jednotlivců nebo epoch, není nikdy u konce, že nikdy nepřestává. navzdory všem koncům a „krachům“ vždycky přichází zase něco nového, nový počátek. A proti mytickému (a mytologickému) myšlení v „cyklech“, kde se stále vrací a opakuje „totéž“, tu je najednou jakýsi celkový směr, směřování nejen „kupředu“, ale také „výš“. To není linearita, to je spíš šroubovice; už Hegel se to pokoušel myšlenkově uchopit sice jako opakování, ale na vyšší úrovni.\nAno evoluce, ale která počítá s něčím novým. Samo slovo evoluce je totiž (a už původně) zatíženo představou, že jenom rozvíjí něco, co je v zavinuté podobě tady už hned na začátku.\nTím jsou zatíženi především velmi mnozí přírodovědci, ale ten předsudek sdílí dodnes většina lidí. Už ve školách tím jsou krmeny malé děti: člověk je takový, jaké jsou jeho geny; a geny jsou jen jakési velké skupiny atomů, složitě uspořádaných do jakéhosi „textu“, který může být jednotlivými buňkami nejen čten, ale dokonce přepisován a tak kopírován. Proto také dojde i k překlepům a vzniknou chyby. Ty mohou být někdy opraveny, jindy jsou neopravitelné a vedou k úhynu, a zcela výjimečně se taková chyba může za dalších mimořádných okolností ukázat jako úspěch a vylepšení. Není divu, že potom někteří hloupější, méně vzdělaní nebo záměrně pomýlení lidé odmítají evoluci, protože si ji vyloží jako tvrzení, že člověk je vlastně jen opice, v jejímž přepisu genetické informace došlo k překlepům. Ve skutečnosti však evoluce znamená něco naprosto jiného: je to přece neuvěřitelná až zázračná věc, že uprostřed starých věcí a pořádků se najednou objevuje něco nového, co z toho, co bylo předtím, nevyplývá, ale co vlastně všechno staré staví do nového světla.\nObčas se zmiňujete o tom, že vám dnešní situace v Evropě v některých směrech připomíná dobu úpadku a konce Říma.\nVskutku připomíná, a mohlo by to také nějak podobně dopadnout. A to nejenom proto, že – jak se pokouší argumentovat Huntington – by to zítra nebo pozítří mohli být Číňané, Muslimové nebo Indové atd., kteří sehrají (byť s nějakými změnami) úlohu tehdejších Germánů, kteří sice Řím zničili, ale pak z něho mnohé převzali a dokonce se ho pokusili vzkřísit obnovením císařství. Důležitější než ohrožení zvenčí je rozklad uvnitř. Řím byl prohnilý už dávno předtím, než mu Germáni (ostatně silně pořímštění!) zasadili poslední ránu. Také dnes jde především o to, co udělají Evropané sami se sebou. Opravdu už dlouhou dobu žijeme v době upadlé, rozvrácené dvěma velkými válkami a neschopné se domluvit, jak zabránit takovým excesům, k jakým došlo třeba v bývalé Jugoslávii. Evropa si musí najít nové cíle a novou cestu k nim; a to ovšem znamená převzít odpovědnost. Pokud to Evropané neudělají, uvolní cestu jiným. To by nemuselo být žádné neštěstí, pokud by ti druzí onu odpovědnost na sebe vzali. Ale dnes tu jsou četná docela jiná nebezpečí: vládami podporovaný terorismus (také v třetím světě!), zbraně masového ničení bez kontroly, zejména však chudá, hladovějící a žíznící většina světa. A k tomu přistupují ještě různá globální nebezpečí, která porostou už jen tehdy, když nebudeme dělat nic jiného než to, co běžně děláme. Římská elita umírala na otravu olovem; jedy, ohrožující dnes nejen lidi, ale vše živé, nemůžeme snad všechny ani vyjmenovat. A přitom ani nejpokročilejší společnosti nejsou schopny uspořádat své vnitřní, občanské věci tak, aby život všech byl aspoň snesitelný.\nMáte za to, že Evropané způsobili na planetě větší devastaci než jiné civilizace?\nPokud bychom to „působení“ měli kvantifikovat, tak nejspíš ano, ale mimoevropské země to už dnes silně dohánějí. Ale Evropané mají odpovědnost i za to, co se děje mimo Evropu, protože vina je i tam, kde jsme něco zapomněli udělat anebo prostě neudělali, nejen tam, kde jsme sami něco zlého provedli. To je ostatně také jeden z dosud málo doceňovaných evropských „morálních vynálezů“. Souvisí to velmi hluboce s chápáním „svobody“: jsme skutečně svobodni jen tam, kde jsme ochotni na sebe vzít vinu i tam, kde jsme sami aktivně a osobně nic nezavinili. Kdo toho není schopen, nemůže být a ani není opravdu svoboden. Svoboda bez odpovědnosti přestává být svobodou a stává se libovůlí nebo svévolí. V tom smyslu jsme my Evropané odpovědní za to, že třeba v Africe dnes ozbrojené černé bandy terorizují a přímo masově likvidují jiné kmeny, které považují za „nepřátelské“: ty zbraně, jichž používají, pocházejí od nás (už jako vynález a technický prostředek, většinou i jako výrobky).\nMáte naději, že právě tohle někdy zlepší? Je takové zlepšení vůbec proveditelné?\nKdyby se mohlo uskutečňovat jen to, co je „možné“, tak by tu lidstvo vůbec nebylo. Nebyly by ostatně ani rostliny, ani zvířectvo, ani ptáci, ba ani hmyz atd. atd. Lidé se stále nenaučili dost dívat a naslouchat, nenaučili se dost divit. Sám pojem „možnosti“ je vlastně vnitřně rozporný a proto vadný; musí proto být reinterpretován, přesněji: myšlenkově znovu a jinak ustaven. Pokusím se to ukázat na příkladu. Vědci se dnes ptají, zda je třeba na Marsu (nebo jinde ve sluneční soustavě) „možný“ život. A chápou to tak, jako by se tázali, zda tam „je“ nebo zda tam kdysi „byl“ život. Můžeme to však chápat ještě jinak, totiž zda nějaké živé bytosti odjinud, na Mars přenesené, jsou schopny tam přežít (eventuelně za jakých okolností). Ten druhý význam je nepochybně perspektivnější, protože může být pochopen jako výzva k činu: vždyť my ten život tam můžeme sami přenést, a můžeme se pokusit tam připravit takové podmínky, aby mohl i nadále přežít. To není především otázka „možnosti“; jde spíš o to, je-li to rozumné, žádoucí, není-li to spojeno s nějakými nebezpečími, na která jsme vůbec nepomyslili. A když se tedy vrátíme k Vaší otázce, kterou teď rozšířím, zda je možné nějaké zlepšení soužití lidí, národů, civilizací, kultur atd. na této planetě: v čem a komu by to mohlo být nebezpečné? Kdo to vlastně říká, že to není možné? Jestliže nelze konkrétně ukázat, v čem by spočívalo nějaké nebezpečí, pak je třeba se pokusit všemi dostupnými, ale slušnými prostředky uskutečnit právě to „nemožné“! Někteří lidé se příliš brzo vzdávají myšlenky, že je možno a třeba něco zlepšit. Proti tomu lze jen citovat jednu základní evropskou, protože křesťanskou devizu, že „věřícímu je všechno možné“. Bohužel však už dnes téměř nikdo neví, proč to opravdu platí, neboť už téměř nikdo neví, co to je „víra“ v tom původním, nejstarším smyslu (a to nebyl „myšlenkový souhlas“ s nějakým učením, dogmatem nebo přesvědčením, ale ani žádná „magie“, která by kouzelnicky dokázala udělat něco, co je jinak „nemožné“).\nOpravdu se tím řídíte i ve vlastním životě? Nemohl jste pracovat ve svém oboru, vaše dcery nemohly normálně studovat, jen jedna se dostala se zpožděním na vysokou školu, dlouhé roky jste byl i s rodinou pod policejním dohledem, rozpad komunismu mohl nastat ještě mnohem později, vy jste se toho už nemusel dožít. Neměl jste chuť emigrovat?\nMusíte mi prominout, ale nerad takhle mluvím o sobě, raději o svých myšlenkách. Tak se tomu vyhnu tím, že ocituji svého učitele, Jana Patočku, který v jednom interview z roku 1965 řekl: „Požadovat právo na situaci, jakou bychom si přáli, je utopismus, naivní subjektivismus a mravní necitlivost. Vycházet ze situace, jaká je, s nepřízněmi a nespravedlnostmi, neznamená je akceptovat, nýbrž neutíkat.“ To řekl poté, když brzo poté, co se habilitoval, Němci zavřeli všechny naše vysoké školy, a on mohl pak znovu na několik málo let přednášet, a když byl pak z fakulty vyhozen a už přes 15 let jako „nemarxista“ nesměl učit. - Já jsem uvažoval o emigraci jen brzo po únoru 1948, a tehdy si to hlavou pouštělo mnoho lidí. Někdy a pro některé lidi je emigrace jedinou možností, jak si zachovat život; tak tomu bylo v mnoha případech po Mnichově, pro některé také po únorovém komunistickém puči, pro některé snad i po vojenském zásahu v roce 1968. Dost pochybností mám o emigraci tzv. chartistů (1977 a později, ale někteří se dostali do obrovského presu vyhrůžek a nejrůznějších jiných způsobů nátlaku). Je nesnadné to posuzovat zdálky; takové maximy, jaké formuloval filosof Jan Patočka, je možno ukládat jen sobě, ale ne druhým.\nA pak tu je ještě druhá věc. Vždycky, i když je vaše situace nejtěžší, si vzpomenete na jiné, kteří na tom byli nebo jsou ještě hůř. Musel bych se stydět, kdybych si stěžoval na průběh svého života, když se mi např. podařilo dostudovat a měl jsem potíže se zaměstnáním až potom, zatímco mnozí moji kolegové byli z fakulty vyhozeni hned při prvních prověrkách; a kolik mladých lidí se po celá desetiletí na vysokou školu nedostalo vůbec, a to ne pro nedostatek talentu? (Řadu z nich jsem poznal, když chodili do našeho bytového filosofického semináře.) Jak bych si mohl stěžovat na to, že mě (i mé rodině) StB tak ztrpčovala život nebo že jsem byl několik měsíců ve vazbě a pak zcela bezprávně odsouzen, když jiní jako Havel, Battěk, Uhl a řada dalších byli ve vězení mnoho let, nebo když zejména v padesátých letech byli lidé po stovkách odsuzováni ještě na mnohem delší dobu a někteří dokonce na smrt? A není i tohle všechno vlastně jen těžko srovnatelné s takovými hrůzami, jako byly nacistické koncentráky nebo sovětské gulagy? A tak bych mohl pokračovat ještě dál a dál. Tenhle svět není v dobrém stavu a my nežijeme proto, abychom z něho utíkali, ale ani abychom se v něm zabydlovali, nýbrž abychom se s tím pokusili něco dělat.\nCo považujete za největší problém nejbližší budoucnosti lidstva?\nTěch problémů je obrovské množství, a hodně je i těch opravdu velkých. Jejich naléhavost je však vždycky závislá také na okolnostech. Někdy se může stát, že se stane něco, co těmi problémy i jejich naléhavostí pěkně zamíchá. A když jsem se takto trochu pojistil, mohu konečně odpovědět: na světě je příliš mnoho chudých, hladových a žíznících lidí, a také lidí žíznících po spravedlnosti, a jejich počet i jejich zoufalství se zvětšují. To nemůže vést k ničemu dobrému. S tím se musí něco udělat. A to nejdůležitější: také a právě my s tím musíme něco udělat. A hned dnes a pak hned od zítřka. Nejde o to, napravovat najednou celý svět. Ale musíme něco udělat aspoň pro ten kousek světa, do něhož jsme postaveni.\nL v H , 17. 3. 2006 21:33


