E-kniha: Má temná Vanessa – Kate Elizabeth Russell | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Má temná Vanessa – Kate Elizabeth Russell\nElektronická kniha: Má temná Vanessa\nMá temná Vanessa – e‑kniha\nSkutečným Dolores Hazelovým a Vanessám Wyeovým,\nkteré prozatím nikdo nevyslechl a jejichž příběhům\nnemohl dosud nikdo uvěřit ani je pochopit.\nVyrostla jsem v Maine a chodila jsem tam i do školy – nej prve poslední dva roky druhého stupně na soukromou školu, z níž jsem vzápětí z osobních důvodů odešla, a posléze i na ško lu střední. Vzhledem ke zjevné podobnosti mezi těmito událost mi a některými fiktivními zápletkami v románu je mi zcela jas né, že mohou mnozí čtenáři, kteří nejsou dostatečně obeznámeni s pravým stavem věcí, dospět k mylnému závěru, že Má temná Vanessa je cosi jako můj tajný deník. Což tedy opravdu není. Tato kniha je román a všechny jeho postavy a události jsou čistě smyšlené.\nKaždý, kdo sleduje zprávy, určitě v několika posledních le tech narazil na příběhy, které se podobají zápletce mého romá nu, byť samozřejmě pozměněné mou představivostí. V knize se přirozeně promítly i další vlivy, od poznatků z teorie traumatu, přes témata z pop kultury až po postfeminismus počátku tisí ciletí. Velkou roli hraje taktéž mé poněkud problematické čte ní Lolity. To vše jsou zcela běžné postupy při tvorbě románu. Z opatrnosti však znovu zdůrazňuji, že se v žádném případě nejedná o záznam skutečných událostí. Kromě širšího kontex tu, zmíněného výše, román nemá s mým životem absolutně nic společného a stejně tak kniha nepojednává o žádném z učitelů, které znám.\nChystám se do práce. Příspěvek visí na netu už celých osm hodin. Upravuju si vlasy a mezitím dám obnovit stránku. Obléknu si černý vlněný kostýmek, opět obnovit. Do téhle chvíle má 224 sdílení a 875 lajků. Zašátrám pod gauč, abych odtamtud vylovila černé baleríny. Obnovit. Na klopu saka si připíchnu zlatou jmenovku, obnovit. Pokaždé když se stránka znovu načte, naskakují nové a nové komentáře.\nJste tak silná.\nJste tak statečná.\nJaká zrůda mohla něco takového udělat dítěti?\nKouknu se na poslední textovku, kterou jsem poslala Straneovi před čtyřmi hodinami. Takže jsi v pořádku, nebo...? Nedostala jsem na ni odpověď, ani ji nečetl. Napíšu proto další: Kdyby sis potřeboval promluvit, jsem tady. Pak se nad tím ale zamyslím, vymažu ji a místo toho pošlu jen zprávu beze slov plnou otazníků. Ještě chvíli počkám, pak se mu pokusím dovolat, ale když to spadne do hlasové schránky, zavěsím. Strčím telefon do kapsy, vyjdu z bytu a zabouchnu za sebou dveře. Zase není třeba se až tak moc snažit. To on způsobil všechen tenhle zmatek. Je to jeho problém, ne můj.\nMá práce spočívá v tom, že sedím u stolku v rohu hotelové haly a radím hostům s tím, kam se mají vydat nebo kde se najíst. Sezona pomalu končí, projíždí tudy už jen poslední hrstky turistů, kteří chtějí vidět červené listí javorů dřív, než se Maine zmocní zima. Nasadím strojený, ne upřímný úsměv a udělám rezervaci párečku, který u nás slaví první výročí, a zařídím, aby na ně po návratu do pokoje čekala lahev šampaňského. Je to sice nad rámec mých povinností, ale takové gesto rozhodně přinese slušné spropitné. Taky jedné rodince zavolám taxík, aby je odvezl na letiště. Chlápek, který u nás v hotelu bydlí služebně každé liché pondělí, mi přinese tři špinavé košile a zeptá se, jestli bych je mohla nechat přes noc vyčistit.\n„Postarám se o to,“ řeknu.\nMuž se usměje a zamrká na mě: „Jste nejlepší, Vanesso.“\nKdyž mám pauzu, zalezu si do prázdné kanceláře vzadu,\na zatímco žvýkám den starý sendvič, který zbyl z nějaké akce, projíždím telefon. Z kontrolování příspěvků na Facebooku se doslova stala závislost. Nedokážu zabránit prstům v pohybu ani očím, aby projížděly displej a sledovaly neustále narůstající počet lajků a sdílení. Už tam jsou desítky komentářů typu jste statečná, řekněte pravdu, já vám věřím. Zatímco je čtu, rozblikají se tři malé tečky – někdo zrovna píše další komentář, který se pak na síti, jako nějakým kouzlem, najednou objeví. Další příspěvek o síle a podpoře, po němž prudce odstrčím telefon na druhou stranu stolu a zbytek okoralého sendviče vyhodím do koše.\nUžuž se chystám vrátit do haly, když mi telefon zničehonic začne vibrovat. Příchozí hovor – Jacob Strane. Namísto toho, abych se ohlásila, se rozesměju – úlevou, že je naživu a že mi volá. „Jsi v pořádku?“\nNa okamžik se rozhostí mrtvolné ticho. Ztuhnu a zadívám se oknem ven na Monument Square, na podzimní trh a stánky s jídlem. Je začátek října, podzim je v plném proudu a všechno je jako ze žurnálu. Dýně a tykve, džbány s jablečným ciderem. Po náměstí kráčí nějaká žena ve flanelce a farmářkách, usmívá se a v šátku na prsou nese dítě.\nZhluboka si povzdechne. „Asi jsi to už viděla.“\n„Jo,“ přiznám, „viděla.“\nNa nic se ho neptám, ale i tak začne sám od sebe mluvit. Že kvůli tomu příspěvku na Facebooku zahájila škola vyšetřování a on že se připravuje na nejhorší. Předpokládá, že bude muset dát výpověď. Prý pochybuje, že se mu podaří doklepat školní rok, dost možná nevydrží ani do Vánoc. Jen s obtížemi zvládám vnímat obsah jeho slov, jsem v šoku, když slyším, jak je silný. Už je to pár měsíců, co jsme spolu mluvili naposledy. Tehdy jsem, poté co otec zemřel na infarkt, zpanikařila a pověděla Straneovi, že už takhle dál nemůžu – pořád dokola tentýž záchvat morálky, který mě přepadá celé ty podělané roky – po všech pracích, o které jsem přišla, rozchodech a zhrouceních, jako by snad to, že budu sekat latinu, mohlo nějak zpětně napravit všechno, co jsem kdy zpackala.\n„Ale vždyť se to vyšetřovalo, ještě když jsi ji učil?“ namítnu.\n„Znovu to otevřeli. Budou znovu všechny vyslýchat.“\n„Tak jestli tehdy rozhodli, žes nic špatnýho neudělal, proč by teď najednou měnili názor?“\n„Vidělas někdy poslední dobou zprávy?“ zeptá se. „Doba se změnila.“\nMám chuť mu povědět, že to přehání, že je nevinný, takže to bude v pohodě, ale vím, že má pravdu. Během několika posledních měsíců se daly věci do pohybu a celá řada žen veřejně obvinila muže z obtěžování nebo sexuálně motivovaných útoků. Cílem byly většinou celebrity – hudebníci, po litici, filmové hvězdy – a padlo to i na ty méně slavné. Bez ohledu na sociální postavení si všichni obvinění projdou tím samým. Nejprve všechno popřou. Pak když se ukáže, že humbuk kolem obvinění hned tak neutichne, odejdou s ostudou ze svého místa a posléze zveřejní cosi jako omluvu, která v podstatě nemá daleko k přiznání viny. V poslední fázi se odmlčí a ztratí se ze světa. Je dost bizarní sledovat tuhle hru den za dnem, vidět všechny muže klesat tak lehce ke dnu, jednoho po druhém.\n„To bude dobré,“ utěšuju ho, „všechno, co napsala, je přece lež.“\nStrane v telefonu nasaje vzduch a vzápětí ho s pískotem vypustí skrz zuby ven. „Já nevím, jestli lže. Záleží na úhlu pohledu.“\n„Ale vždyť ses jí skoro ani nedotkl. V tom příspěvku tvrdí, žes ji napadl.“\n„Napadení,“ ušklíbne se, „to může být cokoliv. Stejně jako může být ublížením na těle to, když někoho chytneš za zápěstí nebo do něj vrazíš ramenem. Je to jen takový bezobsažný právnický termín.“\nKoukám se z okna na farmářský trh, na vlnící se dav a hejna racků. Žena u stánku s jídlem otevře plechovou nádobu. Valí se z ní pára a trhovkyně z ní mezitím vytahuje tamales. „Vlastně mi minulý týden napsala.“\n„Chtěla vědět, jestli ji podpořím. Nejspíš si myslela, že to bude důvěryhodnější, když mě do toho taky zatáhne.“\n„Neodpověděla jsem. Samozřejmě.“\n„Aha,“ řekne, „samozřejmě.“\n„Měla jsem za to, že blafuje. Nenapadlo by mě, že by na to měla nervy.“ Předkloním se a opřu se čelem o okno. „To bude dobré. Víš, na čí straně jsem.“\nTeprve teď se uvolní a rozesměje se. Úplně živě vidím úlevu na jeho tváři i vějířky vrásek v koutcích očí. „Nic víc už slyšet nepotřebuju!“ zvolá.\nPo návratu ke stolku zase otevřu Facebook a naťukám do\nvyhledávače „Taylor Birchová“. Displej zaplní její profil. Projedu několik veřejně dostupných příspěvků, fotky a osobní údaje a pak se vrátím k příspěvku úplně nahoře o Straneovi. Čísla neustále rostou. Teď už to má 438 sdílení a 1800 lajků plus samozřejmě další komentáře, všechny víceméně na jedno brdo.\nJste naše inspirace.\nObdivuju vaši sílu.\nNebojte se říct pravdu, Taylor.\nKdyž jsem se se Stranem seznámila, bylo mi patnáct a jemu čtyřicet pět, dělilo nás nachlup přesně třicet let. Těmi slovy jsem ten rozdíl tehdy popisovala: „nachlup přesně“. Líbila se mi ta matematická preciznost – byl přesně třikrát starší než já. Dalo se krásně představit, že bych se do něj třikrát vešla: jedno moje já by se obtočilo kolem jeho mozku, další kolem srdce a poslední by se rozpustilo na tekutinu a zaplavilo jeho žíly.\nNa Browicku, jak říkal, už k nějakým aférkám mezi učiteli a žačkami párkrát v minulosti došlo, ale on sám s tím žádnou zkušenost neměl, protože přede mnou nic podobného nezažil. Byla jsem první studentka, u níž o tom začal uvažovat. Prý ve mně bylo něco, co ho přimělo to risknout. Něco na mně ho přitahovalo do té míry, že do toho šel.\nTo, že jsem byla mladá, pro něj nehrálo až takovou roli. Miloval v první řadě mou duši. Prý jsem byla obdařena mimořádnou emoční inteligencí, psala jako Pán Bůh a hlavně se mnou mohl mluvit a svěřovat se mi. Bylo ve mně cosi temně romantického, něco podobného, co měl v sobě i on sám. Než jsem se objevila, nikdo tuto jeho temnější stránku neobjevil.\n„To jsem prostě celý já,“ řekl, „když konečně najdu spříz\nněnou duši, musí jí být patnáct.“\n„Když už mluvíš o štěstí,“ kontrovala jsem, „zkus být patnáctiletá holka a mít za spřízněnou duši starýho chlapa.“\nOkamžitě se mi zadíval tváře, aby se přesvědčil, že to bylo míněno jako vtip – což samozřejmě bylo. S kluky mého věku jsem nechtěla mít nic společného – ty jejich lupy a akné – jak uměli být krutí, jak u holek řešili jen vzhled a jak nám hodnotili těla na žebříčku od jedné do deseti. Nebyla jsem jim souzená. Milovala jsem Straneovu rozvážnou obezřetnost, jeho pomalé namlouvání. Přirovnával barvu mých vlasů k javorovým listům, zahrnoval mě poezií – Emily, Edna, Sylvia. Naučil mě vnímat sebe samu tak, jak mě viděl on – jako dívku s rudými stuhami vlasů, která jej může pozřít jako vzduch. Miloval mě tak moc, že si někdy, potom co jsem už odešla ze třídy, sedl na mou židli, položil si hlavu na stolek a snažil se nasát, co tam ze mě zbylo. A to vše dávno předtím, než jsme se poprvé políbili. Pokud šlo o mě, byl velice opatrný. Ze všech sil se snažil ovládnout.\nNení až tak těžké určit, kdy to celé začalo, rozpomenout se na okamžik, kdy jsem vešla do sluncem zalité třídy a po prvé pocítila, jak se do mě vpil očima. Mnohem obtížnější je říct, kdy to celé skončilo, pokud to tedy vůbec někdy skončilo. Já sama říkám, že ten konec nastal, když mi bylo dvacet dva, kdy mi řekl, že se potřebuje dát trochu do kupy a že nemůže normálně žít, pokud jsem někde poblíž. Ale po celých těch deset let mi stejně pozdě v noci volával, oba jsme přiživovali vzpomínky a jitřili jimi rány, které jsme ani jeden nechtěli nechat zhojit.\nPředpokládám, že to budu já, na koho se za nějakých deset, patnáct let obrátí, až se jeho tělo začne postupně rozpadat. Zdá se to jako dost pravděpodobný konec celé téhle love story: všeho nechám a udělám pro něj všecičko jako věrný pes a on bude jen brát a brát.\nKdyž v jedenáct skončím v práci, procházím se vylidněnými ulicemi centra. Každý blok, který urazím, aniž se po dívám na Taylořin příspěvek, považuju za vítězství. Telefon dokonce nezkontroluju ani doma. Pověsím pracovní kostýmek na ramínko, uklidím v kuchyni, odlíčím se, v posteli si zakouřím a pak zhasnu. Sebeovládání.\nJak tak ležím ve tmě a cítím na nohou hladké povlečení, něco ve mně se hne. Hrozně moc potřebuju slyšet, že v žádném případě neudělal to, co tvrdí ta druhá dívka. Potřebuju, aby znova zopakoval, že ta holka lže, že lhala už před deseti lety a že lže i dnes, že jen podlehla volání všech těch ostatních obětí kolem.\nZvedne to ještě během prvního vyzvánění, jako by čekal, že mu zavolám. „Vanesso!“\n„Promiň, je pozdě.“ Zarazím se, nějak nevím, jak se ho zeptat na to, co chci vědět. Už je to tak hrozně dlouho, co jsme něco podobného dělali. Těkám očima po tmavém pokoji – rozeznávám obrysy otevřené skříně, stín na stropě vrhaný pouliční lampou. V kuchyni hučí lednice a kape kohoutek. Dluží mi to. Za to, že jsem mlčela, že jsem byla loajální.\n„Bude to rychlý,“ ujistím ho, „jen pár minut.“\nOzve se šustění peřin, jak se v posteli posadil a přesunul si telefon od jednoho ucha k druhému. Chvíli si myslím, že snad odmítne. Pak však úplně zjihnu, to když mi zpola šeptem začne líčit, čím jsem pro něj byla: Vanesso, byla jsi tak mladá a nádherná. Ještě jsi nebyla dospělá, ale měla jsi v sobě tolik života a takový žár, až mě to k smrti děsilo.\nLehnu si na břicho a strčím si mezi nohy polštář. Poprosím o nějakou vzpomínku, abych se do ní mohla ponořit. Zmlkne a v duchu listuje jednotlivými výjevy. „Jsme v kabinetu za učebnou,“ spustí, „je to uprostřed zimy. Ležíš na gauči a po celém těle máš husí kůži.“\nZavřu oči a rázem se ocitnu u něj v kabinetu. Všude kolem jsou bílé stěny a naleštěná dřevěná podlaha, na stole leží hromady neoznámkovaných prací, u zdi stojí odrbaný gauč a do toho všeho syčí radiátor. Jedno jediné okno, osmiúhelníkové, se sklem v barvě mořské pěny. Když mi to dělal, dívala jsem se právě na ně a představovala si, že jsem pod vodou – že mé tělo nic neváží a nechává se unášet, bez ohledu na to, kterým směrem je hladina.