Postbud, Anders Peder Olsens erindringer. Født i Farum d , død i København Faderen: Klokker ved Farum Kirke, Jens Olsen, født d. - PDF\nPostbud, Anders Peder Olsens erindringer. Født i Farum d , død i København Faderen: Klokker ved Farum Kirke, Jens Olsen, født d.\nDownload "Postbud, Anders Peder Olsens erindringer. Født i Farum d. 15-3-1871, død i København 1955. Faderen: Klokker ved Farum Kirke, Jens Olsen, født d."\n1 Postbud, Anders Peder Olsens erindringer. Født i Farum d , død i København Faderen: Klokker ved Farum Kirke, Jens Olsen, født d , død d Moderen: Karen Kirstine Bendtsdatter, Født d , død d\n2 Register. Afsnit. Side Indledning Om far og mor Bedstemor fortæller Krybskytten Hans Vilm Min første barndom Asylet Vogterdrengen Lillejuleaften Skoletiden Det hjemlilge arbejde i drengeårene En aften i borgerstuen Tjenestedrengen Hønsekræmmeren Den gamle sorte malkehest Per Skræder Da vores hus brændte Smeden En københavnstur Stine Hans Kristians Pottekaren Jens Pesen i Sortemosen Et uvejr Et arbejderbal Brevet til Skovrider-gården Postmedhjælper som dreng Kirkegårdskonerne Kirkeklokkerne Den døvstumme skomager Morten Sørn Et rigsdagsvalg En sprøjtemønstring Socialisten Far går med dyrlægeregninger Trine Adolf Sessionen Et marked i byen Karen Andres Ole Skomager Landpostreserve En lille fejltagelse Reservepostbud i København Et forsøg som spillemand ved garden Forord. Disse historier er skrevet af Anders Peder Olsen, som af min far altid blev kaldt "Onkel Anders". Han har åbenbart lidt af skrivekløe, i hvert har han efterladt sig nogle herlige fortællinger. Omkring 1952 har min far affotograferet historierne. Han har skrevet historierne af, og jeg har scannet dem ind i min computer. Begge processer giver desværre mulighed for fejl. Jeg har ikke ændret i det skrevne, dog er navneord skrevet med småt, enkelte ord er skrevet med moderne stavemåde og der tilføjet nogle kommaer. Derudover er der kun de utilsigtede tekniske fejl. Det ser ud som om jeg mangler en historie om Far der indsamlede penge til kirkens opvarmning. Forsidebilledet er taget af min far i Billederne til en sprøjtemønstring er hentet fra "Farun nyt" 1985 Nr marts 10. årgang. I historien om Per Skrædder optræder ordet "begrisp". Det er ikke lykkedes min at finde ud af hvad der egentlig skulle stå. Historierne er, bortset fra de tre sidste, fra sidst i 1870-erne til begyndelsen af 1880-erne. Jesper Breval April\n3 Indledning. Afsnit 1 Min fødeby Farum var en temmelig stor landsby med en 8-9 store gårde og et tilsvarende antal huse, samt kirke, præstegård, apothek, et par købmænd, kro og rejsestald, så det var jo ikke en helt lille landsby. Byen ligger i en af nordsjællands smukkeste egne, er nu en lille købstad, men dengang var den idealet af en landsby med gårde og huse med stråtækte og mosgroede tage og hvidkalkede vægge. Midt i byen stod det mægtige Majtræ, hvis stamme var så tyk, at der skulle en 5-6 drenge til for at kunne spænde om den. I en rundkreds om stammen lå de store sten hvorpå forfædrene havde siddet, når de havde drøftet byens ve og vel. På begge sider af byens gade lå dybe græsbegroede grøfter, hvori spildevandet havde afløb fra gårde og huse, som til tider blandedes med afløbet fra de møddinger som lå ud til gaden, for derefter at ende i byens gadekær til fryd for de snadrende ænder, men det hele tilsammen dannede en skøn harmoni af landlig idyl. Da byen lå langt fra jernbaner og samfærdselsmidlerne ikke dengang var så gode som de er nu, var det sjældent der kom fremmede til byen. Biler fandtes jo ikke. og det var en hel begivenhed når det rygtedes at nogen havde set en "Væltepeter'' komme kørende igennem byen, hvorpå der sad en mand på et højt hjul som han trådte rundt med benene, medens han rullede med en vældig fart hen ad vejen, et sådant usædvanligt syn kunne jo give stof til megen samtale. Der levedes