Zape en ch est\n▪\t1 svazek bílého chřestu\n▪\t1 svazek zeleného chřestu\n▪\t4 lžíce másla\n▪\t750 ml mléka\n▪\t3 bobkové lístky\n▪\ttrochu muškátový oříšek\n▪\t4 hrsti strouhanky\nChřest nejprve omyjte, a poté z každého výhonku odřízněte zdřevnatělé konce. Konce lze taktéž jednoduše odlomit. Bílý chřest je nutné před přípravou jídla oloupat. Vložte všechen chřest do osolené vroucí vody a povařte přibližně 3 minuty.\nV rendlíku nechte rozpustit máslo, poté přidejte mouku. Míchejte metličkou a opékejte, dokud jíška nezezlátne. Poté přidejte studené mléko a důkladně promíchejte, aby se nevytvořily žádné hrudky. Přidejte bobkový list a za stálého míchání vařte přibližně 15 minut, dokud bešamel nezhoustne. Poté vyjměte bobkový list a dochuťte bešamel solí, pepřem a muškátovým oříškem.\nVymažte máslem zapékací mísu a vyskládejte do ní střídavě zelený a bílý chřest, který jste předtím osušili. Vyskládaný chřest přelijte bešamelem a nechte v troubě zapéct přibližně 30 minut. Po 20 minutách přidejte několik plátků másla a strouhanku. Na povrchu se vytvoří zlatá kůrka.\nPoté je pokrm připraven k podávání.\nZapecené testoviny s kurecím masem Zapecený kapr se sýrem


Demokracie potřebuje čtvrtý pilíř | Ing. Zdeněk TRINKEWITZ\nThe democracy is endangered. Recent division of the governement power to exsecutive, legislative and justice is insufficient. The might of media growe and a public control ower them is necessary. In the article is recomended to complete the constitution with the new information power fully indenpendend on the other governement power.\nKulturně a hospodářsky nejvyspělejší společenství světa se dnes shodují v názoru, že demokracie je nejlepší formou politického života lidské společnosti.\nProblémem je, co pro koho pojmem demokracie představuje. Historicky se tento pojem a jev poprvé objevil v antickém Řecku. V tehdejších městských státech helénské civilizace se realizovala plným podílem všech svobodných mužů na státní moci všeho druhu. Tato forma demokracie byla možná v dimenzích malého městského státu, kde všichni plnoprávní občané mohli uplatňovat svojí vůli na shromážděních, svolávaných k přijímání státoprávních rozhodnutí. Rozhodovali o zákonech, o státních výdajích, soudili, volili státní úředníky, vyhlašovali války a přistupovali na mír. Podobně tomu bylo i v počátečním období římské republiky, když Řím měl ještě rozměr městského státu. Ale ani v těchto historických podmínkách neodpovídala praxe proklamovaným ideálům demokracie. Vždy se uvnitř komunity městského státu objevovaly zájmové skupiny a ctižádostiví jedinci, kteří si přisvojovali větší podíl na moci na úkor většiny. Z toho vyplývaly občanské konflikty a války, jejichž vítězové stav demokracie buď navraceli k vytčenému ideálu nebo od něj více vzdalovali. Ale antická demokracie, ani v ideálním stavu, nebyla demokracií podle dnešních měřítek. Nejenže značnou část obyvatelstva státu tvořili bezprávní otroci, ale z podílu na řízení věcí veřejných byly zcela vyloučeny všechny ženy státotvorné části populace. Již mnozí významní současníci považovali antickou demokracii za nedokonalou (Platón) nebo dokonce špatnou (Aristoteles) formu vlády.\nNevracejme se však tak hluboko do historie a posuďme naplňování pojmu demokracie v jeho moderním obsahu od jeho renesance, počínající Americkou a Velkou francouzskou revolucí na konci 18. století. Obě tyto revoluce, ale především francouzská, hlásaly úplná a rovná občanská práva pro všechny, osobní svobodu, rovnou účast na státní moci a před soudy. Za naplnění hesel: „Rovnost, volnost, bratrství“, bojovaly v těchto revolucích všechny dosud neprivilegované vrstvy občanů a zasloužily se o jejich vítězství. Jako vždy však již v průběhu revoluce a zejména po svržení dosavadního koloniálního a feudálního řádu se zájmy různých vrstev občanů začaly rychle rozcházet v závislosti na jejich majetkovém a politicko-mocenském postavení. Majetní a mocní mají vždy zájem uchovat si majetek a moc natrvalo a možnost dále je zvyšovat. Proto pro ně není výhodné plnit citovaná hesla revoluce pro všechny občany bez rozdílu.\nMísto toho prosazují takové zákony, aby vyhlašovaná práva a svobody mohli plně využívat pouze oni a aby jejich využívání ostatními občany bylo co nejvíce ztíženo. Dlouho se bránili např. volebnímu právu pro ženy, ve volebních zákonech uplatňovali nejrůznější majetkové censy, stéle preferují nepřímou demokracii před přímou.\nZákony zvýhodňují majetné vůči nemajetným v občanských i v trestních kauzách (správní a soudní poplatky, kauce, advokacie atd.). Vlastnictví informačních medií a majetek vůbec zásadně reguluje uplatňování svobody projevu. Světově uznávaný britský demokrat Winston Churchil svého času řekl, že demokracie je forma vlády sice velmi nedokonalá a obtížná, ale bohužel nejméně špatná ze všech, které zná. K tomu je nutno ještě dodat, že sir Winston měl na mysli britskou parlamentní demokracii v „idylických“ dobách 19. a 20. století, kdy byl svět ještě multipolární a nebyl dirigován jednou vojenskou supervelmocí a stále se zmenšujícím počtem globálních finačních, mediálních a průmyslových korporací.\nDnes je zcela zřejmé, že demokracie, ke které se hlásí kdejaký spasitel lidstva, je pojmem mnohoznačným a interpretovaným tudíž jednotlivými vykladači velmi rozdílně.\nJaké základní formy demokracie a způsoby jejího výkladu je možno uvést, bez nároku na úplnost? Zcela čerstvě na to odpovídá u nás právě vydaná kniha Demokracie – Teorie, modely, osobnosti, podmínky, nepřátelé a perspektivy demokracie. Zkompilovali ji Vít Hloušek, Lubomír Kopeček s kolektivem odborníků z Mezinárodního politologického ústavu MU Brno, (r.2003) který knihu vydal.\nDnes ve světové politice převládající je pojetí demokracie parlamentní. Ačkoli její praktické uplatňování se v různých demokraciích režimech v jednotlivostech liší, obvykle se vyznačuje následujícími společnými rysy:\na) Politický systém je stanoven ústavou, základním zákonem, který přijímá parlament ústavní většinou.\nb) Ústava vyhlašuje všechna obecně uznávaná občanská a lidská práva shodně pro všechny občany.\nc) Všichni občané mají přímé a rovné volební aktivní i pasivní právo do místních i státních zastupitelských orgánu. Někde ještě všichni občané volí přímo státního presidenta a rozhodují o zásadních otázkách v referendech, což lze již považovat za prvky demokracie „přímé“.\nd) Státní moc je rozdělena mezi tři nezávislé moci: zákonodárnou, výkonnou a soudní.\nUveďme však hned některé podstatné nedokonalosti této formy demokracie:\nad a) Ústava, byť pod pláštíkem vzletných slov o rovnosti občanů, vždy zabezpečuje politickou nadvládu té společenské vrstvy, která ji formulovala. (literatura: Miloš Krejčí – Deklarace nezávislosti a Ústava USA – Otakar II / Praha 2000).\nad b) Práva jsou ústavou sice deklarována, ale možnost jejich využívání je závislá na společenském postavení každého z občanů, které je nerovné, takže ani využívání práv nemůže být rovné. V Listině základních lidských práv a svobod, dnes mezinárodně akceptované, chybí právo každého člověka na spravedlivý podíl ze společenského produktu, který by mu zaručoval důstojnou hmotnou i duchovní existenci.\nad c) V zastupitelské demokracii (se systémem politických stran) je svoboda volby omezena tím, že\nkandidáty a jejich pořadí určují vedení politických stran, ve kterých nefunguje vnitrostranická demokracie,\npředvolební ovlivňování voličů prostřednictvím medií a nákladných předvolebních kampaní je v rukou vládnoucí mocenské elity,\nv období mezi volbami nemají občané možnost ovlivňovat výkon moci, i když je v rozporu s předvolebními sliby a evidentně ignoruje jejich zájmy a vůli.\nad d) Toto rozdělení dnes již není dostatečné pro zaručení demokratické vlády, jak bude dále v této stati vyloženo.\nNastává období, kdy se významné světové populační, kulturní a ekonomické regiony snaží emancipovat od všeobecné globální nadvlády USA. Jmenujme Evropu, Japonsko, Čínu, Indii a Jižní Ameriku. Všichni tito pretendenti účasti na řízení světového dění se hlásí k demokratické formě vlády, nikoli však shodné s jejím americkým typem.\nKromě toho ve světě úspěšně fungovaly a fungují různé typy autoritativních demokracií, které vznikly v konkrétních historických a geopolitických podmínkách, v nichž mají své oprávnění a potenciál pozitivního vývoje směrem k úplnější demokracii.