\n„Celou jsem tě líbal a pak přešel dolů. A v tobě to začalo vřít.“ Krátce se zasměje. „Tak jsi tomu říkala. Vřít. Všechny ty termíny, které sis vymyslela. Bylas tak stydlivá, nechtělas o tom mluvit, jen jsi chtěla, abych pokračoval. Vzpomínáš si?“\nNo, ve skutečnosti si to nepamatuju. Tolik vzpomínek z té doby mám jakoby v mlze nebo v nich něco chybí. Proto potřebuju, aby ta místa zaplnil, i když někdy tu dívku, kterou mi popisuje, vůbec nepoznávám.\n„Bylo pro tebe dost obtížné zůstat potichu,“ vypráví, „mu\nsela ses kousat do rtů, abys mlčela. Vzpomínám si, že jednou ses kousla do spodního rtu tak moc, až ti z něj začala téct krev, ale stejně jsi nechtěla, abych přestal.“ Zabořím obličej do matrace a drtím polštář, zatímco mi jeho slova zaplavují mozek a odnášejí mě do minulosti. Je mi patnáct, ležím s roztaženýma nohama od pasu nahá u něj na gauči, celá se třesu a hořím a on mi klečí mezi koleny a dívá se mi do tváře.\nProboha, Vanesso, tvůj ret, řekne. Krvácíš.\nZavrtím hlavou a zabořím prsty do čalounění. To nic, po kračuj. Dodělej to.\n„Bylas tak nenasytná,“ poznamená Strane, „to tvoje pevné tělíčko.“\nKdyž se mě zeptá, jestli si pamatuju, jak jsem se tehdy cítila, musím zhluboka vydechnout nosem, protože se v tu chvíli udělám. Ano, ano, ano. Pamatuju. Z těch vzpomínek dodnes žiju – všechny ty věci, které se mnou prováděl, jak se jeho zásluhou celé moje tělo svíjelo a jak jsem chtěla pořád víc a víc.\nK Ruby chodím osm měsíců – od chvíle, co umřel táta. Nejdřív to byla terapie na žal, ale postupně se to zvrhlo v hovory o mámě, o mém ex, jak mě nebaví práce, jak mě všechno štve. Je to trochu rozmařilost, i navzdory jejím smluvním taxám. Padesát babek týdně za to, že vás někdo poslouchá.\nOrdinaci má jen několik bloků od hotelu. Je to takový po\nkoj zalitý měkkým světlem se dvěma křesly, pohovkou a stolky s papírovými kapesníky. Z oken má výhled na Casco Bay, s hejny racků vznášejícími se nad rybářskými moly, s pomalu plujícími ropnými tankery, s turistickými obojživelnými vozítky, která zakvákají pokaždé, když vjedou do vody a promění se z autobusu na člun. Ruby je starší než já, ale starší spíš jako sestra než jako máma – má špinavě blond vlasy a nosí dost ležérní oblečení. Miluju zvuk jejích dřeváků, to jejich klapání, když jde přes ordinaci, aby otevřela dveře.\nTaky zbožňuju, jak vysloví mé jméno, když mě spatří, jako by se jí snad ulevilo, že to není někdo jiný.\nTenhle týden si povídáme o tom, že bych na blížící se svátky jela domů, prvně od doby, co tam není táta. Mám strach z toho, že bude máma v depresi a že nevím, jak s ní o tom mluvit. A tak s Ruby vymýšlíme strategii. Projedeme všechny možné scénáře, i jak bude máma případně reagovat na mou nabídku, jestli nepotřebuje pomoc.\n„Pokud budete dostatečně empatická,“ řekne Ruby, „mělo by to být v pohodě. Vy dvě jste si blízké. Zvládnete mluvit i o těžkých tématech.“\nBlízké? S mou matkou? Nehádám se s ní, ale není to pravda. Někdy se nestačím divit, s jakou lehkostí umím lidi oblafnout, dokonce aniž opravdu chci.\nVydržím se nepodívat na Facebook až do konce sezení,\nkdy Ruby vytáhne telefon, aby do něj zapsala termín naší další schůzky. Když vzhlédne, všimne si, jak zuřivě jezdím prstem po obrazovce mobilu. Zeptá se, jestli se přihodilo něco zásadního.\n„Nechte mě hádat,“ řekne, „odhalili dalšího zvrhlíka.“\nVzhlédnu od telefonu – nohy mám jako z olova.\n„Nemá to konce, co?“ usměje se smutně, „teď už není ces\nA začne mluvit o jednom z nedávných VIP odhalení – reži\nsérovi, který si vystavěl kariéru na filmech o násilí na ženách. Mimo natáčení svých filmů se však zjevně rád předváděl mladým herečkám a také je nutil k orálnímu sexu.\n„Kdo by to zrovna do tohohle chlápka řekl?“ podivuje se sarkasticky Ruby. „Ale jeho filmy jako důkaz bohatě stačí. Pod svícnem je vždycky největší tma.“\n„To proto, že jim to dovolíme,“ prohlásím, „děláme, že to nevidíme.“\nPřikývne. „Máte naprostou pravdu.“\nZ podobného hovoru mě úplně mrazí – balancuju na samé hraně propasti.\n„Jen nevím, co si myslet o všech těch ženách, které s ním dál a dál pracovaly,“ řeknu, „to si vůbec nevážily samy sebe?“\n„Ty ženy vinit nemůžete,“ odpoví Ruby. Neodporuju, jen jí podám šek.\nDoma se zkouřím a pak navzdory rozsvíceným světlům usnu na gauči. V sedm ráno se telefon na tvrdém dřevěném stolku rozvibruje příchozí textovkou. Rozespale se po něm natáhnu. Máma. Ahoj, zlatíčko, myslím na tebe.\nCivím na displej a snažím se odhadnout, co všechno tak může vědět. Taylořin příspěvek už visí na Facebooku tři dny, a i když máma není v kontaktu s nikým z Browicku, ten příspěvek se hodně sdílí. Navíc poslední dobou je máma na netu neustále a neúnavně lajkuje, sdílí posty a hádá se s konzervativními trolly. Klidně to mohla vidět.\nZavřu zprávu a otevřu Facebook. 2300 sdílení a 7900 lajků. Taylor také aktualizovala svůj veřejný status. VĚŘTE ŽENÁM.\nZabočíme na silnici první třídy, která vede do Browicku. Máma prohlásí: „Fakt bych chtěla, abys tam letos zapadla.“\nDneska se stěhuju na kolej a nastupuju do druhého ročníku internátní střední školy. Během téhle cesty má máma ještě poslední šanci přinutit mě leccos slíbit předtím, než jí zmizím na Browick a ona mě bude moct ovlivňovat už jen prostřednictvím telefonních hovorů nebo v čase prázdnin. Loni se strachovala, že na internátní škole zvlčím, takže jsem jí musela dát svoje slovo, že nebudu pít a nebudu s nikým spát. Letos mě zas donutí slíbit, že se pokusím najít si nějaké nové kamarády, což mi přijde ještě víc ponižující, dost možná i docela kruté. S Jenny jsme se rozkmotřily před pěti měsíci a pořád to ještě bolí. Už jen z toho obratu „noví kamarádi“ se mi zvedá žaludek. Už jen ta samotná představa mi připadá jako zrada.\n„Já jen nechci, abys celé dny a noci proseděla u sebe v pokoji,“ řekne, „to je to tam vážně tak hrozné?“\n„Kdybych byla doma, taky bych jen vysedávala u sebe v pokoji.“\n„Jenže ty nejsi doma. O to snad jde, ne? Vzpomínáš, jak jsi\nříkala něco o sociálních vazbách, když jsi nás přesvědčovala, abychom tě tam pustili?“\nZanořím se ještě hlouběji do sedadla a přeju si, aby mě spolklo a abych přitom nemusela poslouchat, jak proti mně používá moje vlastní argumenty. Před rokem a půl, když za námi do osmé třídy přišel zástupce z Browicku a přehrál nám náborářské video, v němž nám ukázal pěstěný kampus zalitý zlatavými paprsky, a já jsem začala pomalu zpracovávat naše, aby mi dovolili se tam přihlásit, jsem sestavila dvacetipoložkový seznam důvodů „Proč je Browick lepší než státní škola“. Jedním z nich byly i sociální vazby spolu s poměrem absolventů přijatých na vysokou školu a také výběrem univerzitních seminářů, prostě věci, které jsem převzala z letáku. Nakonec je přesvědčily dva argumenty – když jsem získala stipendium, tudíž je to nemělo nic stát, a pak taky to, že zrovna došlo ke střelbě na střední škole Columbine. Celé dny jsme se dívali na CNN, na ty pořád dokola se opakující záběry dětí utíkajících ve snaze zachránit si život. Když jsem prohlásila: „Něco takového by se na Browicku nemohlo stát,“ oba rodiče si vyměnili dlouhý pohled, jako bych právě vyslovila něco, co si už stejně mysleli.\n„Celé léto ses plácala v depresi,“ prohlásí máma, „nastal čas to ze sebe setřást a konečně něco udělat se svým životem.“\nZamumlám sice „to není pravda“, ale přesně tak to bylo. Pokud jsem se zrovna neválela před televizí, ležela jsem v houpací síti se sluchátky na uších a poslouchala písničky, které mě zaručeně rozbrečely. Máma říká, že nimrání se v citečkách nikam nevede, že vždycky bude něco, kvůli čemu budu smutná, a že tajemstvím šťastného života je nenechat se ovládnout negací. Jenže ona nechápe, jak uklidňující smutek je, jak se po těch hodinách v houpací síti s Fionou Apple ve sluchátcích cítím víc než jen šťastná.\nV autě zavřu oči. „Kéž by jel s náma i táta, to bys se mnou takhle nemluvila.“\n„Řekl by ti totéž.“\n„To ano, ale byl by milejší.“\nDokonce i přes zavřené oči vnímám vše, co venku za okny míjíme. Je to teprve můj druhý rok na Browicku, ale tuhle cestu jsme absolvovali už tucetkrát. Střídají se tam mléčné farmy a zvlněná krajina západního Maine, obchody se smíšeným zbožím s reklamními poutači na zbraně a živé návnady, usedlosti s propadlými střechami a odlupující se barvou, spousta zrezivělých aut na dvorech zarostlých metr vysokou trávou a zlatobýlem. Jakmile však vjedete do Norumbegy, je to učiněná krása. Dokonalé centrum města, pekařství, obchod s knihami, italská restaurace, kadeřnictví a veřejná knihovna a na kopečku pak kampus Browicku se zářícím bílým dřevěným obložením a cihlovými zdmi.\nMáma projede vstupní bránou. Velká cedule s nápisem Browická střední je na počest prvního dne ozdobená hnědými a bílými balónky. Úzké ulice kampusu přetékají auty, ledabyle zaparkovanými SUV napěchovanými věcmi, a také rodiči a novými studenty, kteří si prohlížejí školní budovy.\n„Jsi chytrá a zajímavá holka,“ řekne, „měla bys mít spoustu kamarádek. Nemusíš trávit všechen svůj čas jen s jedním člověkem.“\n„Jenny a já jsme spolu bydlely, mami.“\n„A co jako? Mohlas mít i jiné přátele. Fixovat se jen na jednoho jediného člověka prostě není nejlepší, nic jiného tím říct nechci.“\nJak se blížíme ke školnímu trávníku, cesta před námi se rozděluje do dvou směrů. Máma cvrnkne do levého blinkru, pak do pravého. „Kudy mám jet?“\nVzdychnu a ukážu doleva.\nGould je jen malá kolej, spíš takový domek s osmi pokoji a jedním bytem pro dozor. Minulý rok jsem si v ubytovací loterii vylosovala nízké číslo, takže jsem dostala jednolůžák, což pro studenty druhého ročníku nebývá právě obvyklé. Musíme jít s mámou celkem čtyřikrát, abychom do pokoje nanosily všechny moje věci – dva kufry oblečení, krabici knih, další polštáře a deky a taky přehoz, který mi ušila ze starých triček, z nichž už jsem vyrostla, a pak i stojací větrák, který zapneme hned, jak ho postavíme doprostřed místnosti.\nZatímco vybalujeme, procházejí kolem otevřených dveří lidé – rodiče, studenti, po chodbě taky tam a zpátky pobíhá čísi malý bratr, a to tak dlouho, až nakonec zakopne, spadne a rozbrečí se. V jednu chvíli máma odejde do koupelny a já uslyším, jak někoho neupřímně úslužným tónem zdraví. Odpoví jí hlas nějaké další matky. Přestanu skládat knihy do police nad stolem a zaposlouchám se. Přimhouřím oči, abych si ten hlas lépe zařadila – Jennyina máma.\nMáma se vrátí do pokoje a zavře dveře. „Začíná tam být trochu moc živo,“ poznamená.\nUložím knihy na polici a pak se jí zeptám. „To byla máma Jenny?“\n„Jenny jsi taky viděla?“\nMáma přikývne, ale nic víc už neřekne. Chvíli vybalujeme mlčky. Když pak povlékáme postel a natahujeme prostěradlo na proužkovanou matraci, podotknu na téma Jenny: „Upřímně, vlastně je mi jí docela líto.“\nLíbí se mi, jak to zní, ale samozřejmě to je lež. Včera večer jsem se hodinu mučila před zrcadlem ve svém pokoji a snažila se vidět sebe samu tak, jak by mě mohla vidět i Jenny: za jímalo mě, jestli si všimne toho, že jsem si zesvětlila vlasy citronovou šťávou a že mám v uších nové kruhy.\nDodám ještě: „I kdyby se se mnou chtěla usmířit, já už bych s ní nemarnila čas.“\nMáma se sotva znatelně usměje a uhladí mi přehoz na pos teli. „Ještě pořád chodí s tím klukem?“ Tím klukem myslí Toma Hudsona, Jennyina přítele a důvod toho, proč jsme se rozkmotřily. Pokrčím rameny, jako že netuším, i když to vím. Samozřejmě že to vím. Celé léto jsem kontrolovala Jennyin profil na AOL a v jejím statusu pořád stálo „zadaná“. Takže jsou spolu.\nNež máma odjede, dá mi ještě čtyři dvacetidolarovky a já jí slíbím, že každou neděli zavolám. „Ne že zapomeneš!“ nařídí mi. „A přijeď na tátovy narozeniny.“ Při objetí mě stiskne takovou silou, že mi málem zláme kosti.\n„Promiň, promiň.“ Nasadí si brýle, aby zakryla ubrečené oči. Při odchodu na mě ještě ve dveřích pokoje namíří prst: „Měj se ráda. A buď milá.“\nVyženu ji pryč. „Jasně, jasně, jasně.“ Když vyjde ven, sleduju ji, jak kráčí po chodbě a vzápětí zmizí na schodišti. Je pryč. Jak tam tak postávám, zaslechnu dva blížící se hlasy, veselý hlahol matky a dcery. Vklouznu do bezpečí svého pokoje – Jenny se svou mámou. Byl to jen letmý pohled, ale dost dlouhý na to, abych si všimla, že má kratší vlasy a na sobě šaty, které jí celý minulý rok visely ve skříni, ale nikdy jsem je na ní neviděla.\nLežím na zádech na posteli, pohledem kloužu po pokoji a naslouchám loučení na chodbě, popotahování i tichému pláči. Vzpomenu si na to, jaké to bylo před rokem, když jsem se nastěhovala do koleje pro první ročník – jak jsme tu první noc zůstaly s Jenny dlouho vzhůru a poslouchaly z jejího kazeťáku The Smiths a Bikini Kill, kapely, o nichž jsem do té doby neslyšela, ale dělala jsem, že je znám, protože jsem se bála, že budu vypadat jako loser, venkovská nána. Bála jsem se, že kdybych tak působila, už by mě pak neměla ráda. Během několika prvních dní na Browicku jsem si zapsala do deníčku: Úplně nejvíc se mi líbí, že tu jsou lidi jako Jenny. Je tak děsně cool a už jen to, že se kolem ní můžu motat, mi třeba pomůže na\nučit se být taky taková. Ten zápis jsem už dávno vytrhla a vyho\ndila. Stačilo se na něj podívat a tvář mi hořela hanbou.\nDospělým dozorem na Gouldu je slečna Thompsonová,\nnová učitelka španělštiny, která je čerstvě po škole. Na\nprvním setkání koleje nám rozdá barevné fixky a papírové cedulky, abychom si udělaly jmenovky na dveře. Ostatní holky na koleji jsou z vyšších ročníků, já a Jenny jsme jediné druhačky. Při výrobě své jmenovky se Jenny nad stolem hrbí tak moc, že jí hnědé mikádo padá do obličeje. Když se pak rozhlédne po místnosti, přeskočí mě pohledem, jako bych vůbec neexistovala.