et stille og roligt liv i arbejde og nøjsomhed i den lille by, hvor alle kendte hinanden, ja selv hinandens nærmeste omstændigheder, man kunne næsten regne dem for en stor familie, hvis ikke der havde været noget som hed rangforskel, for der var selvfølgelig forskel på en gårdmand og en afbygger, afbyggeren følte sig ikke som ligemand med husmanden, ligesom smeden, som håndværker følte sig lidt hævet over ihvertfald husmanden og indsidderen, men når enhver holdt sig indenfor de rammer hans stilling i samfundet tilkom ham, så kan man jo nok sige at de levede et godt og fordrageligt liv imellem hinanden. Efter denne lille indledning, vil jeg her nedskrive nogle billeder fra min fødeby i mine drengeår, sådan som jeg erindrer dem, når jeg (som ofte sker) i tankerne mindes hvad der dengang hændte og skete, dog strækker disse billeder som er nedskrevet ikke på et længere tidsrum end fra sol står op til den går ned. Om far og mor. Afsnit 2 Far og mor var ikke det man kalder stærkt religiøse, det vil sige, at de ikke var af dem som man kalder hellige og som render til hellige møder, og som ikke kan komme sammen uden at synge salmer og kun tale gudeligt. Det var ikke på den måde de viste deres tro, de havde deres indvendig og gik stille med det, men de har nok været lige så troende uden det. Far og mor gik til alters een gang om året. Det var almindelig skik med en årlig altergang. Når man ville til alters, måtte man først lade sig indskrive dertil enten hos præsten eller hos degnen. Det var for at de skulle have med i kirken til altergangen. Når far og mor skulle til alters, så iklædte far sig det sorte tøj med diplomatfrakken. Mor tog sin sorte kjole på, men ved altergang blev guldhuen ikke benyttet, derfor tog hun sin sorte hue på, den var syet i samme facon som guldhuen, men var overtrukket med sort lasting. Hagebåndene, som var hæftet op på siden, var også sorte. Ved altergang måtte man ikke gerne have nydt noget inden man gik hjemmefra, da man helst skulle nyde alterbordet fastende, men det er jo ikke så nemt at overholde 3 det, når man er oppe klokken 5 om morgenen, og altergangen først var klokken 9, og når man til daglig plejer van at få frokost klokken 8, kræver maven jo sin ret, derfor tog de sig en ganske lille ret inden de gik til kirke. Efter altergangen blev altergæsterne, af de udenfor kirken stående, taget i hånden og ønsket til lykke og velsignelse, sådan var skikken. Så iler far og mor jo hjemad, hvor vi børn havde dækket så pænt et frokostbord som vi formåede, og modtog dem med den samme udtalelse. Så går vi alle til bords og nyder frokosten, vi var jo alle godt sultne, da klokken nu var 12. Resten af dagen går i stilhed, far og mor giver sig af med noget arbejde, eller går en tur gennem skoven og langs søen, men først har far sørget for at blive af med det stive stadstøj, som generede ham en del, særligt det stive kravetøj, som sad og stak ham i halsen. Mor skiftede også kjole, men det var af en anden grund, det var for at spare på den fine sorte kjole. Så gik de en tur sammen med de mindste børn, de større gik jo deres egne veje. Ja sådan gik søndagen, når far og mor havde været til alters.\n4 Ved altergangen dengang, var der ikke nogen der tænkte på hygiejne eller smittefare, alle altergæsterne drak, ikke alene af det samme krus, men også på samme sted af kruset, hvor en anden lige havde drukket, at det jo kunne være meget smittefarligt, var der ingen der skænkede nogen tanke. Dog må præsten have haft en tanke derom, da han senere drejede kruset, så den næste satte munden ved siden af, men når der var mange gæster, og kruset var drejet helt rundt, måtte præsten jo alligevel give vinen af kruset som var benyttet en gang. For at bøde på dette havde præsten så senere en serviet ved hånden hvormed han aftørrede kruset hver gang een havde drukket deraf. Bedstemor fortæller (min