\nObvykle jde o země a státy, ve kterých hospodářské podmínky a politická kultura nejsou zralé pro zavedení zastupitelské demokracie „západního“ typu.\nOdstrašující zkušeností z šablonovitého a předčasného zavádění parlamentní demokracie a liberální ekonomiky je historie většiny afrických států po dekolonizaci, když se vývoj zvrhl k diktaturám a krvavým občanským válkám. V různé míře je tomu podobný i vývoj ve státech východní Evropy po pádu komunismu.\nNaproti tomu autoritativní režimy s formální demokracií v Jižní Koreji, Taiwanu, Malajsii, Singapuru a Chile, dnes i v Číně a Vietnamu, vykazovaly a vykazují pozitivní společenský rozvoj, který i politicky postupně spěje k úplnější demokracii.\nBuržoazní (eufemisticky zvaná „občanská“) parlamentní demokracie, jakou praktikují s menšími rozdíly USA a západní Evropa, stále více vylučuje z rozhodování občana a voliče, jehož role se redukuje jen na občasné volební akty, při kterých je zkresleně informován o charakteru a programech politických stran a politiků, které má volit. Kritika společenských poměrů je téměř vyloučena monopolem informačních medií a redakční cenzurou nežádoucích názorů.\nNa to občané reagují nedůvěrou k politickým reprezentantům a institucím a masovou neúčastí na volbách. Na křiklavé ignorování své vůle odpovídají drobnými i masovými projevy odporu a občanské neposlušnosti, v nejkrajnější formě přecházejícími až do násilných střetů se státní mocí (i terorismus).\nToto „odcizení“ občanů politice by mohla vyřešit demokracie přímá (nebo alespoň přímější). Forma demokracie, která odstraňuje bariery mezi vůlí občanů a výkonem mocí a která umožňuje prakticky uplatňovat vůli občanů každodenně a v místě, kraji a státu kde žijí.\nV tomto směru by se mohla třeba i naše demokracie poučit od mnou často kritizovaných USA. Z přenesení většiny moci na jednotlivé státy, v soudnictví z porotního systému, z přímých voleb soudců a šerifů atd.\nPříkladem evropského státu s fungujícími prvky přímé demokracie je Švýcarsko.\nPřímá demokracie je často nesprávně ztotožňována s používáním referend a plebiscitů. Také se bez argumentů uvádí, že je realizovatelná pouze v malých komunitách, jakými v minulosti byly antické městské státy. Argumentuje se též Tocquevillem, který ji nazýval tyranií většiny. Ve uvedené kompilaci ji Hloušek a Kopeček démonizují představou, že by se stala „permanentním internetovým referendem“ o všech zákonech. Pravým důvodem odmítání přímé demokracie je obava vládnoucí elity z účinné kontroly politické moci ze strany občanů a ze ztráty jejích politických a hospodářských privilegií.\nPřesto existuje reálná cesta k přímé demokracii. Je jí soustavné uplatňování a rozšiřování systému subsidiarity v politickém systému a státní správě. Znamená to přenášení všech rozhodovacích pravomocí na nejnižší možné stupně, nejblíže k místu jejich uplatňování.\nCentrálním institucím státu by měla zůstat pouze úloha tvorby ústavy a obecných základních zákonů (občanského, obchodního, branného, soudního a trestního řádu), funkce ústavního a nejvyššího soudu (včetně správního) a řízení resortů státní správy, státních financí a obchodu, zahraničních věcí a obrany (včetně vnitřní),\nPoslanci všech stupňů by měli být voleni vždy jen v jednomandátových volebních obvodech, aby byli osobně odpovědni svým voličům, kteří by je mohli během jejich mandátu odvolat.\nNedostatečnost záruk demokracie\nKdyž osvícenský politolog a čelný teoretik demokratické vlády Montesquieu promýšlel a definoval její základy, stanovil ji tři pilíře, tři oddělené nezávislé moci, které se vzájemně kontrolují: moc zákonodárnou, výkonnou a soudní.\nTento koncept byl ve své době geniální a plně vyhovoval stavu společenského vývoje na konci 18. století. Od té doby jsou na jeho principu koncipovány ústavy a politické systémy demokratických států. Avšak ani jejich legislativní deklarování a formální uplatňování plně nezaručuje spolehlivé fungování a zachování demokratické vlády.\nZ nesčetných selhání v různých dobách a na různých stranách světa uveďme jen příklad Německa mezi světovými válkami. Hitler se stal neomezeným diktátorem s titulem Vůdce následkem postupných kroků, které byly v souladu s ústavou a zákony tzv. Výmarské republiky Jako vůdce strany NSDAP, která získala v parlamentních volbách v lednu r. 1933 nejvyšší počet mandátů v Říšském sněmu, byl presidentem republiky Hindenburgem jmenován kancléřem a pověřen sestavením koaliční vlády s pravicovými parlamentními stranami. Vládu sestavil kancléř Hitler tak, že NSDAP zajistil klíčová „silová“ ministerstva: říšským ministrem vnitra se stal nacista Frick a pruským ministrem vnitra nacista Göring.\nS těmito ministerstvy a s policií zinscenovali údajně komunistické a sociálně-demokratické protistátní akce (požár budovy Říšského sněmu aj.) a vyřadili tuto opozici z politické scény. V opakovaných parlamentních volbách v březnu 1933 pak nacisté získali již 44% mandátů. Zatčením komunistických poslanců (12% mandátů ve Říšském sněmu) v souvislosti s požárem budovy Říšského sněmu a s pomocí katolíků (ovlivněných antikomunistickým papežem Piem XI) si zajistil v Říšském sněmu dvoutřetinovou většinu a prosadili mimořádný zákon, kterým se na čtyři roky přenášela na vládu veškerá legislativní pravomoc a pozastavovala povinnost dodržovat ústavu. Po brzké smrti stařičkého presidenta Hindenburga se v srpnu r. 1934 Hitler nechal plebiscitem (85% hlasů pro) zvolit nikoli presidentem, ale podle nacistického principu Vůdcem německého národa. Říšský sněm sice dále nominálně existoval, ale byl svoláván pouze občas k demonstrování souhlasu s vůli Vůdce a až do konce nacistické éry nedošlo již k žádným parlamentním volbám.\nOd přelomu 18. a 19. století došlo ve světě k obrovskému politickému, společenskému, hospodářskému a vědecko-technickému vývoji. Všechny síly lidstva se zmnohonásobily a jejich růst se neustále zrychloval. Současně se prudce zvyšovaly rozdíly mezi jejich úrovní v různých částech světa. To bylo příčinou růstu a šíření nerovnoprávnosti mezi národy, ke vzniku moderního kolonialismu a konzervování nedemokratických politických systému v méně vyvinutých zemích. Začaly boje mocných států o imperiální nadvládu ve světě. To vše mělo negativní vliv i na dodržování demokracie v nejvyspělejších zemích Evropy a Ameriky. V této nové situaci se ukázaly původní pilíře demokracie jako nedostatečné (ve Francii – restaurace Bourbonů, dvě císařství Napoleona I a Napoleona III.).\nNová moc – moc informací\nV oné době se také již rozvíjela nová moc, jejíž význam byl původně malý a se kterou teoretici demokracie ještě nepočítali. Byla to moc informací, která je dnes nejméně tak významná jako první tři a proto i ona musí být podrobena nejvyšší ústavní kontrole. Zabezpečení a obrana demokracie v dnešní době to nutně vyžaduje.\nZevrubně se dnešními hrozbami demokracii a významu moci informací zabývá Noreen Hertz, profesorka na universitě v Cambridge, v knize Plíživý převrat, která u nás vyšla v nakladatelství Dokořán, Praha 2003.\nV první kapitole této úvahy jsem (bez nároku na úplnost) uvedl důvody, proč není demokracie dosud nikde dostatečně garantována. Významnou nedostatkem demokracie a přímou hrozbou pro ni je absence institucionální záruky úplnosti, pravdivosti a včasnosti informací pro občany a možnosti šíření názorů všech občanů, kteří se chtějí veřejně vyslovit.\nV ekonomice se uznává, že monopoly jsou škodlivé, protože omezují hospodářskou soutěž a brzdí uplatňování nejefektivnějších technologií a obchodních praktik. Monopoly jsou proto státem regulovány a zákonem omezovány. V informacích jsou monopoly trpěny bez omezení.\nJaká je praxe ve vzorných demokraciích světa, v USA a v západní Evropě ?\nV USA jsou všechna media soukromá a čistě komerční. V západní Evropě je tomu podobně. Trh informací ovládají mocná a bohatá soukromá media, provozovaná komerčně jako obchodní společnosti, ovládané konkrétními vlastníky, známými jako mediální magnáti. Vedle komerčních medií jsou v západní Evropě legislativně zřizována nezávislá media veřejnoprávní, závislá na vládě jen tím, že vláda dohlíží na jejich nestrannost a nezávislost a že přispívá na jejich provoz ze státního rozpočtu.\nVeřejnoprávní media jsou jako konkurence přirozeně „trnem v oku“ soukromých mediálních impérií a ta proto vyvíjejí trvalý tlak na vlády a parlamenty, aby veřejnoprávní media a jejich podpora byly zrušeny a mediální sektor totálně zprivatizován. Tyto snahy jsou jedním z významných kroků na cestě „plíživého převratu“ podle Noreen Hertzové.\nV tomto převratu dochází k postupné demontáži dosavadního demokratického systému vlády, ve kterém (sice nedokonale: W.Churchill) je zdrojem vládnoucí moci vůle většiny občanů-voličů. Je nahrazován vládou nevolené globální oligarchie, která se rekrutuje z vlastníků a top-manažerů nejbohatších nadnárodních obchodních korporací. Tato oligarchie je mocnější a bohatší než politická reprezentace i těch dnes nejmocnějších států, kterou může stále více nerespektovat nebo si ji podřizovat. Je evidentní, že tato oligarchie nerozhoduje o společenských procesech podle zájmu většiny lidské populace, ale jen podle kriteria svého nejvyššího zisku bez možnosti veřejné kontroly.