\n„Dřív než se vrátíte do pokojů, pojďte ještě sem a vezměte si tohle,“ pobídne nás učitelka. Přidrží před námi igelitovou tašku. Nejdřív si myslím, že tam má bonbony, ale je plná stříbrných píšťalek.\n„Nejspíš je nebudete potřebovat,“ dodá, „ale je dobré je u sebe nosit, pro jistotu.“\n„Na co potřebujeme píšťalku?“ podivuje se Jenny.\n„Víte, je to kvůli bezpečnosti.“ Slečna Thompsonová nasadí tak široký úsměv, který prozradí, že je nervózní.\n„Ale minulý rok jsme je neměly.“\n„To kdyby tě chtěl někdo znásilnit,“ vysvětlí jí Deanna Perkinsová. „Zapískáš, abys ho tím zastavila.“ Přiloží píšťalku ke rtům a mocně do ní foukne. Její zvuk se nese po chodbě a je tak suprově pronikavý, že to hned musíme vyzkoušet všechny.\nSlečna Thompsonová se snaží ten kravál překřičet. „Fajn, fajn,“ rozesměje se, „asi není špatný nápad vyzkoušet, jestli fungují.“\n„Fakt by to někoho zastavilo, kdyby tě chtěl znásilnit?“ diví se Jenny.\n„Když tě bude chtít někdo znásilnit, nezastaví ho nic,“ prohlásí Lucy Sullivanová.\n„To není úplně pravda,“ namítne slečna Thompsonová. „A tyhle píšťalky nemáte jen kvůli znásilnění. Slouží obecně pro bezpečnost. Kdykoliv se nebudete v kampusu cítit v bezpečí, stačí písknout.“\n„Kluci mají taky píšťalky?“ zeptám se.\nLucy a Deanna protočí oči. „Na co by jako kluci potřebovali píšťalky?“ zeptá se Deanna. „Používej mozek.“ Tehdy se Jenny nahlas rozesměje, jako by ty oči Lucy a Deanny obrácené v sloup snad nestačily.\nPrvní den vyučování to v kampusu na kopci vře a prkny pobité budovy i parkoviště jsou úplně plné. K snídani si vypiju černý čaj. Sedím na samém konci dlouhého dřevěného stolu, ale mám žaludek až moc na vodě na to, abych zvládla jíst. Očima těkám po jídelně, jejíž strop připomíná katedrálu, sleduju nové tváře a pozoruju i to, jak se změnily ty důvěrně známé. Všímám si všeho a všech. Postřehnu například, že si teď Meghan Athertonová sčesává vlasy doleva, aby schovala šilhavé oko, i že Jeremy Rice krade každé ráno u snídaně banán. Ještě předtím, než začal Tom Hudson chodit s Jenny, jsem takhle vypozorovala přesné pořadí triček kapel, které střídá pod košilí. Skoro to až nahání hrůzu, vědět toho tolik o jiných lidech, když jsem si zároveň jistá, že o mně nikdo nic neví.\nPo snídaní ještě před prvním vyučovacím blokem se koná shromáždění studentů s proslovem, v podstatě jde o takovou motivační řeč, která nás má povzbudit do dalšího roku. Proudíme do sálu, dřevem obložené auditorium s rudými sametovými závěsy je vyhřáté a do oblouku vyskládané řady židlí úplně hoří ve světle prudkých slunečních paprsků. Zpočátku, když ředitelka Gilesová s prošedivělým mikádem zastrčeným za ušima probírá pro ni typicky roztřeseným hlasem školní řád a pravidla, působí ještě všichni svěže a soustředěně, ale ve chvíli, kdy ředitelka konečně sleze z pódia, je už aula úplně rozpálená a vydýchaná. O pár řad za námi kdosi zaúpí: „Jak dlouho ještě?“ Profesorka Antonová dotyčného zpraží přes rameno pohledem. Anna Shapirová se vedle mě ovívá dlaněmi, jako by v nich měla vějíř. Otevřenými okny dovnitř vane větřík a čechrá spodní lem sametových závěsů.\nTehdy na pódium zamíří profesor Strane, vedoucí katedry angličtiny, učitel, kterého jsem už zahlédla, ale nikdy s ním nemluvila. Má černé vlnité vlasy a černý plnovous, taky brýle, od nichž se odráží světlo, takže mu není vidět do očí. První, čeho si na něm všimnu – čeho si musí všimnout úplně každý – je jeho postava. Není tlustý, spíš obrovitý a mohutný a tak vysoký, že se hrbí, jako by se snad jeho tělo omlouvalo za to, že zabírá tolik místa.\nNa pódiu si musí povytáhnout mikrofon tak vysoko, jak jen to jde. V brýlích se mu odráží slunce. Jakmile začne mluvit, sáhnu do batohu a vytáhnu rozvrh. Tomu jako poslední hodina tohoto dne vévodí americká literatura vyučovaná samotným profesorem Stranem.\n„Dnes tu před sebou vidím mladé lidi, které čekají veliké věci,“ duní z reprobeden jeho slova, všechna tak precizně vyslovená, že je to málem k nesnesení. Ostré souhlásky, dlouhé samohlásky, uspává to i surově budí zároveň. Jsou to pořád tytéž fráze dokola – vydejte se vzhůru k výšinám, je fuk, že bude te zaostávat, třeba jednoho dne přistanete na Měsíci – ale je dobrý řečník a umí to podat tak, aby to mělo patřičnou hloubku.\n„Tento akademický rok ze sebe vydolujte své nejlepší já,“ pokračuje. „Překonejte se a pomozte nám udělat z Browicku ještě lepší místo. Zanechte tu svou stopu.“ Sáhne do zadní kapsy, vytáhne z ní červený kapesník a otře si jím čelo. Odhalí tak tmavou propocenou skvrnu, která se mu rozlévá v podpaží.\n„Učím na Browicku už patnáct let,“ pokračuje, „a za těch patnáct let jsem byl svědkem nejrůznějších smělých činů zdejších studentů.“\nZavrtím se na židli. S vědomím, že se mi kolena zezadu potí stejně jako loketní jamky, se snažím přijít na to, jaké smělé činy může mít na mysli.\nLetos na podzim mám francouzštinu a biologii pro pokročilé, univerzitní seminář ze světových dějin, geometrii\n(takovou tu pro matematická trdla, profesorka Antonová jí\nříká geometrie pro tupce), volitelný předmět nazvaný Politi\nka Spojených států a média, kde si pouštíme CNN a mluvíme\no blížících se prezidentských volbách. A pak taky americkou\nliteraturu pro pokročilé. První den lítám sem a tam po kam\npusu, čím dál tím víc obtěžkaná knihami. Nárůst úkolů mezi\nprvním a druhým ročníkem je zcela markantní. Jak den po\nstupuje a každý učitel nás varuje před těžkostmi, které nás\nčekají, před všemi zkouškami a úkoly, a to vše v rychlém, ně\nkdy přímo zběsilém tempu – protože tohle přece není oby\nčejná škola a my nejsme obyčejní studenti, a jakožto výjimeč\nní studenti se musíme umět těžkostem postavit, měli bychom\njich umět využít ve svůj prospěch – jsem čím dál vyčerpanější. Uprostřed dne už fakt nemůžu, tak se namísto oběda během polední pauzy vrátím zpátky na Gould, stočím se v posteli do klubíčka a brečím. Musím se ptát sama sebe, proč se vůbec snažit, když to bude tak hrozně náročné. Vím, že to je špatný přístup, zvlášť hned první den zase řešit, co vůbec pohledávám na Browicku, proč mi vlastně dávali stipendium, jak dospěli k tomu, že jsem dost chytrá na to, abych tu mohla studovat. Je to taková spirála úvah, jíž jsem si už kolikrát prošla a vždy dospěla ke stejnému závěru: něco se mnou není v pořádku, tahle moje vnitřní slabost, která navenek působí jako lenost, tenhle strach z práce. Krom toho se nezdá, že by někdo další na Browicku měl takové problémy jako já. Chodí si z hodiny na hodinu a na všechno znají odpověď, jsou vždycky připravení. Zdá se, že pro ně je to hračka.\nKdyž toho dne na poslední hodinu dorazím do učebny\namerické literatury, první, čeho si všimnu, je skutečnost, že si profesor Strane mezitím převlékl košili. Stojí v přední části třídy, opírá se o tabuli, ruce má založené na prsou a vypadá ještě mohutněji než předtím na pódiu. V místnosti nás je deset, včetně Jenny a Toma. Jak postupně vcházíme do třídy, každého z nás počastuje pohledem, jako by nás nějak poměřoval. Když vejde Jenny, jsem už u svého stolku a Tom sedí jen dvě židle ode mě. Jakmile ji uvidí, jeho tvář se rozzáří a hned jí pokyne, aby si sedla na volné místo mezi námi – je úplně mimo – vůbec nechápe, že to absolutně nepřichází v úvahu. Jenny si chytne popruh batohu a zlehounka se usměje.\n„Sednu si radši sem,“ řekne. Má tím na mysli opačnou stranu, což znamená ne vedle mě. „Tady je to lepší.“ Pohledem se mi vyhne úplně stejně, jako to udělala při shromáždění na koleji. Svým způsobem je to děsně hloupé, když musí tak usilovně předstírat, že naše přátelství nikdy neexistovalo.\nKdyž zvonění oznámí začátek hodiny, profesor Strane se ani nepohne. Dál se opírá o tabuli. Předtím než začne mluvit, počká, až sami utichneme. „Předpokládám, že vy se mezi sebou znáte,“ spustí, „ale já vás všechny neznám.“\nPřesune se ke stolu a namátkou nás vyvolává, ptá se, jak se jmenujeme a odkud jsme. Některých se ptá i na další věci – jestli máme doma nějaké zvíře, kde jsme byli nejdál, kdybychom si mohli vybrat nové jméno, jaké by to bylo. Jenny se zeptá, v kolika letech se prvně zamilovala, až z toho celá zrudne. Tom vedle ní zrudne taky.\nKdyž přijde řada na mě, řeknu: „Jmenuju se Vanessa Wye ová a vlastně nejsem odnikud.“\nProfesor Strane se posadí. „Vanessa Wyeová, původem odnikud.“\nNervózně se rozesměju, když slyším, jak hloupě má vlastní slova znějí z úst někoho jiného. „Chtěla jsem tím jen říct, že to místo, odkud pocházím, vlastně není skutečné město. Jmenuje se Okrsek 29.“\n„Tady v Maine?“ podiví se. „Tak to přesně vím, kde je. Tím směrem je jezero s krásným jménem, myslím něco s velrybou.“\nPřekvapeně zamrkám. „Říká se mu Velrybí hřbet. Bydlíme přímo u něj. Jsme tam jediný celoročně obývaný dům.“ Jak tak mluvím, divně mě bodne u srdce. V Browicku pocit stesku zažívám jen málokdy, ale možná to je tím, že jen málokdo tuší, odkud pocházím.\n„Jako vážně?“ Profesor Strane se na okamžik zamyslí. „Nepřipadáte si tam někdy osamělá?“\nNa okamžik jsem jako omráčená. Ta otázka tne do živého – čistý řez. Já sama bych život hluboko v lesích nikdy nenazvala osamělý, ale když jsem to teď slyšela z úst profesora Stranea, uvědomím si, že má asi pravdu, nejspíš tomu tak bylo vždy. Je mi najednou hrozně stydno, jako bych tu osamělost měla vepsanou do tváře tak zjevně, že učiteli stačí jediný pohled, aby poznal, jak osamělý člověk jsem. Vymáčknu ze sebe jen „někdy asi ano“, ale Strane se už přesunul ke Gregovi Akersovi s otázkou, jaké to bylo přestěhovat se z Chicaga na úpatí západního Maine.\nKdyž se všichni představíme, oznámí nám, že tohle bude letos náš nejtěžší předmět. „Většina studentů mě považuje za nejpřísnějšího učitele z celého Browicku,“ oznámí. „Dokonce jsem už i slyšel, že jsem byl přísnější než jejich učitelé na univerzitě.“ Zabubnuje prsty o stůl a čeká, až na nás tíže jeho slov plně dolehne. Poté přejde k tabuli, vezme kousek křídy a začne psát. Přes rameno ještě prohodí: „Už byste si asi měli zapisovat.“\nVylovíme sešity a on mezitím spustí přednášku o Henrym Wadsworthu Longfellowovi a jeho básni Píseň o Hiawathovi, o níž jsem do té doby neslyšela, nejspíš nejsem jediná. Když se však zeptá, jestli ji známe, všichni do jednoho přikývneme. Nikdo nechce být za hlupáka.\nZatímco přednáší, prohlížím si v rychlosti třídu. Je v podstatě stejná jako všechny ostatní na oddělení humanitních věd – dřevěná podlaha, vestavěné knihovny, zelené tabule a stolky – ale tahle působí nějak víc zabydleně a útulně. Na zemi u tabule leží perský koberec, v samém středu s vyšla panou cestičkou, pak tu je masivní dubový stůl osvícený zelenými bankovními lampičkami, na skříňce se zásuvkami stojí kávovar a hrnek s harvardským znakem. Okny dovnitř zavane vůně čerstvě posekané trávy a dolehne zvuk startujícího auta. Profesor Strane píše na tabuli verš z Longfellowa s takovou vehemencí, až přitom rozdrtí křídu. V jednu chvíli přestane psát, otočí se na nás a řekne: „Jestli byste si měli z těchto hodin něco odnést, pak je to poznání, že svět tvoří nekonečně mnoho vzájemně propojených příběhů, z nichž každý je platný a pravdivý.“ Zapíšu si to slovo od slova.\nDo konce výuky zbývá pět minut, když tu přednáška zničehonic skončí. Strane najednou spustí ruce podél těla a nahrbí se. Odejde od tabule, posadí se ke katedře, promne si obličej a zhluboka si povzdechne. Nakonec vyčerpaným hlasem prohlásí: „První den se vždycky tak vleče.“\nČekáme u svých stolků a nevíme, co dál. Pera nám zamrzla nad sešity.\nSundá si ruce z obličeje. „Do prdele,“ prohlásí, „jsem úplně grogy.“\nJenny se u svého stolku nervózně zasměje. Učitelé někdy ve třídě vtipkují, ale ještě jsem nikoho z nich neslyšela říct cokoli sprostého. Ani mě nikdy nenapadlo, že by k tomu mohlo dojít.\n„Vadí vám to sprosté slovo?“ zeptá se. „Nejspíš jsem vás\nměl nejdřív požádat o svolení.“ Proplete si prsty na rukou – čirý sarkasmus. „Pokud má někdo s mým zemitým slovníkem problém, ať promluví teď, nebo mlčí navždy.“\nNikdo se samozřejmě neozve.\nNěkolik prvních týdnů školního roku uplyne jako voda, jedna hodina střídá druhou, k snídani černý čaj a k obědu sendvič s burákovým máslem, k tomu dlouhé hodiny vysedávání po knihovnách, po večerech filmy ve společenské místnosti Gouldu. Vykoleduju si trest za to, že jsem nebyla na kolejní schůzce, ale povede se mi přemluvit slečnu Thompsonovou, aby mě nechala vyvenčit jí psa místo toho, abych s ní hodinu seděla v kolejní studovně, do čehož se ani jedné z nás nechce. Rána před vyučováním většinou trávím tím, že dodělávám na poslední chvíli úkoly, protože ač se snažím sebevíc, mám v jednom kuse skluz, vždy jsem několik kroků za ostatními. Nejspíš bych s tím měla něco udělat, učitelé tvrdí, že jsem bystrá, ale nesoustředěná a nedostatečně motivovaná, což je ale jen hezčí způsob, jak o někom říct, že je líný.\nUběhlo jen pár dní od nastěhování a můj pokoj už je v příšerném stavu, všude se válí oblečení, papíry a hrnky s nedopitým čajem. Ztratila jsem diář, který mi měl pomáhat vše zvládat, ale něco takového se dalo čekat, protože já ztratím úplně všechno. Minimálně jednou týdně otevřu dveře a na klice visí klíče, které mi tam dal někdo, kdo je našel v kou pelně nebo jídelně. V jednom kuse řeším, kde co mám – učebnice končí zaklíněné mezi postelí a zdí, úkoly nacházím zmuchlané na dně batohu, učitelé se ustavičně pohoršují nad mými pomačkanými pracemi a vyhrožují, že mi začnou strhávat body za úpravu.