kones mor) Afsnit 3 Bedstemors fader var snedker på Frederiksberg slot hvor han havde fribolig, dog var det ikke på selve slottet, men i en af kavallerbygningerne, som lå klods op ad de mange hestestalde som hørte til slottet. Der var indrettet en lille hyggelig lejlighed til dem, hvor de boede hyggeligt og rart. men en ting savnede oldemor, og det var en have. Udenfor huset var en stor plads, som var belagt med brosten, og her regnede hun ud, at der kunne blive en dejlig have når brostenene blev brækket op. Hun fik da udvirket tilladelse til at fjerne brostenene og fik der en hyggelig have, som de havde gavn og glæde af i mange år. Dog, efter en del års forløb, da der var kommet en ny slotsforvalter, og der så blev gjort en del forandringer, måtte de afstå deres lejlighed til en officer som nu skulle have den som embedsbolig, naturligvis med de forbedringer og udvidelser som hørte hans stand til, der var jo selvfølgelig forskel på en officer og en snedker. En dag kom da den brovtende officer og forlangte at se lejligheden, hvor der jo var meget han ville have forandret, men da han så haven blev han meget begejstret over den og udtalte sin glæde over at nyde sin fritid der. "Den have får de ikke", sagde oldemor, "For den bliver fjernet". "Fjernet, sagde offiseren, hvad vil det sige". "Det vil sige at den gang vi flyttede ind, da var haven fyldt med brosten, som jeg har brækket op-for at danne en have i stedet for, men det fik jeg kun tilladelse til, hvis jeg når jeg en gang flyttede, skulle jeg aflevere haven i samme brolagte stand som den var forhen, og derfor bliver haven fjernet og stenene bliver lagt tilbage på deres plads". Officeren holdt jo på, at det var en vanvittig ide med at have al det arbejde med at lægge stenene på plads, når han gerne ville have haven som den var, men oldemor holdt på sit, hvad hun havde lovet måtte hun holde. Det var vel ikke så meget fordi hun var forlegen for at have med det store brolægningsarbejde at gøre, men da offiseren hele tiden havde udvist en brov tende og overlegen optræden, så mente hun hermed at kunne stemme hans overlegenhed lidt ned. Da det nu viste sig at han ikke kunne overtale hende på den måde, måtte han jo anslå en anden tone og gav gode ord, lovede at godtgøre hende for hendes arbejde og hendes planter i haven, så gav hun sig også og overlod ham haven som den var, hvis han da kunne løse hende fra sine forpligtelser, hvad han jo nok mente han kunne, og så fik han haven, og hun slap for brolægningen. Den gamle slotssnedker havde fire døtre, hvoraf bedstemor var den ene af dem. De boede alle fire hjemme hos forældrene på slottet, de havde jo alle deres arbejde i byen, men da der dengang ikke fandtes anden befordring end "Apostlenes heste", så måtte de jo gå frem og tilbage den lange Vesterbrogade, som dengang lå med lange øde strækninger hvor der ingen huse fandtes, og meget sparsomt med belysningen. Her var de jo ikke glade for at gå om aftenen, og hvis de en aften var lidt sent på færde, måtte de have mandlig ledsager til at følge dem hjem. Nå, de var jo dengang forlovet og havde så nemmere ved at få følgeskab. Dog indtraf det en aften, at hun var sent på færde og uden følgeskab, og måtte så alene trave ad de mørke og øde veje. Hun går rask fremad uden at møde nogen, men da hun omtrent havde nået Søndermarken hører hun et selskab komme syngende imod hende, og på sangen kunne hun jo høre at de var godt fulde allesammen. Dem var hun ikke glad for at skulle møde, men hvorledes skulle hun kunne det, da der jo ikke var nogle steder hvor hun kunne skjule sig, men i det samme får hun øje på et skilder hus som stod lige ved, det var tomt, da det ikke mere blev benyttet at vagten, der sprang hun ind for at skjule sig for dem, medens de gik forbi. En del af dem gik da også syngende og hujende forbi skilderhuset, uden at lægge mærke til at hun