\nStále narůstající až totální kontrola všech druhů informačních medií je významným prostředkem realizace tohoto převratu. Jednak je takto cíleně paralyzován zájem občanů jak o nepolitické občanské aktivity, tak o přímou účast na politice..\nV informační části se nabízí hlavně bulvár a zpravodajství z oblasti užívání volného času, v části „kulturní“ především nenáročná zábava, působící na nejprimitivnější lidskou smyslnost a požitkářství.\nTím si soukromá media zajišťují nejvyšší sledovanost a prodej svých produktů a zároveň ovládnutí trhu reklamy a zisky z ní. V druhém plánu pak v politickém zpravodajství a komentářích šíří účelově vybírané, neúplné a zfalšované informace, kterými desinformují a obelhávají jejich příjemce tak, aby se jako občané a voliči chovali podle jejich záměrů a plánů. Tj. aby do zastupitelstev volili jejich poslušné služebníky a pasivně přijímali politický vývoj, který je připravuje o občanská a lidská práva a o existenční statut a jistoty.\nJe zřejmé, že vlastnictví informačních medií a jejich ovládnutí je určující podmínkou politické moci a vlády. Pokud má být zaručena demokratická forma vlády při dnešní úrovni poznání a potenciálu lidské společnosti, je nezbytné informační moc podřídit ústavní kontrole na stejné úrovni, na jaké jsou kontrolovány moci zákonodárná, výkonná a soudní.\nZpůsob kontroly informační moci\nInformační moc jako součást záruk demokratického politického systému by měla být založena na zřízení veřejnoprávních medií všech typů na celostátní a krajských úrovních.\nZ nich televize, rozhlas a internet by byly financovány z všeobecné mediální daně prostřednictvím státního rozpočtu, noviny by byly financovány příspěvkově z prodeje a z rozpočtové dotace. Tato media musí být zcela nezávislá na ostatních institucích státní moci. Proto přímo v Ústavě musí být stanoveny řídící orgány pro všechny typy provozovaných informačních medií, tj. tisku, televize, rozhlasu, internetu a závazná pravidla vytváření řídících orgánů – mediálních rad z reprezentantů nejvýznamnějších a neopominutelných nadstranických institucí společenského a národního života, tj. zásadně s vyloučením vlivu politických stran a zájmových (korporativních) organizací. Konkrétně např. z AV ČR a univerzit, státem uznaných církví, umělců, neziskových sdružení a nadací a všeobecně uznávaných osobností národního života. Členy těchto rad by měl, na návrh v ústavě taxativně stanovených institucí, volit senát a jmenovat je president republiky na funkční období cca 34 až 5 roků (a stejně je i odvolávat).\nRedakční práce všech těchto veřejnoprávních medií musí být naprosto objektivní (např. podle vzoru BBC) a sloužit co nejúplnějšímu, nejpohotovějšímu a pravdivému informování občanů. Tato media musí mít zcela zakázanou jakoukoli inzerci, jak bude zdůvodněno v následujícím kapitole této úvahy. Velký prostor musí být poskytován jejich příležitostným a nezávislým dopisovatelům, organizování a podpora veřejných diskusí k aktuálním společenským událostem a problémům, vše bez jakékoli redakční cenzury (s výjimkou názorů, jejich šíření je zákonem zakázáno).\nÚkolem mediálních rad by byla kontrola profesionality a objektivity medií, kvalifikovaný a náročný personální výběr jejich profesionálního vedení, což vše musí být zárukou nekompromisního dodržování kodexu novinářské objektivity a pravdivosti.\nJe mimo jakoukoli pochybnost, že při dnešních neomezených možnostech informatiky a komunikace se stala informační moc zcela rovnocennou dosavadním třem částem ústavní moci. Pokud ji bude moci bez kontroly využívat ve svůj prospěch jen omezená vlastnická a politická elita, představuje to vážné ohrožení demokracie. Proto je informační moc nutno podřídit stejné ústavní kontrole jako ostatní politické moci.\nAby občané a jejich organizace mohli své názory a vůli svobodně a účinně projevovat a prosazovat, je nutno jim zákonem dát k dispozici veřejnoprávní informační media místního i celostátního dosahu.\nKonkrétní vybudování tohoto dalšího pilíře demokracie a podrobné zpracování ústavní změny by jistě muselo být předmětem předcházející široké společenské, politické a odborné diskuse a precizní ústavně-právní práce. Vždyť by šlo o zásadní převratnou změnu v konstrukci demokratické formy vlády, jaká dosud nebyla nikde uplatněna.\nTato myšlenka jistě narazí na odpor mediální loby, protože ohrozí její monopol na manipulaci s informacemi, s veřejným míněním a zejména s hlasy voličů, tj. se zdrojem její skrývané politické moci i neskrývaných finančních zisků a na odpor zarytých neo-konzervativců v jejich službách.\nReklama a propagace, uplatňované v rozumné míře, slouží k informování potenciálních zájemců o výrobcích a službách na trhu. Jako takové jsou potřebné a užitečné a je třeba je uznávat jako nutnou součást trhu zboží a služeb, kterou zákazník bez námitek zaplatí v ceně výrobku a služby a jejíž nálady i zákonodárce uznává jako vynaložené oprávněně k dosažení zisku.\nV dnešní podobě se však reklama rozbujela na organizmu trhu jako zhoubný nádor. Nejenže bezohledně atakuje a obtěžuje občana na místech veřejných, ale vlezle za ním proniká až do jeho soukromí a navíc mu hluboko sahá do kapsy, když u některých produktů vytváří podstatnou část nákladů a tím zbytečně zvyšuje jejich ceny. V mnoha případech provokuje a zvyšuje spotřebu zbytečného zboží a požitků. Podněcuje neracionální potřeby a způsobuje tím plýtvání a vyčerpávání neobnovitelných přírodních zdrojů a neodůvodněné zatěžování životního prostředí zplodinami a odpady, které by vůbec nemusely vzniknout. Neplatí to jen pro propagaci evidentně zdraví škodlivých produktů, jako jsou např. tabákové výrobky, u nichž se vlády již osmělily jistá omezení zavádět. Vrcholem iracionality a dokonce nemorálnosti je propagace produktů, které jsou škodlivé zdraví, počítaje v to i nadměrnou konzumaci léků.\nReklama tohoto druhu a takového rozsahu (její náklady v ČR se blíží 1% HDP) se po vzoru USA stala vysoce ziskovým byznysem, ve kterém se „živí“ obrovské množství firem a osob, zejména informačních medií. Nikoli tržby z prodeje tiskovin a z koncesionářských poplatků za elektronická media, ale příjem z reklamy je hlavní částí tržeb a zisků. Při prosperitě, zajištěné tržbami z reklamy, mohou pak bájně bohatá a všemocná media a jejich majitelé dělat žurnalistiku a publicistiku podle zájmů svých a těch politických sil, které jim vyhovují nebo za odměnu přímo slouží.\nZa této situace má společnost právo, a poctiví politikové jako její reprezentace i povinnost, moc soukromých medií kontrolovat, regulovat a racionálně omezovat.\nVedle výše navrhovaných ústavních změn by měla být regulace reklamy, přesahující její racionální funkci, regulována i ekonomickými nástroji.\nJednoduchým a tržním principům, neodporujícím řešením, by mohla být změna daňových pravidel pro započítávání nákladů na reklamu. Jako započitatelné by měly být uznávány pouze náklady na reklamu přiměřenou, vyjádřené určitým procentem z obratu, z přidané hodnoty nebo (u obchodníků) z celkové obchodní marže ve zdaňovacím období. Další náklady na reklamu, kterou by zákon ani nadále jinak neomezoval, by nebyly uznávány jako nutné pro dosažení zisku a podnikatel by se musel rozhodnout, zda o výdaje na dražší reklamu si bude krátit svůj zisk.\nZahraničním producentům a obchodníkům by nebylo dovoleno umísťovat reklamu svých produktů na českém vnitřním trhu, ale musely by ji kupovat a umísťovat prostřednictvím tuzemských zastoupení (zapsaných v českém Obchodním rejstříku a v ČR zdaněných) nebo svých českých dealerů, pro které by platily uvedené limity přiměřené reklamy.\nPředem již slyším námitky potrefených o kacířství a neslýchanosti mých návrhů. Argumenty o reklamě jako sektoru s významnou tvorbou HDP, o pracovních příležitostech pro desetitisíce až miliony lidí, o multiplikačních ekonomických efektech v celém národním hospodářství atd.\nPřesto musím trvat na tom, že nepřiměřená reklama je výrobou pro výrobu, že je přínosem pouze pro její producenty a dodavatele, ale že do HDP přispívá jen zcela nepotřebnými a zbytnými produkty, které nemají užitnou hodnotu, ale jsou pouze spotřebiči práce, pracovních prostředků a surovin a tím výrobních nákladů, které jsou pro produkci užitečných statků nepotřebné a zbytečně zvyšující jejich prodejní cenu. Kromě toho vyvolávají zbytečnou poptávku po nepotřebných produktech a jejich zbytečnou výrobu, která čerpá a rabuje omezené zdroje surovin a energie a zvyšuje zatížení životního prostředí.\nChápu, že navrhovaná opatření nemůže provést ČR jednostranně a osamoceně, protože by ji to ekonomicky znevýhodnilo proti ostatním státům. Je však možné vnést takovou legislativní iniciativu do agendy Evropské unie a pokusit se prosadit tuto koncepci v celé EU. V Evropě sílí vliv stran „Zelených“, které jako hlavní program mají ochranu životního prostředí. To by mohla být celoevropská politická síla, která by se za tuto koncepci postavila.\nMiloš Krejčí - Deklarace nezávislosti a Ústava USA - Otakar II / Praha 2000\nNoreen Hertz - Plíživý převrat - Dokořán / Praha 2003.\nEgon Bondy - Neuspořádaná samomluva - L.Marek / Brno 2002\nV. Hloušek - Demokracie (Teorie, modely, osobnosti, podmínky, nepřátelé a perspektivy demokracie) – MPU MU Brno / 2003\nL.Kopeček - Osobnosti, podmínky, nepřátelé a perspektivy demokracie - MU Brno / 2003\nPříspěvek byl publikován 12.1.2004 | Rubrika: Politika | Autor: admin.\n← Nešťastná to žena! Výsledek ankety, zveřejněný v METRU 27.ledna 2005 →