\n„Potřebujete nějaký systém!“ zvolá učitel na historickém semináři, když horečně listuju učebnicí a hledám poznámky, které jsem si udělala předchozího dne. „Máme teprve druhý týden. Jak můžete být takový chaotik?“ To, že nakonec poznámky najdu, jeho komentář nijak nezmírní; jsem lajdák a lajdáctví je na Browicku známkou slabosti, vážná charakterová vada.\nZdejší učitelé a jejich svěřenci se jednou měsíčně scházejí, obvykle u příslušného učitele doma, ale naše výchovná poradkyně profesorka Antonová nás k sobě nikdy nebere. „Potřebuju mít stanovené určité hranice,“ řekne, „ne všichni učitelé se mnou v tomto souhlasí, ale to je v pořádku. Pokud si chtějí studenty pustit do všech oblastí svého života, prosím. Ale já ne. Vyrazíme si do restaurace, najíme se, trošku si popovídáme a pak půjdeme všichni domů. Hranice.“\nNa první setkání tohoto školního roku nás vezme do italské restaurace v centru. Zatímco se soustředím na dlouhou špagetu namotanou na vidličku, profesorka Antonová lamentuje, že pokud jde o mé současné problémy, nejurgentnější ze všech je moje neorganizovanost. Když jí povím, že na tom zapracuju, snažím se, abych u toho nezněla moc vzpurně. Pokračuje dál, aby se všemi svěřenci kolem stolu probrala jejich hodnocení. Nikdo další s organizovaností problémy nemá. Každopádně mé hodnocení není zdaleka nejhorší. Kyle Guinn neodevzdal dvě práce, což je hodně vážné pro vinění. Když ho profesorka Antonová seznamuje s jeho výsledky, všichni klopíme zrak ke svým těsto vinám s úlevou, že na tom nejsme tak špatně jako on. Na konci večeře, když už máme prázdné talíře, pošle kolem stolu dózu s malými, doma upečenými koblihami s třešňovou náplní.\n„To jsou pampušky,“ vysvětlí, „původem ukrajinské, jako moje maminka.“\nVyjdeme z restaurace a zamíříme zpátky do kampusu, ale profesorka Antonová mě ještě dožene. „Vanesso, zapomněla jsem vám říct, že byste si měla zapsat nějaký volitelný předmět. Možná i dva. Měla byste myslet na přihlášky na vysokou. Teď je to bída.“ Nadhodí různé nápady a já celou dobu přikyvuju. Vím dobře, že bych se měla víc zapojit a už jsem to i zkusila – minulý týden jsem se vypravila do francouzského klubu, ale okamžitě jsem odtamtud zase vypadla, když jsem zjistila, že jeho členové na sobě mají na každé schůzce malé černé barety, což byla hrůza už jen od pohledu.\n„A co tvůrčí psaní?“ navrhne. „To by vám sedlo, ty vaše básně a tak.“\nUž jsem o tom taky přemýšlela. Kroužek tvůrčího psaní vydává sborník, minulý rok jsem ho přečetla do začátku do konce, porovnala básně v něm otištěné s těmi svými a snažila se být při posuzování jejich kvality objektivní.\nPoloží mi ruku na rameno. „Promyslete to. Profesor Strane je pro tento rok školní poradce, dobře se v tom vyzná.“\nVzápětí se ohlédne přes rameno, zatleská a rusky něco zavolá na lidi loudající se za námi, což má z nějakého důvodu větší úspěch, než kdyby to pronesla anglicky.\nKlub tvůrčího psaní má jen jednoho dalšího člena – Jesseho Ly, třeťáka a hlavně kluka, který se na Browicku asi nejvíc blíží definici „gotik“, navíc se o něm říká, že je homosexuál. Když vejdu do třídy, už sedí u stolku, před sebou štos papírů, nohy v kanadách má položené na židli, za uchem strčené pero. Ve chvíli, kdy projdu dveřmi, vzhlédne, ale nic neřekne. Pochybuju, že vůbec ví, jak se jmenuju.\nProfesor Strane však vyskočí od stolu a vyrazí směrem ke mně. „Jdete na klub?“ zeptá se.\nOtevřu pusu, ale nevím, co říct. Kdybych byla tušila, že jediný další člen bude Jesse, nejspíš bych nepřišla. Nejradši bych vycouvala ještě teď, ale profesor Strane je tak nadšený, třese mi rukou a rozplývá se: „Právě jste navýšila počet členů o sto procent,“ takže je mi jasné, že už nemůžu změnit názor.\nZavede mě ke stolku a posadí se vedle mě. Vysvětlí mi, že ta hromada papírů jsou příspěvky do sborníku. „Všechno to jsou studentské práce,“ řekne. „Pokuste se pokud možno nehledět na jména. Než vynesete verdikt, každý příspěvek pečlivě pročtěte.“ Poradí mi, abych si dělala po straně poznámky, a nakonec každý text ohodnotila od jedné do pěti, jedna jako absolutní ne a pět rozhodně ano.\nJesse, aniž vzhlédne, utrousí: „Já tam dělám fajfky, aspoň\ntak jsme to dělali loni.“ Ukáže na všechny papíry, které již pročetl, na fajfku v pravém horním rohu s plusem nebo fajfku s mínusem. Strane povytáhne obočí, zjevně ho to popudilo, ale Jesse si toho nevšímá, zajímá ho jen báseň, kterou právě čte.\n„Zvolte si každý metodu, jakou uznáte za vhodné,“ po\ndotkne Strane. Usměje se na mě a zamrká. Když vstává, poplácá mě přitom po rameni.\nJakmile se Strane posadí zpátky za katedru na druhé straně\ntřídy, vezmu svrchu hromady jeden příspěvek nazvaný „Nejhorší den jejího života,“ od Zoe Greenové. Zoe se mnou chodila loni na algebru a smála se mi, kdykoliv mě Seth McLeodová nazvala Velká zrzka, jako by to bylo to nejvtipnější, co kdy slyšela. Zavrtím hlavou a snažím se na to nemyslet. Právě proto profesor Strane říkal, že se nemáme koukat na jména.\nJejí příběh je o dívce v nemocniční čekárně, jejíž babička\nprávě umírá. Nudí mě to už na konci prvního odstavce. Jesse si všimne, jak listuju papíry, abych zjistila, jak je to celé ještě dlouhé. Šeptem mi řekne. „Pokud je to blbý, nemusíš to číst celý. Minulý rok jsem byl redaktor sborníku, když byla poradcem ještě Bloomová, a jí to nevadilo.“\nStočím pohled směrem k profesoru Straneovi hrbícímu se za stolem nad štosem papírů. Pokrčím rameny a řeknu. „Budu číst dál, to je v pohodě.“\nJesse zaostří na papír, který držím. „Zoe Greenová? Není to náhodou ta holka, co loni projela debatní turnaj?“ Je to tak – Zoe, která měla hájit trest smrti, propukla během finálového kola v pláč, když ji její oponent, Jackson Miller, nazval rasistkou a nemorálním člověkem, což by nejspíš až tolik nevadilo, kdyby Jackson nebyl černoch. Poté co oznámili, že vyhrál Jackson, se Zoe nechala slyšet, že jeho argumentace byla založena na osobních invektivách a že je to proti pravidlům soutěže, takže nakonec vyhráli oba, což je pěkná kravina a všichni to věděli.\nJesse se předkloní a vytrhne mi povídku z ruky, naškrábe do pravého rohu fajfku mínus a hodí ji na hromadu zamítnutých. „Voilà,“ zvolá.\nZatímco s Jessem čteme, profesor Strane po zbytek ho diny známkuje za katedrou úkoly. Tu a tam vstane, něco si okopíruje nebo dojde pro vodu do kávovaru. V jeden okamžik si oloupe pomeranč a celou učebnu prostoupí jeho vůně. Když je hodina u konce a já už chci vstát a odejít, tak se mě Strane zeptá, jestli přijdu i příště.\n„Nejsem si jistá,“ přiznám, „zatím zkouším různé kluby.“\nUsměje se a počká, až Jesse odejde. „No, po sociální stránce to asi moc terno není.“\n„Tak to je mi jedno,“ řeknu, „nejsem zrovna společenský člověk.“\n„No,“ rozesměju se, protože nejsem zvyklá, že by někdo bral vážně to, co řeknu. „Nevím. Prostě jen nemám hordu přátel.“\nZamyšleně přikývne. „Chápu, co máte na mysli. Já jsem býval taky rád sám.“\nNěco ve mně chce říct, ne, já nejsem ráda sama, ale možná má pravdu. Možná jsem cíleně samotář, jsem radši sama.\n„Měla jsem nejlepší kamarádku, Jenny Murphyovou,“ řeknu. „Chodí taky na angličtinu.“ Nějak to ze mě vylétne, aniž to vůbec chci říct. Víc jsem nikdy žádnému učiteli nepověděla, natož muži, ale kvůli tomu, jak se na mě dívá – tak nějak něžně, jak si opírá bradu o ruce – mám prostě potřebu mluvit, předvést se.\n„Aha,“ pokývá hlavou, „ta nilská královnička.“ Když se nechápavě zamračím, vysvětlí mi, že tím má na mysli její účes, protože s takovým střihem vypadá jako Kleopatra. Když to prohlásí, píchne mě u srdce, a je v tom něco horšího než žárlivost.\n„No za mě ty vlasy až tak dobře nevypadají,“ podotknu.\nStrane se ušklíbne. „Takže jste bývaly přítelkyně. Co se změnilo?“\n„Začala chodit s Tonym Hudsonem.“\nNa okamžik se zamyslí. „Ten chlapec s licousy. Něco se stalo?“\nPřikývnu. Musím myslet na to, jak si nás učitelé v hlavě škatulkují a rozřazují. Zajímalo by mě, co by si vybavil, kdyby před ním někdo řekl „Vanessa Wyeová“. Ta holka s rudými vlasy. Ta, co je pořád sama.\n„Takže jste zažila zradu,“ prohlásí a míní tím Jenny.\nNikdy mě nenapadlo o tom takhle uvažovat. Zahřeje mě\nto u srdce. Trpěla jsem. Neodehnala jsem ji od sebe tím, že jsem to celé moc prožívala, nebo že jsem na ní moc visela. Celé to bylo jinak.\nVstane, dojde k tabuli a začne mazat zápisky, které tam zbyly z vyučování. „Proč jste se rozhodla vyzkoušet můj klub? Nedostatky v hodnocení?“\nPřikývnu, přijde mi fér hrát s ním narovinu. „Profesorka Antonová mi poradila, abych to zkusila. Navíc ráda píšu.“\n„Hlavně básně. Nejsou bůhvíjak dobré nebo tak něco.“ Strane na mě přes rameno vrhne úsměv, který je jak laskavý, tak blahosklonný. „Tak to bych si od vás něco rád přečetl.“\nMůj mozek se nad tou frází „od vás“ zarazí, jako by najednou mé texty někdo bral vážně. „Jistě,“ odpovím, „pokud opravdu chcete.“\n„Chci,“ prohlásí, „jinak bych to ani neříkal.“\nCítím, jak rudnu ve tváři. Můj nejhorší zlozvyk, aspoň podle mé matky, je to, že vždycky na všechny komplimenty zareaguju negací. Musím se naučit přijímat pochvaly. Souvisí to se sebevědomím, poučuje mě, tedy hlavně s jeho nedostatkem.\nStrane odloží křídu na poličku pod tabulí a přes celou třídu si mě soustředěně měří. Ruce si vrazí do kapes a sjíždí mě pohledem od hlavy až k patě.\n„Pěkné šaty,“ pronese, „váš styl se mi líbí.“\nPoděkuju. Dobré způsoby mám v sobě tak zakořeněné, že to udělám instinktivně, a zadívám se na šaty. Jsou pletené, sytě zelené, trochu áčkové, ale spíš takové beztvaré, v délce nad kolena. Nic moderního. Nosím je jen proto, že mi jejich barva jde hezky k vlasům. Je podezřelé, když si muž středního věku všímá dívčího oblečení. Můj táta například stěží rozezná šaty od sukně.\nStrane se otočí zpátky k tabuli a začne ji znovu stírat, i když už je vše smazané. Jako by se snad styděl. Mám nutkání mu ještě jednou poděkovat, tentokrát opravdu. Moc vám děkuji, zopakovala bych. To mi ještě nikdo neřekl. Čekám, až se na mě otočí, ale dál jezdí houbou sem a tam a dělá na zelené ploše špinavé šmouhy.\nKdyž už jsem skoro ve dveřích učebny, Strane prohlásí: „Doufám, že se ve čtvrtek zase uvidíme.“\nVe čtvrtek přijdu, a pak i další úterý a taky další čtvrtek. Posoudit příspěvky do literárního sborníku nám s Jessem trvá mnohem déle, než jsme čekali, hlavně tedy proto, že já jsem hrozně nerozhodná. Ke všemu se několikrát vracím a měním názor. Jesse mi řekne, že se s tím nesmím tak párat, že mám naslouchat instinktu. On sám se rozhoduje rychle a v tom, jak škrtá perem přes stránku, je dost nekompromisní. Jednou ve čtvrtek zmizí profesor Strane v kabinetu za učebnou a vrátí se se štosem starých čísel sborníku, abychom měli představu, jak by měl vypadat, ačkoli Jesse byl redaktor i minulý rok, takže to nejspíš ví. Jak tak sborníkem listuju, všimnu si jeho jména pod několika prozaickými příspěvky.\n„Jé, tady jsi ty,“ vydechnu.\nKdyž to spatří, zaúpí. „Proboha, nečti to přede mnou.“\n„Proč ne?“ přelétnu první stránku.\n„Prostě to nechci.“\nZastrčím sborník do batohu a vzpomenu si na něj až večer, kdy se morduju s úděsným úkolem z geometrie a hledám rozptýlení. Vytáhnu sborník a nalistuju Jesseho povídku. Přečtu ji dvakrát. Je dobrá, vážně dobrá, mnohem lepší než cokoliv, co jsem kdy napsala já. A lepší než všechny ostatní příspěvky ve sborníku. Když mu to povím, jen pokrčí rameny: „Stejně mě už psaní nebere,“ prohlásí.\nDalší den odpoledne nám profesor Strane vysvětlí, jak pracovat s novým editačním systémem na formátování textů. Sedíme s Jessem vedle sebe u počítače, Strane stojí za námi, dívá se a opravuje nás. Když v jednu chvíli udělám chybu, nakloní se nade mě a navede mi myš. Má tak obrovskou tlapu, že jí úplně zakryje moji ruku. Celé tělo se mi při jeho dotyku rozpálí, až se úplně zpotím – navlas stejně jako první den školy, kdy jsem ho pozorovala při proslovu. Když udělám další chybu, zopakuje to, tentokrát mi ruku i lehounce stiskne, jako by tím chtěl říct „to se naučíš“, ale Jessemu to nedělá, dokonce ani když soubor omylem zavře bez uložení a Strane mu pak musí celý postup znovu vysvětlovat.\nZáří se chýlí ke konci a celý týden je krásně, svítí sluníčko a je příjemně. S každým ránem jsou listy barevnější a barevnější, až zvlněné kopce, mezi nimiž se Norumbega choulí, hrají všemi možnými odstíny. Kampus teď vypadá úplně stejně jako na letáčku, jímž jsem byla tak posedlá, když jsme vyplňovali žádost na Browick – studenti ve vlněných svetrech, sytě zelené trávníky, bílé dřevěné opláštění zářící ve zlatavém světle. Měla bych si to užívat, ale jsem z toho nádherného počasí spíš celá neklidná a panikařím. Po vyučování nemám stání, povlávám mezi knihovnou, společenskou místností v Gouldu a svým pokojem na koleji a pak se zase vracím do knihovny. Všude pociťuju pnutí, že bych měla být někde jinde.\nJednou odpoledne obkroužím kampus celkem třikrát, protože mi žádné místo nepřijde dost dobré – v knihovně je moc tma, z nepořádku u sebe v pokoji mám tak akorát depku a všude jinde narážím na skupinky studentů, kteří se učí spolu, a já si pak připadám o to osamělejší, pořád jen sama – až se nakonec přiměju zastavit na travnatém svahu za budovou humanitních věd. Uklidni se, dýchej.\nOpřu se o osamoceně stojící javor, na nějž se dívám během hodin angličtiny, a rukou se dotknu rozpálených tváří. Jsem tak rozrušená