stod derinde, men der var dog en af dem som fik øje på skilderhuset og fandt det kunne være morsomt at lege lidt med det, han råber da til de andre. "Her skal i se et skilderhus", medens han griber fat i det og snurrer der rundt så hurtigt han kunne. Bedstemor som stod i skilderhuset var jo i en dødelig angst for at han skulle opdage at hun stod derinde, hvad han dog ikke gjorde, dertil var han ikke klarøjet nok, men foruden angsten for at blive set, var det for hende 4\n5 en tortur at blive at blive snurret rundt, det var nemlig noget hun aldrig havde kunnet tåle, da han havde drejet nogle gange, blev han endelig ked af det, og løb sin vej. Efter hun nu havde stået og sundet sig lidt - hun var jo blevet ør af den karruseltur - sprang hun så ud af skilderhuset og løb resten af vejen og var da snart hjemme og loved hun aldrig mere ville gå så sent hjem. Deres bolig lå jo, som før omtalt, lige ved hestestaldene, men da der ikke var vand i køkkenet og heller ikke nogen post udenfor, måtte de hente vand ved posten som hørte til staldene. For at komme til denne vandpost måtte de gå igennem de lange stalde. Det var jo en lidt besværlig måde at skaffe det vand de havde brug for, men det kendtes ikke bedre dengang, og det var en regel at alle fire døtre skulle skifte med at hente vand. Det var de jo også meget villige til,- men det værste ved denne vandbæring var, at de ikke kunne gå i fred for soldaterne som var der i staldene, de var der jo altid på den tid som de vidste at jomfruerne kom og skulle hente vand,- dengang var det nemlig ikke "frøkener" men jomfruer- de følte sig generede af deres tilråb, ska de være vos to lille jomfru, eller lignende, der var dog de af de dristigste som kunne få i sinde at tage dem om livet, når de kom med deres vandspande, men til sidst blev de ked af disse soldaters chikanering, så de lavede strejke og sagde at de ikke ville hente vand mere. "Sikke noget sludder" sagde moderen, "lån mig få spanden, så skal jeg vise jer at jeg godt kan gå der uden at blive chikaneret". Det gik også meget godt på henvejen, men da hun skulle tilbage med den fyldte spand, er der netop en af dem som kommer hen og tager hende om livet - nu var der jo lidt mørkt i stalden, så han har jo ikke kunnet se at det var moderen som gik med spanden, men har troet at det var en af jomfruerne- men hun blev gå gal at hun tog og gav ham hele spandens indhold i hovedet, så vandet flød ned over ham. "Nu håber jeg de kan lade os gå i fred herefter" sagde mor, og gik så hen efter en ny spand vand medens soldaten luskede af, som en våd hund og blev så oven i købet begrinet af kammeraterne. Siden mærkede de ikke nogen efterstræbelser af soldaterne, da de vel har været bange for at de skulle få en lignende medfart. Hendes mor havde nu altid den vane at skulle have slået en del af på prisen når hun gjorde sine indkøb. man kaldte det at prutte, hun kom da stolt hjem efter sådant et indkøb og fortalte hvor billigt hun havde fået varerne, ja til omtrent det halve som han havde forlangt, men så havde der naturligvis været en stor forhandling forud inden de blev enige. Det gik jo godt et stykke tid, hvor hun jo var stolt af sit store forretningstalent som bevirkede at hun fik alting så billigt, men en gang fik hun at høre at en anden havde ikke haft nødig at prutte da købmanden ikke havde forlangt mere. Da blev hendes mor vred og gik straks hen til købmanden for at bebrejde ham dette misforhold. Efter han nu rolig havde hørt hendes bebrejdelse, sagde han stilfærdig til hende. Ja, madam Nielsen, det er meget rigtig at jeg kun har forlangt den pris som de gav, af hende, for hun prutter nemlig ikke, men betaler altid det jeg forlanger, men det ved jeg at De absolut skal have slået en del af, og hvis De ikke får det, så køber De intet, derfor er jeg nødsaget til at forlange en højere pris af Dem, så der kan blive noget