Atentát na Reinharda Heydricha (Operace Anthropoid) byla diverzní operace československých výsadkářů za druhé světové války, která provedla atentát na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. Atentát byl proveden 27. května 1942 v Praze-Libni dvojicí československých výsadkářů Jozef Gabčík a Jan Kubiš, kteří byli pro tento úkol speciálně vycvičeni ve Velké Británii. Později byl k akci také přizván Josef Valčík, kvůli nepřehlednosti zatáčky, kde Kubiš s Gabčíkem provedli atentát. Pro správné provedení potřebovali dalšího člověka, který by jim dal znamení, že se Reinhard Heydrich blíží. Jednalo se o ojedinělý a velmi unikátní diverzní atentát na představitele německých respektive nacistických ozbrojených sil v průběhu celé Druhé světové války. Vysazení výsadkářů provedla 138. (výsadková) peruť RAF (No 138 Special duties Squadron).\n1 Původní plán\n4 Smrt výsadkářů\n5 Zrada Karla Čurdy\nVůz Reinharda Heydricha.\nPůvodní plán útoku předpokládal, že Gabčík a Kubiš zaútočí na Heydricha poblíž jeho sídla v Panenských Břežanech, ale díky zvýšené ochraně cíle byl tento plán zamítnut. Náhradním místem, které Gabčík s Kubišem pro atentát vybrali, se tak stala pražská křižovatka tehdejší Kirchmayerovy třídy, což je dnešní Zenklova ulice, s ulicí V Holešovičkách (cesta z Kobylis přes Starou Libeň) s ostrou zatáčkou ve svahu (cesta se zde stáčela do protisměru vpravo dolů), která pak navíc vedla ulicí V Holešovičkách ostře dolů do pražské čtvrti Troja směrem k Trojskému mostu přes Vltavu. Podle předpokladu zde Heydrichův vůz musel zpomalit, což umožňovalo střelbu na cíl. Další výhodou lokace bylo, že se nacházela daleko od veškerých policejních posádek, kasáren či stanic Gestapa. Jak se ale později ukázalo, její nevýhodou byla blízká tramvajová zastávka, kde se mohlo pohybovat větší množství českých civilistů.\nRáno 27. května odjeli atentátníci tramvají na Žižkov, kde si vyzvedli jízdní kola, na kterých dorazili před 9 hodinou ranní do Holešovic. V Holešovicích se setkali s Valčíkem. Gabčík obestoupen kolegy pod kabátem sestavil svůj samopal, načež Valčík šel zaujmout své místo na pravé straně komunikace. Heydrich po snídani strávil čas se svojí rodinou a okolo 10 hodiny ranní se vydává směr Pražský hrad, odkud se měl následně vydat do Ruzyně a letecky se přepravit do Berlína za Vůdcem. V rozporu s nařízením nebyl jeho automobil stále ještě opancéřovaný a jel sám bez ochranného vojenského doprovodu.\nSten gun Mk.VI, britský samopal z roku 1941\nHeydrich jel v tento slunný květnový den v otevřeném voze - v kabrioletu značky Mercedes - ze svého sídla na zámku v Panenských Břežanech na Pražský hrad. Když Valčík spozoroval blížící se vůz, dal ostatním výsadkářům signál o přijíždějícím vozu pomocí odrazu kapesního zrcátka. Tento signál upozornil Gabčíka na přijíždějící vůz a současně na fakt, že Heydrich jede bez doprovodné SS ochranné eskorty. V případě, že by vůz jel s eskortou, atentát by se v ten den vůbec neuskutečnil. Když se automobil objevil v zatáčce (zatočil z Kirchmayerovy třídy do ulice V Holešovičkách), odhodil Gabčík svůj kabát a vytasil svůj samopal a následně se pokusil střílet na vůz, jeho samopal Sten však selhal (později se objevila teorie, že Gabčík nevystřelil schválně, aby neohrozil civilisty na druhé straně vozovky).\nHeydrich nařídil řidiči vozu, aby zastavil a chtěl začít po atentátníkovi střílet ze své pistole. Automobil zastavil před Kubišem, který na auto hodil granát. Neodhadl ale přesně vzdálenost a tak minul cíl. Granát explodoval poblíž automobilu, u jeho zadní pneumatiky. Detonace byla tak silná, že se vysypala okna projíždějící tramvaje i okna některých blízkých domů. Střepiny z výbuchu zasáhly Kubiše do obličeje a do prsou. Oba dva Němci vyskočili z poničeného vozu s pistolemi v rukách.[zdroj?] Řidič Johaness Klein se vydal za krví oslepeným Kubišem, po kterém začal střílet. Kubiš se po chvíli vzpamatoval a střelbou do vzduchu si proklestil cestu vyděšeným davem přihlížejících zvědavců (převážně cestujících z tramvaje). Někteří z nich se ho pokusili chytit. Nasedl na kolo a ač sám zraněn ujel na záchytné místo ve Staré Libni.\nMezitím se vydal Heydrich pronásledovat Gabčíka, strhla se krátká přestřelka, po chvilce se však Heydrich hroutí na zem a potácí se směrem zpět k autu, kde padá na jeho kapotu.[zdroj?] Klein přestává pronásledovat Kubiše, vrací se ke zraněnému nadřízenému a na Heydrichův rozkaz začíná pronásledovat Gabčíka. Heydrich mezitím bojuje s rozsáhlým vnitřním zraněním, jelikož má vlivem explozi zlomené žebro, části zlomeniny se mu dostávají do sleziny. Jeho utrpení sleduje hlouček cestujících z tramvaje.\nGabčík utekl do kopce Kirchmayerovou třídou, kde se chtěl schovat v řeznictví. Bohužel pro něj majitel řeznictví Brauner byl stoupencem nacistů a spolupracovník Gestapa a tak vyběhl ven a přivolal řidiče Kleina, jenž vběhl do obchodu. Gabčík nemaje jiný únik, vyrazil proti Kleinovi, kterého postřelil do nohy. Klein přikázal pak Braunerovi, aby Gabčíka pronásledoval, ten se ale pro úkol nijak nenadchl a učinil pouze několik váhavých kroků. Gabčík mezitím zmizel v postranních uličkách, nicméně vběhl omylem zpátky do ulice V Holešovičkách a to jen pár desítek metrů pod zničeným automobilem R. Heydricha. Odtud pak seběhl dolů (de facto po hlavní třídě podél tramvaje) k Vltavě kde zmizel v postranních uličkách.\nJedna žena z přihlížejících poznala ve zraněném říšského protektora a začala pro něho shánět odvoz do nemocnice. Po chvilce zmatků byla získána dodávka převážející leštidlo a Heydrich se dostal okolo 11 hodiny do nemocnice Na Bulovce. Zraněného Heydricha přijal lékař Vladimír Šnajdr, který se ujal prvního ošetření. Německý přednosta kliniky profesor Dick později provedl podrobné vyšetření. Výsledek rentgenových snímků ukázal rozsah těžkého zranění. Heydrich měl po atentátu zlomené žebro, protrženou bránici a poškozenou slezinu. Heydrich požadoval příjezd specialisty z Berlína, ale po přesvědčování souhlasil s operací na místě po příjezdu specialisty Hollbauma. Zpráva o atentátu se začala postupně šířit. Okolo 12. hodiny ji obdrželo gestapo následované Karlem Hermannem Frankem a Adolfem Hitlerem.\nHeydrich upadl 3. června do komatu a 4. června v 4:30 zemřel na otravu krve v nemocnici Bulovka.\nPo atentátu se výsadkáři skrývali v pravoslavném chrámu sv. Cyrila a Metoděje na Resslově ulici v Praze\nPamátnák parašutistům, kteří atentát provedli, v kryptě kostela\n27. května ve večerních hodinách byl Státním tajemníkem K. H. Frankem vyhlášen výjimečný stav nad celým územím protektorátu:\n„V důsledku atentátu na zastupujícího říšského protektora SS-obergruppenführera Heydricha se ustanovuje toto:\nNa podkladě paragrafu 2 výše uvedeného nařízení nařizuji: Kdo osoby, které měly účast na spáchání atentátu přechovává anebo jim poskytuje pomoc, anebo maje vědomost o jejich osobě anebo o jejich pobytu, neučiní žádné oznámení, bude zastřelen se svou rodinou.\nTento výnos nabývá platnosti oznámením v rozhlase.\nŘíšský protektor v Čechách a na Moravě v zastoupení: K. H. Frank“\nDne 27. května vstoupil v platnost zákaz nočního vycházení. V prvních dnech po atentátu bylo Němci vzato mnoho nevinných lidí jako rukojmí. Na parašutisty byla vypsána odměna milión říšských marek.[zdroj?] Tento čin měl pro český národ dalekosáhlé následky, jelikož nacistický teror ještě zesílil. Již 28. května zahájili nacisté popravy pro schvalovaní atentátu na Heydricha, do 4. června (dne Heydrichova skonu) jen v Praze bylo popraveno 442 osob.[zdroj?] V reakci na atentát nacisté zavraždili přes patnáct tisíc Čechů, mj. vypálili obce Lidice (10. června 1942) a Ležáky (24. června 1942). Zároveň atentát vzbudil ve světě takový ohlas, že na jeho základě byla Brity odvolána Mnichovská dohoda a byla přislíbena poválečná obnova Československa v jeho „předmnichovských“ hranicích, což bylo jedním z hlavních politických cílů atentátu.\nOkupanti svůj teror částečně zmírnili po dopadení atentátníků dne 18. června 1942 v kryptě chrámu Cyrila a Metoděje v Resslově ulici. Při této akci zahynuli jak oba atentátníci, tak pět dalších výsadkářů.\nDíra, kterou vykopali parašutisté, aby se dostali do odpadní stoky\nAkce proti atentátníkům započala příjezdem 800 mužů z řad pražského gestapa před pravoslavný kostel v Resslově ulici dne 18. červen 1942 ve 4:15 ráno. Celé okolí bylo neprodyšně uzavřeno. Ukrytým parašutistům bylo okamžitě jasné, že nemají šanci na únik a že svedou poslední boj.\nNa hlídce jsou v tuto dobu velitel parašutistů Adolf Opálka spolu s Janem Kubišem a Josefem Bublíkem, kteří se rozmístí strategicky na vyvýšeném kůru v kostele. Po několika minutách proniká do budovy gestapo, se kterým začnou tři parašutisti vést přestřelku. Boj trvá přes dvě hodiny. Odpor tří obránců je zlomen po té, co jim dochází střelivo a Němci se je snaží dostat pomocí ručních granátů. Opálka a Bublík, ač zraněni střepinami, ještě z posledních sil stačí spáchat sebevraždu střelnou ranou do hlavy, i když Josef Bublík umírá až při převozu do nemocnice. Kubiš, kterého nejvíce zranily střepiny granátů, rovněž umírá v sanitce v bezvědomí, do něhož upadl po výbuchu granátu. Později jsou těla obou posledně jmenovaných přivezena zpět ke kostelu k identifikaci.