Nivea Nivea Sun Neviditelný sprej na opalování Protect&Dry SPF 30 Opalovací sprej online | DOUGLAS\nNivea Sun Neviditelný sprej na opalování Protect&Dry SPF 30\nNivea Sun Neviditelný sprej na opalování Protect&Dry SPF 30 Opalovací sprej\n200 ml Číslo produktu: 151337\n143 Kč / 100 ml\nČíslo produktu: 151337\nZapomeňte na bílé stopy po krému. Chraňte svou pokožku moderně. 100% neviditelné složení chrání, chladí a nemastí: NIVEA Neviditelný sprej na opalování OF 30\nDopřejte své pokožce okamžitou ochranu před slunečním zářením. A to bez bílých skvrn a mastného filmu. Speciální průhledné a nemastné složení se okamžitě vstřebává a zároveň dlouhodobě chrání před slunečními paprsky. Navíc Navíc 89 % složení je biologicky odbouratelné - neobsahuje UV filtry octinoxate a oxybenzone a lahev je z 84 % z recyklovaného plasti. A tak chráníte nejen svou pokožku, ale také přírodu.\nPro pokožku hebkou, dokonale chráněnou a bez mastných stop: NIVEA Neviditelný sprej na opalování OF 30\n• Složení s vysoce účinným poměrem UVA a UVB filtrů.\n• 100% neviditelné a nemastné složení.\n• Okamžitě se vstřebává a je voděodolný.\n• 95 % lahve je z recyklovaného plastu.\nAlcohol denat., C12-15 alkyl benzoate, Homosalate, Octocrylene, Butyl methoxydibenzoylmethane, Ethylhexyl salicylate, Glycerin, Isopropyl palmitate, Propylheptyl caprylate, Acrylates/octylacrylamide copolymer, Diethylamino hydroxybenzoyl, Hexyl benzoate, Tocopherol, Aqua, Linalool, Limonene, Benzyl alcohol, Benzyl salicylate, Alpha-isomethyl ionone, Citronellol, Coumarin, Geraniol, Methyl benzoate, Hexyl cinnamal, Parfum\nZákaznické ohodnocení pro "Nivea Sun Neviditelný sprej na opalování Protect&Dry SPF 30"\nhttps://www.douglas.cz/p/nivea-nivea-sun-neviditelny-sprej-na-opalovani-protect-dry-spf-30-151337 151337 Nivea Sun Neviditelný sprej na opalování Protect&Dry SPF 30 https://images.douglas.cz/151337/900/151337.jpg 287.00 287.00 CZK InStock Značky/Nivea/KOLEKCE/Nivea Sun
Zapomeňte na bílé stopy po krému. Chraňte svou pokožku moderně. 100% neviditelné složení chrání, chladí a nemastí: NIVEA Neviditelný sprej na opalování OF 30