at slå af på. Efter denne lange forklaring kunne hun jo godt indse at der kunne været noget i hvad han sagde, om hun så holdt op med at prutte ved jeg ikke, men hun har vel næppe gjort det hos ham. Det med at prutte- som jo er et meget mærkeligt ord for at presse prisen ned- var jo noget som var almindeligt i den tid, det var næsten en hel sport, man hørte jo, når der var købt et stykke tøj, hvorledes de pralede med hvormeget de havde pruttet det ned til, somme tider til under det halve af hvad de forlangte. Det må man jo sige var en usund handlemåde med at forlange så meget mere for varen fordi der skulle være noget at slå af på, og hvis der så var en som der var troskyldig nok til at betale det han forlangte, kom han jo til at give alt for meget for det, men noget spændende har der alligevel været ved sådan en handelsmåde, både for køber og sælger ved at se hvem der gik af med sejren. Oldemor ville jo gerne at hendes døtre kunne få en lidt bedre levefod end den hun selv havde og forberedelsen dertil måtte der jo begyndes på i tide, derfor kom de ikke til at gå i friskolerne, men blev indmeldt i betalingsskolen, der var jo dengang en meget stor forskel på de to skoler, både i lærdom og i omgang. I den skole gik kun, "Bedre folks børn" en benævnelse som man dengang brugte om dem som hørte til honoratiores. Ufuldendt. Skrevet af Anders Peder Olsen. 5\n6 Krybskytten Hans Vilm. Afsnsit 4 Nede bag skovbrynet ligger tre små huse lunt og godt gemt bag den stire skov som skærmer mod den barske norden vind. Mod den søndre side ligger udstrakte enge med sine mange tørvemoser hvor igennem løber en dejlig rislende å, som krummer og bugter sig gennem engen og munder ud i den nærliggende sø. Hele dette smukke og idylliske engdrag er jo et maget yndet opholdssted for alle slags fugle, fisk og dyr af alle slags. I det ene af de tre små huse boede Hans Vilm som havde slået sig ned her på dette fredelige sted, her kunne han rigtig dyrke sin nedarvede forkærlighed for naturen og alle dens levende væsener, hvilket han dyrkede på sin egen måde. Hans Vilm var en lille undersætsig person, men stærk som en bjørn, han bevægede sig hurtigt og havde en lydløs gang, han forstod at gøre brug af alle sine sanser, som var skarpere end almindeligt, dertil var han snu og dreven, vidste aldrig besked om nogen ting, og kunne stille sig meget dum og enfoldig an, når der var noget han ikke ville fortælle, trods at han nok var klogere end de fleste. Hans Vilms borgerlige erhverv var træskomand, og oven i købet en dygtig træskomand, da ingen i miles omkreds kunne lave så gode træsko som han, de sad nemlig som de var støbt til foden, og var lette som et par sko, så han var en meget søgt træskomand. Men det der havde hans største forkærlighed var at fiske, fange fugle og gå på jagt. Man skulle jo mene at en mand med de pasioner var kommet på den gale hylde og skulle have været ved jagt- eller forstvæsenet hvor han der langt bedre ville kunne få brug for sine medfødte evner, og hvor han på en lovlig måde kunne dyrke sine pasioner, men deri lå det utillokkende ved sådan et væsen, at det var lovligt af få lagt et gevær i hånden med ordre til at gå ud i skoven og skyde et dyr, det var der ikke meget spændende ved, derimod var krybskyttejagten noget andet, den var der spænding ved og den krævede hans fulde brug af alle hans sanser. At liste sig ud en mørk aften med geværet i hånd, spejdende og lyttende til alle sider om nodet mistænkeligt rørte sig, listende lydløst omkring med hanen spændt og fingeren på aftrækkeren, lige parat til at skyde når hans stærke katteøjne fik øje på et dyr, og som et lyn røg bøssen til kinden og paf, så lå dyret der, for han skød ikke forbi. Så var det om hurtigst muligt at få dyret på nakken og i løb ud af skoven og hjem for at gemme dyret. hvortil blev valgt de utroligste steder, og derefter udslætte