\nOstatní čtyři parašutisté s napětím poslouchali boj svých kamarádů v kryptě kostela. Byli to Jozef Gabčík, Jaroslav Švarc, Jan Hrubý a Josef Valčík. Během přestřelky v horní části kostela se snaží parašutisté prorazit únikovou cestu do kanalizace, což se jim ale nepodaří. Němci následně hážou do krypty granáty slzného plynu, které obránci vyhazují zpět. Následuje pokus parašutisty vyplavit, čemuž pomáhají přivolaní českoslovenští hasiči. Parašutisté několikrát vystrkují hadice zpět na ulici a vedou palbu po vojácích. Při opakovaném pokusu o vyhození hasičských hadic ven, přijdou o žebřík, čímž přicházejí o možnost hadice účelně odrážet. Němci mezitím prorazili do krypty další vchod v oblasti zazděného starého vchodu za pomoci výbušnin. Následuje pokus prorazit do krypty vojáky. Tyto pokusy jsou odráženy, jelikož obránci mají lepší podmínky pro boj (střílí ze tmy na světlo, Němci musí sestupovat po schodech). Jejich boj končí nedostatkem munice. Jako jejich kamarádi v horní části kostela raději volí smrt střelnou ranou do hlavy.\nZrada Karla Čurdy\nMimo parašutistických skupin jako Anthropoid, Silver A a Silver B byla na území protektorátu vysazena také skupina tří parašutistů s krycím názvem Out Distance. Jejími členy byli Adolf Opálka - velitel skupiny, Ivan Kolařík a Karel Čurda. Od začátku se nevedlo nic tak, jak mělo. Kvůli mlze byl rozkaz seskoku změněn a jako místo seskoku bylo určeno místo poblíž Písku namísto zamýšleného Tábora, navigátor však udělal chybu (což nebylo nijak neobvyklé) a skupina byla vysazena východně 100 kilometrů od Písku, kde neměli žádné kontaktní adresy. Opálka byl lehce zraněn, Ivan Kolařík ztratil doklady a jeden kontejner (z původních dvou) se jim nepodařilo najít. Velitel skupiny v zájmu bezpečnosti nařídil, aby se skupina rozdělila. On zatím naváže kontakt s odbojem a dá jim o tom vědět. Navzdory výcviku a nejpřísnějšímu zákazu stýkat se s příbuznými, přeběhl Ivan Kolařík za rodinou na Slovensko.\nIvan Kolařík spáchal sebevraždu jedem kvůli bezpečnosti rodiny, poté co od ní bez dokladů odešel. Rodina Kolaříkova byla zastřelena 30. května 1942 v Brně.\nKarel Čurda také uprchl za přítelkyní, se kterou měl dítě. Později strávil několik týdnů u rodičů v době, kdy v Praze Kubiš s Gabčíkem provedli atentát. Noviny po atentátu neustále zveřejňovaly nová jména popravených osob. Poté byly vypáleny Lidice (10. června). Čurdova matka se jej podle dosavadních svědectví snažila přimět k tomu, aby „něco“ udělal. Čurda přemýšlel - nemohl zradit kamrády. Přesto na úřadovnu Gestapa v Kladně - v době, kdy Gestapo už bylo z dosavadních nevýznamných výsledků pátrání zoufalé - dorazil Karel Čurda s prohlášením.\nGestapo začalo okamžitě s výslechem, čímž byly potvrzeny výpovědi jiných zajatých parašutistů. Karel Čurda prozradil vše. Kontaktní adresy i jména lidí, kteří skupinám pomáhali. Tak se stalo, že např. rodina Moravcova, kde bylo neoficiální velitelství všech parašutistů, byla prozrazena. Marie Moravcová spáchala sebevraždu jedem před zraky svého syna, manžela a přítomných členů Gestapa. Gestapo mučilo Vlastimila Moravce i syna paní Moravcové (pozn. tato rodina Moravcova nemá nic společného s rodinou Františka Moravce), který jim řekl, že parašutisté jsou schovaní v kryptě kostela sv. Cyrila a Metoděje, který Němci tehdy přejmenovali na kostel Karla Boromejského.\n18. června 1942 končí po dlouhém sedmihodinovém boji s Němci život sedmi československých parašutistů. Karlu Čurdovi byla vyplacena odměna 0,5 milionu říšských marek, tj. 1/4 celkové nacisty vypsané odměny 2 milionů říšských marek (stejná suma čekala dalšího zrádce - parašutistu Viliama Gerika - zbytek se rozdělil mezi 7 občanů říše a 53 menších udavačů z Protektorátu).\nKarel Čurda i Viliam Gerik byli po skončení války popraveni československými úřady 29.dubna 1947 za zločiny vlastizrady.\nMiroslav Ivanov: Atentát na Reinharda Heydricha. Vydavatelství Panorama, Praha, 1979 (Přihlížejte k této knize podle toho, v jaké době byla vydaná)\nCallum MacDonald: Úder z Londýna, ISBN 80-7257-205-9 (mnoho pasáží neodpovídá pravdě, v poznámkám v českém vydání jsou tyto omyly uvedeny)\nMiroslav Ivanov: Nejen černé uniformy\nH. G. Haasis: Smrt v Praze\nJaroslav Čvančara: Akce atentát\nJiří Šulc: Dva proti Říši, ISBN 978-80-242-1935-6, vydalo Euromedia Group - Knižní klub, 2007\nJiří Fidler: Atentát, malý encyklopedický slovník,ISBN 80-7217-177-1, Nakladatelství JOTA, Brno, 2002\nPrvní zpracování atentátu na Reinharda Heydricha vzniklo už v roce 1943. Natočil jej slavný německý režisér Fritz Lang. Dalšího zfilmování se námět dočkal roku 1964, šlo o film Jiřího Sequense Atentát. O atentátu se pak zmiňují i některé další filmy, kupř. výpravný film Otakara Vávry Sokolovo a některé další.\nPamětní deska na kostele, kde se parašutisté skrývali, v Resslově ulici v Praze\nPřesný průběh celé události byl později mnohokrát velmi podrobně zkoumán českými i německými historiky, o celé události bylo napsána také celá řada populárně naučných knih i vědeckých publikací, nicméně zcela přesný průběh celé události asi nebude nikdy znám.\nExistují vážně míněné a zcela seriózní dohady o tom zda Gabčíkův diverzní samopal Sten opravdu v kritické chvíli vůbec selhal. Je totiž docela dobře možné, že samopal vůbec neselhal a že Gabčík úmyslně nevystřelil. Hlavním důvodem by v tomto případě byla přijíždějící tramvaj směrem od Trojského mostu, která měla v těchto místech zastávku. Je tedy možné, že Gabčík nechtěl soustředěnou palbou ze samopalu ohrozit nevinné české civilisty, kteří právě vystupovali z tramvaje. Ať tak či onak, ani v tomto případě by nebylo Gabčíkovo nesporné osobní hrdinství i velká lidská statečnost nijak umenšena. Ostatně střepiny z Kubišovy bomby tak jako tak několik nevinných lidí lehce zranily.\nHistorická podoba samotného místa atentátu se do dnešních dob nedochovala, v důsledku výstavby pražského komunikačního systému (tzv. ZÁKOS) došlo k velmi radikální přestavbě celé křižovatky. Původní tramvajová trať z Holešovic do Troje přes Trojský most byla zrušena, samotný Trojský most byl také zcela přestavěn. Dnes v těchto místech probíhá dopravně velice rušná Severojižní magistrála, jedná se o její část, která se nazývá Prosecká radiála, což je vlastně zároveň i nájezd na dálnici D8 směrem na Lovosice. V místě tehdejší Kobyliské křižovatky je dnes autobusová zastávka a pod ní se nachází podchod pod magistrálou pro chodce. Samotnou událost zde po více jak 60 let nepřipomínala vůbec žádná pamětní deska či pomník. Na počest a věčnou památku hrdinných českých a slovenských parašutistů byly jejich příjmeními pojmenovány některé okolní ulice.\nSamotný Heydrichův vůz, otevřený kabriolet značky Mercedes, se dochoval do dnešních dob a je možno si jej prohlédnout ve Vojenském historickém muzeu v Praze. Samotný atentát prý Adolfa Hitlera nesmírně rozzuřil, neboť Heydrich patřil mezi jeho velké oblíbence. V důsledku atentátu Hitler vydal zákaz jízdy v otevřených automobilech pro všechny nacistické pohlaváry a státní funkcionáře Velkoněmecké říše\nCelá událost je zajímavá i v širších dějinných souvislostech celého 20. století, neboť hned několik významných a úspěšně zakončených atentátů bylo provedeno vůči osobám jedoucích v otevřeném automobilu. Kromě samotného Heydricha se jedná o atentáty na arcivévodu Františka Ferdinanda d'Este, amerického prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho. (Výjimkou je atentát na papeže Jana Pavla II., který jako jediný skončil neúspěšně.)\nHodnotíme-li tuto událost s velkým časovým odstupem pokud možno věcně a střízlivě, nelze nevidět, že vůbec neměla ideální průběh - vždyť Gabčík ať z těch či oněch důvodů nakonec vůbec ani jednou nevystřelil a Kubiš granátem Heydrichovo auto také vůbec netrefil. Navíc došlo k nežádoucímu zranění několika dalších civilních osob, které se nacházely poblíž a které s Heydrichem neměly vlastně vůbec nic společného. To, že Heydrich utrpěl velmi těžká zranění, kterým nakonec v nemocnici podlehl, bylo spíš dáno souhrou velice příznivých náhod. Ty pak nakonec způsobily skutečnost, že akce byla, a to i přes všechny výše uvedené nedostatky, veleúspěšná. Sám Heydrich, jinak muž výjimečně inteligentní, neobyčejně bystrý a nad jiné nacistické pohlaváry (všeho)schopný, však atentátníkům zcela jistě velice napomohl tím, že jezdil v neopancéřovaném kabrioletu bez většího ozbrojeného doprovodu. Celou situaci zcela zjevně on sám velice podcenil, neboť patrně vůbec nepředpokládal, že atentátníků může být i více - tedy, že se může jednat o dobře organizovanou, záškodnickou a vojensky perfektně připravenou, respektive diverzně vycvičenou, skupinu. Krom toho nacisté mohli na kritická místa Heydrichovy cesty rozestavit ozbrojené hlídky SS, což se také vůbec nestalo. Chybou též bylo, že ve chvíli, kdy se Gabčík pokoušel na Heydrichovo auto vystřelit, dal protektor příkaz zastavit. Podle zásad ochrany významných osobností měl v tu chvíli Heydrichův řidič naopak - jak se říká - šlápnout na plyn a z místa co nejrychleji ujíždět pryč.\nV pražské Libni v ulici V Holešovičkách v místě dnešní autobusové zastávky odhalili základní kámen památníku operace Anthropoid a to přesně 66 let od události dne 27. května 2008.