Dopřejte své pokožce okamžitou ochranu před slunečním zářením. A to bez bílých skvrn a mastného filmu. Speciální průhledné a nemastné složení se okamžitě vstřebává a zároveň dlouhodobě chrání před slunečními paprsky. Navíc Navíc 89 % složení je biologicky odbouratelné - neobsahuje UV filtry octinoxate a oxybenzone a lahev je z 84 % z recyklovaného plasti. A tak chráníte nejen svou pokožku, ale také přírodu.

Pro pokožku hebkou, dokonale chráněnou a bez mastných stop: NIVEA Neviditelný sprej na opalování OF 30

• Složení s vysoce účinným poměrem UVA a UVB filtrů.
 • 100% neviditelné a nemastné složení.
 • Okamžitě se vstřebává a je voděodolný.
 • 95 % lahve je z recyklovaného plastu.
 • 84 % složení je biologicky odbouratelné.

Před použitím protřepejte! Nestříkejte do očí. Vyhněte se inhalaci obsahu. Aplikujte v dostatečném množství před sluněním. Menší množství významně snižuje stupeň ochrany. Nechejte důkladně vstřebat. Aplikaci během dne pravidelně opakujte, zejména v případě pocení, častého koupání a rizika setření. Doba působení se opakovanou aplikací neprodlužuje. Ani prostředky s vysokým OF neposkytují 100% ochranu před UV paprsky. Nezůstávejte příliš dlouho na slunci, i když používáte ochranu proti slunečnímu záření; nadměrná sluneční expozice představuje vážné zdravotní riziko. Vyvarujte se zejména působení přímého poledního slunce (11-15 h). Chraňte se před sluncem oblečením, pokrývkou hlavy a slunečními brýlemi. Kojence a malé děti nevystavujte přímému slunci. Vyhněte se přímému kontaktu s oblečením a tvrdými povrchy, může zanechat stopy.
 Nivea 0 0 https://images.douglas.cz/151337/900_1/151337.jpg https://images.douglas.cz/151337/900_2/151337.jpg add-to-cart 143.5 CZK * /100 ml 200,ml 200 ml 0 0 0 Opalovací sprej Opalování


Podle Evropského parlamentu musí stáčení tachometrů řešit EU společně - Zpětné zrcátko Podle Evropského parlamentu musí stáčení tachometrů řešit EU společně - Zpětné zrcátko\nVýbor pro dopravu a cestovní ruch Evropského parlamentu vydal zprávu, kde upozorňuje na alarmující stav obchodu se stočenými automobily. Vybudování národních registrů stavu tachometrů je podle něho základním kamenem, který je potřeba rozšířit na celou Evropskou unii a hlavně vytvořit tak mezinárodní databázi.Ekonomický zisk z neoprávněných zásahů do tachometrů přesně neurčili, ale může být podle europoslanců značný. Na základě studií odhadují, že v rámci přeshraničního prodeje byl uskutečněn neoprávněný zásah do stavu tachometru u 30 – 50 % vozidel, což v celé Unii představuje celkovou hospodářskou škodu přibližně 5,6 až 9,6 miliardy euro.\n„Dlouhodobě upozorňujeme na problém se stáčením aut, která se k nám dovážejí. Přitom se ztrácí historie automobilu a stav tachometru se tak de facto legalizuje. Německý automobilový klub ADAC v minulosti přinesl zajímavou studii, ve které upozornil, že stáčení je značným problémem i v samotném Německu a to i navzdory jeho trestnosti. Stočení počtu najetých kilometrů takto ilegálním způsobem v průměru zvýší hodnotu vozidla o 3000 eur. Škody vůči zákazníkům podle ADACu tak ročně dosahují 6 miliard EUR,“ varuje generální ředitelka sítě autocenter AAA AUTO Karolína Topolová.\nZa příklad fungovaní národní databáze dávají europoslanci Nizozemsko a Belgii. Tady registry provozuje nezisková organizace resp. vládní agentura. K propojení národních databází na evropské úrovni přitom může posloužit už existující infrastruktura jakou je EUCARIS. Europoslanci dále ve zprávě vyzývají Evropskou komisi o úsilí k dosažení už nastoleného cíle. Tím je nejen vytvoření právní, ale i technické a provozní překážky, tak aby se stala manipulace nemožnou nebo náročnou a drahou tak, aby se nevyplatila. Manipulace s tachometrem je zakázaná v 26 státech EU, ze kterých ale jen 6 považuje stáčení za trestný čin, což považuje výbor za zásadní chybu.\nŠtítky: EUEvropský parlamentojetinystáčení tachometrů


Knižní série « Rubrika | Spirit's Books Infinity\nKnižní série 1 [VAMPÝRSKÁ AKADEMIE&POKREVNÍ POUTA]\n5. března 2013 v 10:00\t| Spirit\nPřipojuji se k projektu Knižní série, který pořádá Niklaus, který se zase insiroval u Davida. Takové dva v jednom. :-)\nVždy Vám taky představím nějakou knižní série, která obývá mou knihovnu a mám ji rád.\nNemůžu začít jinak, než autorkou Richelle Mead. Mám pro ni slabost!\nZa to vděčím Knižní české komunitě (hlavně Syki a Abyss). Jejich recenze mě na tuto série vždy lákaly. Upířinu jsem žádnou neměl přečtenou, takže to bylo buď a nebo. V tomhle případě to byl rozhodně jackpot!\nJednoduše, naprosto zbožnuji autorku a samozřejmě české vydavatelství (DOMINO), neboť nebýt jich a jejich kvalitního překladu a úžasnému formátu, věřím tomu, že by mě to nikdy nechytlo. Jediná závada je snad, že série není v hardbacku. Ale toho si nevšímejte, to zas mluví blázen. :D Taky mě série Vampýrská akademie dostala mezi čtenáře. Byly to mé první YA knihy a díky nim (konkrétně čtvrtému dílu) jsem se rozhodl založit i blog a čtenímu se věnovat víc. A jsem neskutečně rád, protože jsem díky tomu potkal skvělé lidi - VÁS!\nNemá snad ani cenu mluvit o spin-off sérii Pokrevní pouta. Abych přiznal barvu, začínám mít tuhle vedlejší sérii radši než samotnou VA. Asi je to tím, že Sydney mi byla sympatická hned v Krvavém slibu, takže s ní vážně problém nemám.\nA nejoblíbenější kniha? Zatím z přečtených (VA+PP1&2) je to rozhodně Zlatá Lilie! Skoro nic se tam nestalo, ale tak krásně to plynulo a já si to jen vychutnával. Scéna s Caps Lockem je třeba pro mě nezapomenutelná. Taková blbost, ale mě ohromě potěšila. :-)\nA plány do budoucna? Rozhodně si chci pořídit i Sukubu. Jak jsem tak četl první kapitolu 1. knihy, zdá se mi to také fajn. Druhou VA od toho ani v nejmenším nečekám, ale zkrátka chci mít tuto autorku v knihovně kompletní - aspoň, co se překladu týče. :) Ale snad se dočkáme i jejich dalších sérií! Žejo Domino? :-)\nTaké, před závěrečnými fotkami, chci říct, že rozhodně nejsem jediný z kluků, co VA a vlastně celou Meadovou čte. V autobuse jsem už pár kluků potkal právě s její knihou. Jednou to byla Poslední oběť, podruhé Sukuba 3. A v knihkupectví si dokonce nějaký chlápek prohlížel Zlatou Lilii. To vždy potěší. :D\nCelkem (hodně) mi vadí, že všechny Meadové knihy zrovna nemám pokupě, ale co se dá dělat. Vedla VA police už nebylo místo, a vedle Pokrevních Pout mám zas moc rozdělaných sériích a právě s těmito dvěma úžasnými knihami mi tak tak akorát vejdou! :-) Na jednu stranu dobře, na druhou blbě. Ale já se nebojím, oni za chvilku zas budou hezky spolu. A až tam dorazí modé Indigové Kouzlo - TO BUDE PARÁDA!\nCO VY A RICHELLE MEAD? MÁTE ZKUŠENOSTI? JAK VÁM SEDLA?


schülke desam GK 5 kg | DEZISHOP\nschülke desam GK 5 kg\nVšestranný, účinný a ekonomický Výborná materiálová snášenlivost Vhodný pro ruční i strojovou dezinfekci Kompatibilní s utěrkami wettask a schülke wi... celý popis\ndesam® GK je určený k manuální dezinfekci i strojovému čištění všech vodovzdorných a omyvatelných ploch a předmětů v oblastech zdravotnictví a sociální péče, v komunální hygieně, obecné hygieně, v institucích a také v potravinářství, stravovacích provozech a ve veterinární praxi. Přípravek je kompatibilní s mnoha druhy materiálů, jako je nerezová ocel, barevné kovy a jejich slitiny, pochromované a smaltované povrchy, sklo, povrchy potažené plastem, plexisklo, plasty, pryž a akryláty.\ndesam® GK se používá na povrchy předem zbavené viditelného znečištění. K získání požadované koncentrace pracovního roztoku rozmíchejte potřebné množství přípravku ve vlažné vodě (20-25 °C). K získání správné koncentrace použijte aplikační pomůcky (odměrky, pumpy, směšovač). Plochy a povrchy předmětů otřete pomocí textilie (mop, utěrka apod.) smočené v pracovním roztoku. Malé\nvoděodolné předměty lze ponořit do pracovního roztoku a po uplynutí doby expozice opláchnout vodou a osušit. Nemíchejte s žádnými jinými čistícími či dezinfekčními přípravky, zvláště na bázi aminů či peroxidů. Povrchy, které po dezinfekci přichází do styku s potravinami, opláchněte řádně vodou.\n• 6 g Glyoxal\n• 3,5 g Glutaraldehyd\n• 2,3 g Kvarterní amonné sloučeniny,\nUrčeno pro profesionální trh. Nemíchejte s jinými přípravky. Roztok uchovávejte v uzavřených nádobách. Při práci používejte ochranné pracovní pomůcky. Neskladujte na přímém slunečním světle a společně s hořlavými materiályUrčeno pro profesionální trh. Nemíchejte s jinými přípravky. Roztok uchovávejte v uzavřených nádobách. Při práci používejte ochranné pracovní pomůcky. Neskladujte na\npřímém slunečním světle a společně s hořlavými materiály.


Milujeme favority, ale vítěze nesnášíme - iDNES.cz\nSpanilá jízda britských herců na karlovarském festivalu se dostala do vysokých obrátek, jakmile přijel Greg Wise, uhrančivý hrdina oscarového Rozumu a citu, v soukromí manžel jeho autorky a herecké partnerky Emmy Thompsonové. Spolu s kolegou Stephanem Fryem tu uvedl Krabbého nový film Objevení nebe.\nMusím začít Rozumem a citem. Jak dlouho po tomto oslnivém úspěchu jste nosil nálepku krásného, leč zlého svůdce žen?\nBudete se asi divit, ale zhruba rok poté jsem vůbec nepracoval. Studoval jsem architekturu, koupil si dům a stal se zedníkem, zdil cihly, nahazoval omítku. Pro mou kariéru to bylo velmi přínosné...\nProč jste se stáhl zrovna ve chvíli největší slávy?\nPrávě proto. Byl to tak velký film, že jsem potřeboval klid. Všichni po mně navíc chtěli totéž co v Rozumu a citu, tedy abych zase jezdil na koni coby romantický dobrodruh.\nRozum a cit je snímek velice britský, přitom ho natočil tchajwanský rodák Ang Lee. Jak to dokázal?\nLee je úžasný, mimořádný člověk. Vystihl Anglii 18. století, Ameriku 70. let v Ledové bouři, pak chystal muzikál, a když z něj sešlo, natočil staročínskou legendu, oscarového Tygra a draka. Dokáže všechno - protože ví, co znamená být člověkem. Co se týče jeho britského cítění, Tchajwan je dnes tam, kde byla Anglie před dvěma sty lety; myslím tím v odstupu, skrývání emocí, v tom, že lidé navenek působí odtažitě.\nSe svou ženou jste poté hrál ještě v Jidášově polibku. O hereckých manželstvích kolují různé pověry - prý je provází vzájemná soutěživost, žárlivost, ponorková nemoc...\nV Jidášově polibku jsme neměli ani jednu společnou scénu, já celý ten film strávil s batohem na zádech coby rukojmí - oběť únosu. Al\nPortrét Grega Wise najdete ZDE.\ne obecně je zdravější spolu nepracovat. Důležitá část mého života je od herectví úplně oddělena a taky trávíme s manželkou dost času doma, než abychom se potřebovali vidět ještě v práci.\nDalší váš snímek Šílené krávy v tuzemsku neznáme, britská kritika ho prý nazvala nejhorším filmem roku. Co si myslíte vy o tom filmu i o kriticích?\nOpravdu to není dobrý film. Věřím, že vztah, kdy jeden něco dělá a druhý ho posuzuje, může být prospěšný, ovšem tak se naše kritika už nechová. Britským národním sportem se stalo kopání do lidí. V Americe mají rádi úspěch, my se úspěchu bojíme a nenávidíme ty, kdo ho mají.\nJá myslela, že v Británii platí tradice fair play.\nJenže ta hra se musí umět hrát, a my Britové jsme v ní lepší, pokud jsme druzí, pokud prohráváme. Ve Wimbledonu milujeme favorita, ale to nejlepší, co může udělat, je prohrát v semifinále. Kdyby vyhrál, Anglie by se cítila trapně.\nV Hollywoodu či při oscarových nominacích se objevuje silný výsadek britského herectví. Je to optický klam, nebo britský film opravdu zažívá své vzkříšení?\nKaždý rok, sotva se objeví slušný film, nadšeně křičíme: Hurá, je tu obrození! Ale ve skutečnosti máme problém. Svých talentů si nevážíme, neudržíme si je, necháme je vtáhnout do Ameriky. A obecně, kdykoli se ve filmu objeví role pederasta nebo homosexuála, dostane ji Brit - Američané ji hrát nechtějí.\nJen pro zajímavost: buď je to náhoda, nebo ona tajemná globalizace, ale už jsem na festivalu objevila dva britské herce, kteří umějí pár slov rusky. Nebudete třetí?\nRusky nedovedu. Ale umím jednu větu polsky: Prosím, kolik stojí ta lednička?\nTémata: 37. MFFKV - 2002, Anglie, rozum, soukromí, Tchaj-wan, Velká Británie, Ang Lee, Emma Thompsonová, Hollywood, Poradna: Žárlivost


Výkup tvrdokovu Horní Cerekev, tvrdokov výkup - vykuptechnickehostribra.cz\nNacházíte se zde: Vykuptechnickehostribra.cz / Výkup tvrdokovu / Výkup tvrdokovu Horní Cerekev\nVýkup tvrdokovu Horní Cerekev - výkup tvrdokovu za vysoké ceny\nVýkup tvrdokovu Horní Cerekev: Výkup tvrdokovu po celém Česku za úžasné ceny. Nabízíme výběr z několika stovek lokalit kde výkup nabízíme. Tvrdokov jsme schopni přijmout v jakémkoliv množství (provádíme výkup od 1 kg po neomezené množství). Pokud máte tvrdokovy, kterých se chcete zbavit a nechce se vám s nimi nikam jezdit, tak jste našli pro výkup tvrdokovu správnou firmu.\nZaměřujeme se na výkup tvrdokovu ve městě Horní Cerekev a jako jedna z mála firem nabízíme výkup po celé ČR.\nPro tvrdokovy přijedeme, kam budete chtít, třeba do města Horní Cerekev.\nMonaxa Provider s.r.o. - výkup tvrdokovu ve městě Horní Cerekev a v dalších lokalitách, které najdete pod odkazem na konci článku.