sporene for så at sætte sig i sin lænestol med en bog i hånden, med den alleruskyldigste mine, for det kunne jo hænde at skuddet var blevet hørt af forstvæsenet, som så nok snart efter ville indfinde sig for at undersøge om det kunne være ham, der havde skudt, og for at kunne 6 narre og pudse dem, hørte der alle mulige kneb til, men dertil var han opfindsom og fandt på de utroligste gemmesteder. Så længe den gamle skovfoged var på stedet behøvede Hans Vilm ikke at være så forsigtig, da skovfogeden var en gammel mand, som ikke gjorde nogen fortræd, når blot han selv kunne få lov til at være i fred, og hvis det skulle indtræffe at han så sig nødsaget til at gå i skoven når han havde hørt et skud, så holdt han et farligt hus med sin hund og fik den til at gø. så kunne krybskytterne høre hvor han var, hvad der naturligvis også var skovfogedens mening, at de skulle, og den gamle skikkelige mand slap så for at have nogle ubehageligheder med krybskytten, men da den gamle skovfoged var gået af, kom der jo en ny, som tog lidt mere energisk fat på krybskytterne, nogle af dem fik han også fat på, men Hans Vilm, som han havde stærkt mistænkt kunne han aldrig få fat på, dertil var Hans Vilm for snu og dreven. Engang en mørk oktoberaften falder der et skud ikke langt fra skovfogedboligen. skovfogeden farer da op og griber sit gevær og løber ud i skoven for at gribe krybskytten, og sætter kursen mod Hans Vilms hus og håber at han kan gribe ham på fersk gerning, men Hans Vilm havde været for hurtig i vendingen og var for længst kommet hjem med sit bytte og havde fået det godt gemt, sat sig til ro og sad og læste i en gammel almanak da skovfogeden trådte ind ad døren og siger: " Der faldt et skud i skoven". "Et skud", siger Hans Vilm forbavset og lægger almanakken fra sig, "De va dov mærkelig a jæ inte har hørt noed te de, de må da ha været langt herfra". " Næ det er faldet nær herved, og der er skudt et dyr inde i skoven," siger skovfogeden. "Et dyr" siger H.V. forfærdet," Hva va de for et dyr". " Ja jeg har sporet det lige hertil, så H.V. ved nok hvad det er for et dyr", siger skovfogeden." Næ skovfoged, de ka jæ da inte vide hva de æ for it dyr der æ skudt, for jæ har såmænd inte væt uden for en dør i avten, men har siddet å læst histårier i almanakken for vor mor hele avtenen, ikke sandt Dorte," "Jo de æ rejtinok vor far", siger Dorte som sad ved bordet med en bindehose. " Ja så tillader de nok at jeg undersøger huset," Siger skov fogeden. "Vasko skovfoged, å søj bare væk, men her a ingen andre dyr end vor kat. som ligger der å sover." siger Hans Vilm. Nu blev der undersøgt og ransaget i alle skabe, kister og andre gemmesteder, som Hans Vilm var behjælpelig med at åbne og lukke op, uden at der fandtes spor af dyr, hvad der ikke var så underligt, da han søgte alle de steder hvor det ikke var. Dyret hang nemlig inde i urkassen på det store bornholmerur, det var netop ikke blevet undersøgt, da Hans Vilm jo nok skulle sørge for at aflede opmærksomheden derfra.\n7 Efter denne grundige, men mislykkede undersøgelse, måtte skovfogeden gå igen uden at han dog følte sig overbevist om Hans Vilms uskyldighed, men måtte jo gøre gode miner til slet spil, og sagde da farvel med en undskyldning over at han havde gjort så meget ulejlighed. "Å de behøver skovfogeden inte a gøre noen undskyldning for, jæ ve jo godt a de æ deres pligt å undersøge når de har nogen mistænkt, men her ve de aldri kunne finde noed dyr, da jæ såmænd inte har rørt ve noen bøsse i mange år". Hans Vilm fulgte nu skovfogeden pænt ud af døren, ikke just af høflighed, men nærmest for at se om han nu også gik, eller om han blev stående udenfor og lurede. Da de kom udenfor siger Hans Vilm "U-ha dov! sikken et mårke, de dov æ, man ka inte forstå hvor nogen ka se å skyde none dyr i såtten et mørke". "Å" siger skovfogeden ærgerligt. " De krybskytter har