Seznam lékařů, patologická anatomie (276)\nMUDr. MVDr. Tomáš Adámek, Ph.D., Praha 10, patologická anatomie\nMUDr. Romana Andělová, Nový Jičín 1, patologická anatomie\nMUDr. Alexandra Andresová, patologická anatomie\nMUDr. Tereza Balcarová, Sokolov 1, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Michael Balzar, Šlapanice u Brna, patologická anatomie, všeobecné lékařství\nMUDr. Jarmila Bártová, Praha 28, patologická anatomie\nMUDr. Eliška Bébrová, Praha 5, lékařská mikrobiologie, patologická anatomie\nMUDr. Jaroslava Bednářová, Hradec Králové 2, patologická anatomie\nMUDr. Kamila Benková, Praha 8, patologická anatomie\nMUDr. Michal Beran, Praha 8, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Anna Beranová, Cheb 2, patologická anatomie\nMUDr. Marie Berková, České Budějovice 1, patologická anatomie\nMUDr. Eva Blažková, CSc., Kolín 2, patologická anatomie\nMUDr. Magdaléna Bočková, patologická anatomie\nMUDr. Jana Boháčová, interní lékařství, patologická anatomie, všeobecné lékařství\ndoc. MUDr. Ludmila Boudová, Ph.D., Plzeň 26, patologická anatomie\nMUDr. Ivan Bouška, CSc., patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Jan Brázdil, Nové Město na Moravě, patologická anatomie\nMUDr. Světla Brázdová, lékařská mikrobiologie, patologická anatomie\nMUDr. Jaroslav Brichta, patologická anatomie\nMUDr. Dana Cempírková, Jindřichův Hradec 1, patologická anatomie\nMUDr. Mária Chadimová, Praha 5, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Alena Chlumská, CSc., Plzeň 1, patologická anatomie\nMUDr. Petr Chromec, Olomouc 9, patologická anatomie\nMUDr. Olga Císařová, Olomouc 9, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Luděk Coufal, Česká Lípa 1, patologická anatomie\nMUDr. Ilona Coufalová, Česká Lípa 1, anesteziologie a resuscitace, patologická anatomie\nMUDr. Eva Čechová, Plzeň 1, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Petr Čejka, Šumperk 1, patologická anatomie\nprof. MUDr. Radomír Čihák, DrSc., patologická anatomie\nMUDr. Tomáš Čížek, Svitavy 2, patologická anatomie\nMUDr. Ondřej Daum, Plzeň 1, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Karel Dědič, Ph.D., Hradec Králové 2, patologická anatomie\nMUDr. Vlasta Dorazilová, Praha 28, patologická anatomie\nMUDr. Marta Drábková, patologická anatomie\nMUDr. Svatava Duchaňová, Brno 2, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Milan Dušek, Litoměřice 1, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Jaroslava Dušková, CSc., Praha 2, patologická anatomie\nMUDr. Petr Dvořák, CSc., Brno 2, patologická anatomie\nprof. MUDr. Jiří Ehrmann, Ph.D., Olomouc 9, patologická anatomie\nMUDr. Pavel Fabian, Ph.D., Masarykův onkologický ústav - Odd. onkologické a experimentální patologie, Brno, patologická anatomie, patologie\nMUDr. Vlasta Faltýnková, Valašské Meziříčí 1, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Josef Feit, CSc., Brno 25, patologická anatomie\nMUDr. Vratislav Feit, patologická anatomie\nMUDr. Zdeněk Fiala, AeskuLab k.s., Praha 6, patologická anatomie, patologie\nMUDr. Pavel Formánek, Ostrava 30, patologická anatomie\nMUDr. Mirja Fuchsová, Praha 10, patologická anatomie\nMUDr. Jana Gavlasová, Karviná 1, patologická anatomie\nMUDr. Iva Grossová, Praha 28, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Šárka Hadravská, Plzeň 1, patologická anatomie\nMUDr. Radmila Hamplová, Liberec 1, patologická anatomie\nMUDr. Ladislav Háněl, interní lékařství, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Irena Haškovcová, CSc., Praha 2, patologická anatomie\nMUDr. Dana Havelková, Městská nemocnice Jablonec nad Nisou - Patologické oddělení, Jablonec nad Nisou 1, patologická anatomie\nMUDr. Marie Havlásková, Jihlava 1, klinická onkologie, patologická anatomie, radioterapie\nMUDr. František Havlíček, Plzeň 1, patologická anatomie\nMUDr. Ivana Havlíčková, Liberec 1, patologická anatomie\nMUDr. Václav Hejda, CSc., Plzeň 1, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Markéta Hermanová, Ph.D., Brno 2, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Ondřej Hes, Ph.D., patologická anatomie\nMUDr. Jiří Hladík, Praha 10, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Václav Hlava, Kladno 1, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Jaroslav Horáček, CSc., Ostrava 2, patologická anatomie\nMUDr. Václav Horák, patologická anatomie\nMUDr. Vladimír Hořava, Frýdek-Místek 1, patologická anatomie\nMUDr. Miloš Horecký, patologická anatomie\nMUDr. Alena Horná, Uherčice u Znojma, klinická onkologie, patologická anatomie, všeobecné lékařství\nMUDr. Ludmila Hornofová, Praha 5, patologická anatomie\nMUDr. Helena Hornychová, Ph.D., Hradec Králové 2, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Petr Hottmar, CSc., Hradec Králové 3, patologická anatomie, soudní lékařství\nMUDr. Eva Hovorková, Hradec Králové 2, patologická anatomie\nMUDr. Petr Hrabal, patologická anatomie\nMUDr. Dalibor Hřebíček, Praha 5, patologická anatomie\nMUDr. Petr Hrubý, Plzeň 1, patologická anatomie\nMUDr. Helena Hůlková, Praha 28, patologická anatomie\nMUDr. Zuzana Humlová, Praha 28, patologická anatomie\nMUDr. Karel Hušek, patologická anatomie\nMUDr. Jindřich Hyhlík, patologická anatomie\nMUDr. Antonín Hyžák, CSc., interní lékařství, kardiologie, patologická anatomie\nMUDr. Antonín Janák, Praha 5, klinická biochemie, patologická anatomie\nMUDr. Anna Jandová, CSc., patologická anatomie\nMUDr. Dana Janotová, patologická anatomie\nMUDr. Marta Jíňová, Strakonice 1, patologická anatomie, všeobecné lékařství\nMUDr. Adam Jirásek, DrSc., Praha 28, patologická anatomie\ndoc. MUDr. Tomáš Jirásek, Ph.D., Praha 10, patologická anatomie\nMUDr. Václav Joura, Praha 28, patologická anatomie\nMUDr. Ivana Junková, patologická anatomie\nMUDr. Alena Jůzová, Svitavy 2, patologická anatomie


Nástraha TRAP KILL proti všem druhům mravenců | eshop Kamír\nDomů > Potřeby pro chov skotu, ovcí, koz, prasat, drůbeže, králíků, spárkaté zvěře > Doplňky do stájí - teploměry, mucholapky, pasti na myši > Mucholapky do stáje, lapače vos > Nástraha TRAP KILL proti všem druhům mravenců, 2 ks\nNástraha TRAP KILL proti všem druhům mravenců, 2 ks\nNástraha v insekticidní staničce proti všem druhům mravenců, pronikajícím z venku do vnitřních prostor budov a v bezprostředním okolí budov.\nSložení: imidacloprid 0,5%\nRegistrace: číslo oznámení: MZDR 51138/2010/SOZ\nPoužití: Přípravek Trap Kill je nástraha k přímému použití v plastikových insekticidních staničkách. Aktivujte propíchnutím místa označeném na okraji staničky, aby byl umožněn vstup mravencům. Staničku umístěte do blízkosti hnízda nebo cestiček mravenců. V případě silnějšího výskytu mravenců v okolí budov je nutné použít několik staniček umístěných ve vhodné vzdálenosti od sebe. V tomto případě také zvětšete všechny vstupní otvory do staniček. Při mírném výskytu mravenců: jedna stanička umístěná poblíž vchodů do hnízda nebo poblíž cestičky mravenců. Při silnějším výskytu: 2–3 staničky umístěte poblíž každého z vchodů do hnízda nebo poblíž všech cestiček mravenců.\n- Systémový účinek, mravenci hynou po určité době, až když nástrahou nakrmí ostatní příslušníky hnízda (zbývající dělnice, královny, larvy)\n- Lze použít i tam, kde nelze aplikovat klasické insekticidy\n- Obsahuje potravní atraktanty lákající mravence\n- Insekticidní stanička brání kontaktu dětí, domácích zvířat a jiných necílových organizmů s nástrahou\n- Balení–blistr možno zavěsit do stojanu či regálu\nBezpečnostní list - TRAP KILL


Vrcholné období divadla SEMAFOR v jedinečném kompletu | CelebrityTime\nHome » Life Style » Nenechte si ujít » Vrcholné období divadla SEMAFOR v jedinečném kompletu\nVrcholné období divadla SEMAFOR\nv jedinečném kompletu\nSedmnáct hodin a třicet minut, patnáct CD, devět her – to je v řeči čísel výpravný box, který Supraphon vydal k letošním šedesátinám Divadla Semafor. Pod příhodným názvem Semafor / Jiří Suchý a Jiří Šlitr / Zuzana, Jonáš a spol. - Komplet 9 her z let 1959-1964 se skrývá jedinečný set devíti her z vrcholného období divadla se statusem kulturní legendy, z nichž některé vycházejí v takto ucelené podobě úplně poprvé.\nLetošní šedesáté výročí své existence, které se datuje k 30. říjnu, kdy proběhla premiéra první hry divadla „SEdmi MAlých FORem“ Člověk z půdy, rezonovalo napříč kulturní scénou v mnoha podobách. Výpravný box Supraphonu je pak pomyslnou třešinkou na narozeninovém dortu, kterou zajisté ocení všichni sběratelé a milovníci originálního humoru zakladatelů divadla a jeho hlavní tvůrčí dvojice, tedy Jiřího Suchého a Jiří Šlitra.\n„Suchý a Šlitr měli naprosto neomylný čich, koho pod novou střechu přizvat. Nejen kapelníka Ferdinada Havlíka a protagonisty svého souboru, jakými se postupně stali např. Waldemar Matuška, Eva Pilarová, Hana Hegerová, Václav Štekl nebo Pavlína Filipovská, ale pro další večery též začínající tvůrce, jako Ladislava Smoljaka, Jana Švankmajera, Jiřího Srnce, Juraje Herze nebo Jana Schneidera. Na chodbách divadla vystavovali ještě téměř neznámí umělci Zdeněk Seydl, Jan Lukas či Pravoslav Novák. První hry režírovali profesionálové zvučných jmen, např. Antonín Moskalyk, Ján Roháč, Karel Mareš, a svou prvotinu v divadle točil Miloš Forman. To vše během pouhých několika prvních sezón... Od počátku bylo zkrátka zjevné, že se zde rodí něco neobvyklého, něco, co nebude mít v dějinách české kultury obdoby,“ přibližuje esprit doby i samotného divadla Lukáš Berný, který komplet sestavil z archivů Semaforu, Supraphonu, České televize a soukromých sběratelů.