Dračí řád – v příštím programu by ZONER software, a.s. - Issuu\nDračí řád — Soubor fantasy a sci-fi povídek\nDRAČÍ ŘÁD V PŘÍŠTÍM PROGRAMU\nDRAČÍ ŘÁD  V PŘÍŠTÍM PROGRAMU Copyright © 2013 ZONER software, a.s. Vydání první, v roce 2013. Všechna práva vyhrazena. Zoner Press, katalogové číslo: ZRK1314 ZONER software, a.s. Nové sady 18, 602 00 Brno www.zonerpress.cz Šéfredaktor: Ing. Pavel Kristián Odpovědný redaktor: Hana Fruhwirtová DTP: Dan Zůda Ilustrace na obálce: © http://www.stockfreeimages.com/1688447 Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí. Dotazy týkající se distribuce směřujte na: Zoner Press ZONER software, a.s. Nové sady 18, 602 00 Brno tel.: 532 190 883, fax: 543 257 245 e-mail: knihy@zoner.cz, www.zonerpress.cz Zoner Fantazie na Facebooku: www.zonerpress.cz/fantazie\nISBN 978-80-7413-250-6 ISBN 978-80-7413-251-3 (pdf) ISBN 978-80-7413-252-0 (mobi) ISBN 978-80-7413-253-7 (epub)\nDračí řád —\nObsah kategorie fantasy\n(3. místo: Viktoria Laurent-Skrabalová)\n(1. místo: Tomáš H. Kratochvíl)\n(2. místo: Jela Abasová)\n(4. místo: F. R. Pintová)\n(5. místo: Lina Dee)\n(2. místo: Tomáš Heveroch)\n(4. místo: Tomáš Luksch)\n(3. místo: Juraj Kozlo)\nV příštím programu… (1. místo: Bohumil Matějovský)\n(5. místo: Michal Ozogán)\nLegenda o rudém draku\n(Anna Ekyelka Mudrochová)\nUbráníme most, nebo zemřeme (Martin Stručovský)\nÚvod Plechoví draci přilétají Třetí dračí řádění je u konce. Na oplechovaných dračích křídlech tentokrát přiletělo sci-fi jako druhá kategorie soutěže. Z obálky na nás pomrkává sličná slečna robotová a uvnitř sborníku se tentokrát skrývá vedle 7 fantasy povídek i 5 sci-fi kousků. Rád bych řekl, že cesta k jejich výběru byla snazší než minulé roky. Ale jak to tak bývá, když se podaří zažehnat jeden problém, vynoří se jiný. Každý ročník nás tak překvapí něčím novým. Letos to bylo nedorozumění v pravidlech, které nás donutilo vyřadit pár dobrých povídek, což nám bylo opravdu líto. Příští rok však budeme zase o něco lépe připraveni. A co najdete uvnitř tohoto, v pořadí druhého sborníku? Trochu akce, špetku pravdy i spoustu lží, nejedno překvapení a moře tajemna. Jednoduše to, co vyrazilo dech porotcům, a teď ho vyrazí i vám. Z konkurence 72 přihlášených magií nabitých i technologií budoucnosti prošpikovaných povídek pro vás vybrali porotci pět a pět nejlepších. A aby toho nebylo málo, přidali jsme k tomu ještě pár soutěžních povídek, které se i přes své nesporné kvality neumístily, jako takové divoké karty. Proč? Proč zrovna tyto konkrétní? Ne že bychom nevěřili úsudku naší poroty, jen jsme chtěli dát prostor i povídkám, které se netrefi ly do vkusu úplně všem porotcům, přestože velká část z nich je ohodnotila štědře. Snad se budou líbit i vám. Oprava: Budou se vám líbit! Jsme si jistí, že všechny mají solidní šanci zaujmout. Naše hvězdná porota vzkazuje, že toto jsou ty povídky, které hledáte! Ondřej „Hawk“ Páleník, šéfredaktor Mfantasy\nHlína Tomáš H. Kratochvíl\níká se, že luna ovládá život mnoha… Že je jako chladná žena, neb ty vábí nejvíce. Měsíc… proradné falešné světlo, které, podobně jako lampy, láká nebohá stvoření noci, můry, do svých osidel. Staré zkazky praví, že to, čeho bychom se měli bát, není tma a to, co se v ní ukrývá, nýbrž luna. Luna, která se na černém baldachýnu nebes zjevuje jednou bílá jako kost, jindy žlutá jako jiskry a tu zas rudá jako býčí krev. Ne tma… anžto tento srpek, jenž v rozkvětu úplňkového kvítku volá krvelačné vlčí bestie, aby povstaly z nitra člověčích těl a nakrmily se na poddajném lidském mase. Ne noc… leč tato zářící bledá koule zdvíhá spící, aby jakožto náměsíční kráčeli dle její vůle. To měsíc dělá bestii. Díval jsem se na čepel dýky, na níž se leskly hvězdy a tmavá obloha. Žádný měsíc. Tvrdí se, že v tu chvíli nic neucítíte. Ale já cítil. A já se ptal…\naždý večer před ulehnutím jsem poodhrnul fialovou záclonku a pohlédl na nebe. Opíral jsem se loktem o rám okna a v očích mi svítila bledá záře. Večer co večer. Díval jsem se na mrtvou královnu nočního 28\nnebe, jak postupně kráčí dolů ze schodů, do propasti, jen aby z ní dalších čtrnáct dnů znovu stoupala. Byl to rituál, bez něhož jsem neusnul. Pouze když přišel nov… jsem nedokázal pohlédnout vzhůru, neboť obloha zela prázdnotou. A tu noc byl nov. Ráno jsem se probudil ještě unavenější, než když jsem spočinul na loži. Ruce jsem měl zakuté v olovu a nohy mi držely spáry vystupující z postele. Hlavu jsem měl ztěžklou. Připadal jsem si neduživě. Protřel jsem si víčka v marné snaze vytřít z nich smůlu, jež je slepovala… a která tam především nebyla. Otevřel jsem oči. Mžoural jsem do šera místnosti. Skrze fialový baldachýn pronikaly chabé záchvěvy paprsků podzimního slunce. V ústech mi vyschlo a cítil jsem tu nepříjemnou ranní pachuť. Zamlaskal jsem. Nepomohlo to. Se zasténáním jsem se přiměl posadit. Opřel jsem si ruce o kolena a zadíval se na ně. Chvíli jsem jen tak otupěle zíral. Pak jsem si všiml, že za některými nehty mám špínu. To mě přimělo vstát. Dopotácel jsem se k míse s vodou a opláchl jsem si ruce a tvář. Pak jsem se odkolébal zpátky k posteli a zhroutil se do ní. Podruhé mě vzbudily údery na mé dveře a nesrozumitelné ženské výkřiky. Místo kokrhání kohouta mě probudilo kvokání slepice… Jinak se té ženštině, co u mě byla služebnou, ani říkat nedalo. Ale byla jediná ochotná pracovat v tomto domě. Lidé jsou neuvěřitelně pověrčiví… Někdo jim navykládá, že zdi jsou prokleté, protože v základech byla původním majitelem pohřbena ohlodaná kostra mladé dívky, a hned se toho místa bojí jako upír svěcené vody. „Vstávejte, pane Brooksi! No tak, vstávejte! Už je deset pryč!“ Cosi jsem zamručel. Tělo jsem měl pořád těžké, jako kdyby mi do žil někdo vlil rozžhavené železo. „Slyšíte mě, prokrista?“ „No jo, slečno Wrightová! No jo… Dyť už vstávám!“ Posadil jsem se na kraj postele a promnul jsem si obličej. Slečna Wrightová… Slečna… Kdo by tu obtloustlou rašpli s knírkem taky chtěl? Není divu, že se toho domu nebála. Vždyť byla sama mnohem větší – a to i co do šířky a objemu – strašidlo. „Pospěšte si! Na stole máte snídani, vystydne vám! A stalo se něco příšernýho, pane Brooksi!“ 29\nV příštím programu… Bohumil Matějovský\nvého osobního robota Pexu zdokonalil během těch let na skutečného zabijáka. To mu přinášelo zisky především na utajených zápasech, v nichž si roboti drtili a lámali své ocelové klouby. Nejinak tomu bylo i dnes. Robot Pexa měl v souboji se svým protivníkem od začátku navrch. Jeho program umožňoval rychlejší postřeh a dokázal pružněji volit vhodný způsob útoku. Arénou, která měla zůstat ušetřena pozornosti úřadů, se ozývaly skřípavé zvuky o sebe se otírajících kovových částí bojujících robotů. „Zabij! Zabij! Zabij!“ křikl třikrát za sebou muž. Byl to nacvičený signál, jak dát Pexovi povel k závěrečnému a rozhodujícímu útoku. Vyšlo to. Pexa skolil soupeře jedinou ranou do hrudního plátu. Protivník ztratil orientaci a vzápětí mu selhal obvod stability. Začal se uprostřed arény motat na všech čtyřech dokolečka a nakonec znehybněl. „Zabij, zabij, zabij,“ zavrčel robot Pexa a pak, jak mu to program nařizoval, zvedl vítězně ocelové ruce nad hlavu a otočil se ke svému pánovi. Výborně, pomyslel si spokojeně jeho majitel. Méně spokojenosti v něm však vyvolávala představa, že bude muset svého robota brzy poslat na pravidelnou kontrolu a vymazání programu. 137\nPo tom všem, co jsem ho naučil… a kolik peněz jsem už díky tomu vydělal, pomyslel si. A teď abych začal robota učit všechno znovu od začátku.\n— Na úplně jiném místě měl jiný muž docela jiného robota, ale podobné starosti. To, že bude muset nechat zrušit program svého osobního robota Benyho, byla nezvratná věc. V tomhle neznal Úřad pro kontrolu robotů slitování. Každý člověk si totiž časem vybudoval se svým robotem nějaký vztah. Robot se tak po tolika letech stával opravdovým členem rodiny. Beny znal nálady svého pána Davida. David s ním mohl vést rozhovory téměř jako se skutečným člověkem. Teď tomu měl být konec. Úřad pro kontrolu robotů byl v téhle otázce neoblomný. Bylo dokázáno, že po deseti letech své existence mohl každý robot představovat pro člověka určité nebezpečí. Nebezpečí spočívající v jeho přirozeném vývoji. Po deseti letech byl schopen i základních lidských emocí a také se objevily případy, kdy robot dokázal sám sebe přeprogramovat. Proto se po této desetileté lhůtě musel program každého robota ukončit a byl mu aplikován nový. Výjimky nebyly možné. Jenže ukončení programu bylo pro robota totéž, co smrt pro člověka. Věděl to David, věděl to i Beny. Tak nadešel poslední týden, kdy Beny mohl trávit svou existenci v přítomnosti svého pána a jeho rodiny. „Pane,“ zeptal se Beny. „Je pravdou, že Boha nazýváte Bohem proto, že stvořil člověka?“ „Říká se to,“ přikývl David. „Hodně lidí tomu věří.“ „Pane… a znamená to tedy, že když jste vy, lidé, stvořili nás, roboty, jste tedy našimi Bohy vy?“ David se zarazil. Roboti skutečně dokázali v rámci svého programu a při každodenním nabývání nových znalostí posouvat hranici umělé inteligence do nebývalých rozměrů. 138\n„Nejsme Bozi. Jsme vašimi pány,“ řekl David nakonec. „A pane… s tím vymazáním mého programu… s tou kontrolou, na kterou mne musíte vzít…“ „Ano?“ „Nechtěl bych zapomenout na všechno, co jste mne naučil, pane. Znamená to, že až mi vymažou program… nebudu si těch uplynulých deset let, po které jsem vám sloužil, vůbec pamatovat?“ „Nebudeš,“ připustil David. „Ani na vás si nebudu pamatovat, pane?“ „Ani na mne,“ pokrčil David rameny. „To je ale divné, pane. Já bych si vás chtěl pamatovat.“ „Naštěstí mám takový plán…“ „Máte plán, pane?“ „Pravda… je to dost za hranou zákona… ale nechci, aby tuhle historii prostě jenom tak vymazali. Nelíbí se mi to. Chci, abys to byl pořád ty. Protože když ti vynulujou program, vrátíš se sem jako novej robot a všechno se budeš učit znovu od začátku.“ „Nechci být nový robot, pane. Chci být pořád váš robot Beny.“ „A tím taky zůstaneš,“ přikývl David. „O to se postarám.“\n— O tom muži, který mu s tímto problémem mohl – sice nelegálně a s velkým rizikem – pomoci, se dozvěděl nedávno. Vlastně si tu informaci koupil od jednoho překupníka náhradních částí pro roboty. Tak se za tím mužem hned druhý den ráno vydal. Benymu o účelu téhle návštěvy zatím neřekl nic. Vyšli na ulici a zamířili k autu. „Kam vlastně jedeme, pane, jestli se můžu zeptat?“ „Trochu se projedeme. Podíváme se za město.“ „Za město, pane? Do přírody?“ „Tak nějak. Vlastně… navštívíme jednoho muže. Tak už si nastup.“ „Budu řídit já nebo vy, pane?“ „Dnes já.“ „A necháte mě řídit až pojedeme nazpátek, pane?“ „Možná.“ Nasedli do vozu a zamířili do rušných ulic. 139\nSoubor dvanácti fantasy a sci-fi povídek\nDračí řád — V příštím programu\nNa jednu porci prvotřídního povídkového sborníku si připravte dvě hrsti akce, pár kousků humoru, malou špetku pravdy, dvě pinty lží a štědrou dávku tajemna. Tajemnem nikdy nešetřete! Všechny ingredience smíchejte a pak přilijte veškerý talent, který máte k dispozici. Nakonec přidejte trochu překvapení podle chuti. Pokud bude výsledek chutnat jako tento sborník Dračího řádu za rok 2012, udělali jste to správně. Tak se nebojte a pojďte ochutnat!\nIlustrace na obálce: © http://www.stockfreeimages.com/1688447\nKATALOGOVÉ ČÍSLO: ZRK1314\n9 7 8 8 0 7 4 1 3 2 5 0 6


Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách cena od 229 Kč - Srovname.cz\nSrovnání cen » Knihy, filmy, hudba » Knihy » Knihy naučná literatura » Srovnání cen Články o Recenze Napsat recenzi pro Informace o Poradna Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách\nTomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách\nTomáš Feřtek se drží hesla – Není důležité, kam jedete, ale co přitom zažijete! V úvodu své knihy S dětmi křížem krážem po Čechách píše: „Nepředkládáme vám turistické trasy, ale zážitky. Přesněji – místa, která se přímo nabízejí, abyste na nich něco zajímavého prožili. Stačí knížku jen prolistovat a zjistíte, že tu ...a dál?\nProdukt Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách neprodává žádný obchod s kamennou pobočkou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nProdukt Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách nemá žádný obchod skladem. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nProdukt Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách neprodává žádný obchod s možností platby kartou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nDo obchodu » Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách Sevt.cz\nSpecifikace Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách\nPorovnat ceny Tomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách\nTomáš Feřtek, Tomáš Feřtek: S dětmi křížem krážem po Čechách - parametry\nTomáš Feřtek se drží hesla – Není důležité, kam jedete, ale co přitom zažijete! V úvodu své knihy S dětmi křížem krážem po Čechách píše: „Nepředkládáme vám turistické trasy, ale zážitky. Přesněji – místa, která se přímo nabízejí, abyste na nich něco zajímavého prožili. Stačí knížku jen prolistovat a zjistíte, že tu nenajdete ani Karlštejn, ani Sněžku, Konopiště nebo Koněpruské jeskyně. To jsou známé turistické hity, kde o víkendu potkáte především spoustu lidí….“ Průvodce představuje padesát zajímavých a přitom méně známých míst v Čechách, která rozhodně stojí za to s dětmi navštívit. Smyslem této knížky není jenom dodat čtenářům padesát tipů na výlet po Čechách, ale naučit je hledat si podobné tipy sami i v místech, která důvěrně neznají. Rodiče zcela jistě zaujme vysvětlení, proč se děti při nedělních výletech obvykle tváří tak znuděně nebo několik užitečných triků na zlobivé děti. Součástí knížky je podrobný popis, jak připravit dokonalý rodinný výlet, sto padesát barevných fotografií, návod jak si postavit prázdninový dvoukolák nebo stručný přehled her, kterými si lze putování s dětmi zpestřit.Autor: Feřtek TomášRok vydání: 2003Vazba: PaperbackISBN: 80-7200-710-6Rozměry: 147 x 210 Tomáš Feřtek; Tomáš FeřtekFRAGMENT 2003, edice Tipy na výletyKniha, čeština, 128 stran


GIS 3: Památkový fond: Kraj Vysočina\nGIS 3 – aplikace\nCílem programu je vývoj aplikačního SW pro GIS, vytváření uživatelsky přístupných nástrojů pro snadnější přístup ke geodatům, integrace GIT s existujícími RDBMS, administrativním, ekonomickým ad. SW, tvorba, nákupy a implementace převodníků, čteček, zobrazovačů geodat. Stanovení metodických postupů, pravidel, výměnných formátů, rozhraní, jejichž dodržování zefektivní využitelnost GIS kraje.\nProgram podporuje vznik, nasazení a účelné využívání aplikací, uživatelských utilit, standardizovaných výměnných formátů a rozhraní, stanovení a ověření racionalizovaných technologických postupů vhodných pro GIS kraje.\nV rámci programu mohou být financovány:\nvýdaje na aplikace integrující GIT s existujícími RDBMS, s administrativním, ekonomickým ad. SW, tvorba, nákupy a implementace převodníků, čteček, zobrazovačů geodat. Definování a ověření metodických postupů, pravidel, přenosových formátů, rozhraní apod.\nNákup, upgrade a vývoj aplikačního vybavení GIS\nUzávěrka příjmu žádostí - 30. října 2002\nPodrobnější informace o programu a formulář žádosti najdete na adrese http://www.kr-vysocina.cz/www/fondvysociny/.\nVytvořeno / změněno: 22.8.2005 / 26.8.2005\nUmístění: Složky dokumentů > Dokumenty odborů > Informační technologie > Fond Vysočiny - Grantové programy pro oblast ICT > Grantové programy pro oblast ICT r. 2006-2002 > Grantové programy pro oblast ICT r. 2002


nVidia ráda Intel - PCWorld.cz\nPCWorld » Ostatní » nVidia ráda Intel\nnVidia ráda Intel\nNová čipová sada nForce 680i SLI pro procesory Intel Core 2 Spolu s novou supergrafikou GeForce 8800 GTX, kterou jsm...\nNová čipová sada nForce 680i SLI pro procesory Intel Core 2\nSpolu s novou supergrafikou GeForce 8800 GTX, kterou jsme vám představili již v minulém čísle, uváděla nVidia i některé další produkty ve vřavě kolem G80 ale tyto novinky snadno zapadly, a tak se k novému čipsetu vracíme až nyní v podrobném testu.\nnForce 680i SLI je určen těm nejnáročnějším uživatelům, kteří chtějí postavit výkonné (herní) PC s procesorem Intel. Nový čipset sice podporuje kompletní řadu intelovských procesorů počínaje Celeronem D, přes Pentium 4 a Pentium D, na rovinu si ale řekněme, že jako hráči či nároční uživatelé byste museli trpět závažnou mozkovou dysfunkcí, abyste zvolili cokoliv jiného než Core 2 Duo, Core 2 Extreme či čtyřjádrový Core 2 Quad. Systémová sběrnice může pracovat v základním nastavení na frekvenci 533, 800, 1 066 a nově i na 1 333 MHz, čímž se snaží nVidia avizovat podporu pro budoucí verze procesorů Intel. Záměrně jsme napsali "v základním nastavení", neboť celý koncept tohoto čipsetu vychází z toho, že uživatel nezůstane u základní frekvence FSB, ale naopak se pokusí dostat ze svého procesoru co nejvíce. Při našich testech jsme měli možnost otestovat procesor Core 2 Duo E6300 pracující na frekvenci 7 x 266 MHz = = 1 862 MHz, na kterém jsme dosáhli maximální frekvence FSB místo klasických 1 066 MHz celých 1 835 MHz. Horním limitem byly přitom spíše možnosti CPU při běžném chlazení deska by podle všeho zvládla ještě vyšší frekvence. Proto jsme vyzkoušeli též procesor Core 2 Extreme, kde jsme snížili násobitel na 7 a díky maximálnímu stropu CPU, který je daleko výše než u E6300, jsme dosáhli efektivní frekvence FSB 2 096 MHz (ve skutečnosti se jedná o 524 MHz QDR), což je naprosto vynikající výsledek.\nMezi další funkce čipové sady patří vylepšený paměťový řadič DDR2, který zvládne nejen standardní frekvence 400, 533 a 667 MHz, ale dokáže obsloužit paměti tikající na frekvencích 800, 1 066 a dokonce i 1 200 MHz. Podporovány jsou též EPP verze pamětí s vyšší spolehlivostí a stabilitou. Další zajímavostí čipové sady je přítomnost 46 PCI Express linek, které lze rozdělit na 16, 16, 8, 1, 1, 1, 1, 1, 1, z čehož vyplývá podpora tří slotů PCI Express x16 (z toho dva mají plných 16 PCI Express linek a je možné v nich použít SLi režim a třetí slot, pracující pouze s 8 linkami, sloužící případné třetí grafické kartě v systému). Dále nabízí čipová sada šest Serial ATA 3 Gb/s konektorů s NCQ technologií a možností RAIDu 0, 1, 5 a 10, dvě gigabitové karty nVidia, deset USB 2.0 portů a až 5 PCI slotů.\nZaujaly nás též některé technologie, které mají zlepšit komfort při hraní her: FirstPacket technology zaručuje, že počítač odešle vždy jako první datové pakety síťové hry a až poté přiřadí prioritu jiným síťovým protokolům, jako je FTP přenos, http stahování nebo PO3/SMTP. DualNet označuje podporu propojení obou dvou síťových karet s routerem a zaručuje vyšší datovou propustnost, technologie LinkBoost má za úkol usnadnit a umožnit snadné přetaktování sběrnice grafické karty nVidia, pokud je k dispozici. Poslední zajímavou funkcí je nTune, což je program umožňující přetaktování a přednastavení systémových hodnot FSB, paměti a čipsetu přímo z prostředí Windows, který taktéž zastává funkci monitoru systému.\nVšechny tyto funkce a technologie jsou zajímavé a v mnoha případech užitečné, ale pro celkový dojem ze základní desky postavené na tomto čipsetu hraje klíčovou roli stabilita systému. Tak se bohužel ukázala být Achillovou patou referenční desky. Podařilo se nám sice dosáhnout extrémních hodnot při přetaktování CPU, ale na druhou stranu deska neprošla testem stability ani v základních hodnotách a standardní konfiguraci. Vzhledem k tomu, že se jednalo o první vzorek, zatím upustíme od celkového hodnocení to provedeme až na základě desky ze sériové výroby. První kusy by se měly objevit v obchodech v nejbližší době.\nZ hlediska výbavy a parametrů představuje nVidia nForce 680i SLI vynikající počin, který jistě osloví všechny PC nadšence, lačnící po vyždímání maxima výkonu. Nezbývá než doufat, že prodejní verze základních desek s nForce 680i budou z hlediska stability plně odladěny. Pro méně náročné bude k dispozici levnější model 650i SLI, případně mohou zůstat u osvědčeného a prověřeného čipsetu Intel P/G965.\nhard-core přetaktování podpora Quad core\nFSB až 1 333 MHz, paměť až 1 200 MHz\nstabilita referenční desky, cena\nK testu zapůjčila firma: nVidia\nVýsledky testůEverest čtení/ Super PI PCMark05 DVD Shrink HD Tach3 PCMark 2005 3DMark 2005/Half-Life2/ PCMark 2005 SysMark 2004 SE\nzápis paměť (MB/s)1M/4M (v sec)CPU (body)(min:sec)(MB/s)HDD (body)/2006 (body)/Quake 4 (fps)Systém (body)(body)\nnForce 680i SLI9 025/5 58717/1047 3686:2359,46 31412 197/6 201179,6/147,57 543375/452/298\nIntel G9657 458/4 89617/1047 3506:2658,26 24812 145/6 150177,5/146,9\nIntel G965: géčko pro Core 2


Lékopis - 6.1 Úvod\nČeský lékopis 1997\nKe splnění požadavků lékopisu je často nutné zkoušku nezávisle opakovat a výsledky kombinovat. Pak se naskýtá otázka, zda je vhodné kombinovat takové zkoušky, a pokud ano, jakým způsobem.\nZkoušky lze považovat za navzájem nezávislé, když výsledky jedné zkoušky neovlivňují výsledky jiné. Také náhodné chyby ve všech faktorech ovlivňujících výsledek (např. ředění standardu a zkoušeného přípravku, citlivost biologického ukazatele) v jedné zkoušce musí být nezávislé na stejné chybě ve druhé zkoušce. Zkoušky ve dnech po sobě následujících, používající původní ředění standardu, tedy nezávislé nejsou.\nExistuje několik způsobů kombinování výsledků nezávislých zkoušek, ty teoreticky nejvhodnější jsou ale také nejobtížněji použitelné. Dále jsou popsány tři přibližné metody. Mohou být použity i další za předpokladu splnění nutných podmínek.\nPřed kombinováním odhadů účinnosti získaných pomocí modelu rovnoběžnosti je nutné pracovat s logaritmem účinnosti. Při použití modelu poměru sklonů se pracuje přímo s účinností. Protože v praxi je častěji používán model rovnoběžnosti než model poměru sklonů, je použit v této části symbol M, označující přirozený logaritmus účinnosti. Při modelu poměru sklonů se použijí stejné vzorce, v nichž se pod M rozumí účinnost R, a nikoliv její logaritmus. Před kombinováním musí být všechny odhady účinnosti upraveny na stanovenou účinnost každého zkoušeného přípravku.