König v Chorvatsku vyhrál dva závody a nabral důležitá data - Moto.cz\nKönig v Chorvatsku vyhrál dva závody a nabral důležitá data\nLepší průběh víkendu si nemohl ani přát. Talentovaný motocyklový jezdec Oliver König vyhrál oba závody na chorvatském okruhu Grobnik v rámci šampionátu Alpe Adria. Ten se započítává také do domácího mezinárodního mistrovství. A König byl v kategorii Supersport 300 bodově stoprocentní, konkurenci významně drtil. „Na motorce jsem se cítil dobře, vyzkoušeli jsme hodně věcí v nastavení. Nabral jsem skvělý pocit a mnoho užitečných dat. Jsem za to moc rád,“ mluvil spokojeně König, kterého čeká koncem července závod v Nizozemsku v rámci MS superbiků.\nPokračuje ve skvělém tempu. Během tohoto měsíce dojel na osmém místě v kategorii supersportů v Itálii. O víkendu v Chorvatsku na Alpe Adria vyučoval soupeře. Jak jinak nazvat sobotní první místo s náskokem skoro 20 vteřin? „Vyhrál jsem stylem start cíl. Vyšlo to skvěle,“ dodal König z týmu Movisio. To v neděli už to měl složitější. „Po určité chybě jsem nebyl schopný odjet soupeři na začátku. Dlouho se mě držel. Naštěstí jsem si s tím poradil a vyhrál jsem. Takže mám vítězný double,“ pochvaloval si český závodník.\nNejvíce ho proháněli Gašper Hudovernik ze Slovinska a Polák Juranda Kusmierczyk. Český talent měl však ještě jiné cíle v Chorvatsku – pořádně otestovat své motorky Kawasaki Ninja 400. „Odjezdil jsem spoustu kol, což nám dalo hodně informací. V některých momentech byla trať volná, takže jsem zkoušel různé věci,“ dodal König. Šéf týmu popsal úkoly přesněji: „Zkoušeli jsme především nový motor a jiné nastavení spojky. Data budeme následně vyhodnocovat. Máme z toho ale velmi dobrý pocit,“ doplnil Miloš Čihák, manažer týmu Movisio.\nKöniga čeká náročné a možná také klíčové období. Koncem července nejprve závod v Assenu, začátkem srpna pak domácí podnik v Mostě, kde se uskuteční mistrovství superbiků zcela poprvé. O tom, zda se bude pravidelně zúčastňovat tradičního seriálu Alpe Adria, jasno nemá. „Nemám zde konkrétní cíle, nevím, zda odjedu všechny závody. Ale beru to jako super trénink na zlepšení věcí, na které není při šampionátu supersportů čas,“ dodal König.\nAlpe Adria\tOliver König\nPozvánka na jubilejní XXXX. ročník Nepomuckého trojúhelníku...


SOUTĚŽ: Vyhrajte vstupenky na koncert Diany Krall | Vltava\nSOUTĚŽ: Vyhrajte vstupenky na koncert Diany Krall\nDiana Krall|foto: Mary McCartney\n„Někdy stačí ‚zesílit ticho‘, abyste slyšeli trochu lépe,“ říká kanadská jazzová zpěvačka a klavíristka Diana Krall, která 20. září vystoupí v Brně. V rámci festivalu JazzFestBrno představí v DRFG Areně svoje nové album Turn Up The Quiet, které vydala v květnu. Zkuste štěstí v naší soutěži a vyhrajte dvě vstupenky na tento koncert.\nNa obrázku je úryvek z jednoho slavného jazzového standardu – o jakou píseň se jedná? Napovíme vám, že ji Diana Krall zařadila na své aktuální album Turn Up The Quiet. Své odpovědi posílejte na email: vltava@rozhlas.cz a do předmětu uveďte: Soutěž: Diana Krall.\nSprávná odpověď: jedná se o píseň Like Someone In Love (autoři: Jimmy Van Heusen a Johnny Burke)\nVýhru získává: Ivana Schneiderova\nVyhrajte vstupenky na koncert Diany Krall|foto: Eliška Svobodová\nTermín trvání soutěže: od 8. 9. do 14. 9.\nUzávěrka je 14. 9. v 11:00.\nLosování a zveřejnění výherců 14. 9. nejpozději v 15:00.\nJeden výherce získává 2 vstupenky na koncert Diany Krall, který se koná 20. 9. v Brně v DRFG Areně.\nV případě, že se do 3 dnů od vyhodnocení soutěže nepodaří Pořadateli výherce zkontaktovat a domluvit s ním způsob předání výhry, ztrácí tento výherce nárok na výhru a výhra propadá ve prospěch Pořadatele.\nVýherce se zavazuje poskytnout Pořadateli tyto údaje o své osobě: jméno, příjmení, telefon a adresu trvalého bydliště.


Víc než dřív – U.K.B. – Supraphonline.cz\nVíc než dřív\n(P) 2014 U.K.B.\nKatalogové číslo: PH04436\n1. Víš 04:27 20 Kč\n2. Holka na obojí 04:43 20 Kč\n3. Hodiny bijí poledne 05:19 20 Kč\n4. Blues o dlouhých vlasech 03:56 20 Kč\n5. Mám to rád 04:34 20 Kč\n6. Český pivo 03:58 20 Kč\n7. Láska vzdálená 05:56 20 Kč\n8. Hospoda 03:56 20 Kč\n9. Dávno chtěl jsem poznávat 04:18 20 Kč\n10. Není lehký žít 04:10 20 Kč\n11. Samota 03:07 20 Kč\nU.K.B. se v lednu přemístili do studia Pavla Holady v pražských Stodůlkách, aby zde natočili svoje nové CD. Po pěti dnech tvrdé práce je na světě výsledek – 11 tracků nového cédéčka obsahuje starší i novější písně skupiny v novém rockovém aranžmá s vypilovanými vokály. Nahrávání probíhalo v naprosté pohodě, i přesto, že si muzikanti večer odskočili odehrát koncert.\nPřední strana CD obalu (cover) k albu Víc než dřív ve formátu PDF. Obrázek obalu alba je přikládán v dostatečné kvalitě, vhodné i pro tisk.\nZadní strana CD obalu k albu Víc než dřív ve formátu PDF. Pokud si toto album vypálíte jako Audio CD, můžete tento dokument vytisknout a vložit do zadní strany krabičky.\nDigitální booklet k albu Víc než dřív ve formátu PDF o velikosti A4. V závislosti na informacích viditelných na profilu alba může obsahovat podrobné informace o albu a jednotlivých skladbách, včetně seznamu participujících umělců, přesného data a místa nahrání pro každou ze skladeb. Digitální booklet je tisknutelnou variantou profilu alba.


Dotaz 341 | Fatrafloor\nDobrý den. Pokud máme v místnosti pro CT přístroj již položenou stávající elektrostatickou podlahu, jaké jsou možnosti jejich oprav a zásahů do skladby? Pokud se mění instalovaný přístroj je možno vyměnit pouze poškozené elektrosticky vodívé PVC bez dalších vodivých vrstev? A pokud se v podlaze dodatečně instalují kabelové kanálky s krytem je tento kryt opatřen pouze nášlapnou vrstvou el.PVC a nebo je na něj nutno položit i další vodivé vrstvy jako stěrku a lepidlo?\nlokální oprava výměnou poškozených čtverců za nové je možná. Doporučujeme nové čtverce pokládat na vodivé lepidlo dle specifikace použitého vodivého systému. Aby i kryt kabelového kanálku splňoval požadavky na svodový odpor, musí být kryt proklemován Cu páskou vyvedenou pod dlaždice okolní podlahové plochy a opatřen nášlapnou vrstvou z el. PVC nalepeného na vodivé lepidlo. Bude vhodné zvolit jeden směr odklápění krytu kanálku. Podlahářská firma provádějící opravu provede kontrolní měření svodového odporu podlahy a pokud výsledky budou vyhovující, může se zpravidla po dvou týdnech přistoupit k protokolárnímu ověření el. vlastnosti podlahy příslušným akreditovaným zkušebním ústavem, který o el. vlastnostech podlahy vydá revizní protokol.