jo katteøjne. "Og han gik så sin vej. Hans Vilm giver sig nu til at pusle med noget udenfor huset. for at forvisse sig om at han også gik, så først da skovfogeden var forsvundet. gik han ind igen og begav sig til sengs, da han skulle tidligt op næste-morgen, og afsted til københavn med dyret. Tidlig næste morgen var han oppe og lagde dyret i en sæk med nogle træsko ovenpå. Han begav sig så på vej til københavn med sine varer. Det var selvfølgelig ikke meningen at han ville gå hele vejen, der var jo altid en eller anden bonde han kunne få lov til at køre med, når han kom ud på landevejen, men han kørte ikke med hvem som helst, han så sine folk an først, når en vogn nåede ham og han mente det var en bekendt, råbte han ham da først an med et go morgen, og han så på genhilsen kunne høre hvem det var, siger han. "Æ de dej Jens Pæsen, ka jæ få lov a ave me dej", "Ja værsko Hans Vilm og kryv op på vovnen" Han smider så sin sæk op og springer så selv op. Efter at de nu var kommet igang igen siger manden. "Nå Hans Vilm hvotten tror du nu a du ka klare den, når du skal igennem siceboden mæ dyret", " Dyret" siger han," Jæ har såmænd ikke inte noet dyr, de a inte andet end som træsko jæ har i sækken, å dem ska jæ ing mæ te træskohandleren på kultåret, å de har jæ da lov te," "Ha Ha lo manden og tænkte sit. Da de så kom til siceboden, måtte Hans Vilm selvfølgelig bruge alle mulige kneb for at komme igennem med dyret, men også her var han dem alt for snu og dreven, og kunne altid finde på fif, så han altid slap igennem. En anden gang da forstvæsenet for at undersøge hans hus, i anledning af et skudt dyr, blev de straks forbløffede ved at se Hans Vilm rende op og ned ad gulvet med hovedet indbundet i et stort sjal, medens han jamrede sig i høje toner. Efter at de havde sundet sig lidt over dette syn, kom de da frem med deres ærende angående det skudte dyr. " Dyr" siger Hans Vilm medens han virrede med hovedet og jamrede sig. " Skudt dyr, jeg som går her med såtten en tandepine,, av,,avav, Jamrede han," Hvotten sku jæ dov kunne skyde dyr mæ sotten en tannepine,, Å,, ja, ja,, ja,, " jamrede han igen,, men trods hans stærke tannepine gav de sig alligevel til at ransage huset, men måtte atter gå uden at finde spor af noget dyr, Da de så var gået viklede Hans Vilm sjalet af hovedet. Og tannepinen var forsvundet med det samme. Men ude i hans have stod et stykke nyplantet kål herunder lå dyret, som ved hjemkomsten straks var gravet ned der, hvorefter han plantede kålen ovenpå. Det var hans mening at man skulle træffe ham midt i kålplantningen, men da han var færdig dermed inden de kom, måtte han jo lave det nummer med tannepinen. En gang kom han gående i skoven med et bur fuld af fugleunger, som han havde været inde og tage fra nogle fuglereder. På vejen derfra ser han, at han vil møde nogle damer, og da disse damer oven i købet var fra skovridergården, så gjaldt det jo om ikke at møde dem, da de jo ville fortælle skovrideren det, og det var jo det samme som at blive grebet på fersk gerning. Her var gode råd dyre, da han ikke kunne komme uden om dem uden at blive set. han måtte se at finde på et middel, så han fik dem til at forsvinde frivillig, han lader som om han ikke aner deres nærværelse og lavede så en fingeret aftrædelse, og da damerne ser ham vende agterspejlet imod dem, vender de skynsomst om ad den modsatte vej, hvad der jo også var meningen at de skulle gøre. Der var var situationen reddet, så han rejste sig igen og gik hjem med sine fugleunger. Det er jo kun nogle enkelte af de historier som gik om Hans Vilm, som jo alle stammen fra hans yngre dage, og de handlede alle om hvordan han med sin snuhed og med allehånde kneb forstod at undgå sine forfølgere, så de altid måtte gå med uforrettet sag. De nåede aldrig at gribe ham på gerningen. Disse træk af Hans Vilms meriter har jeg hørt af min far, da Hans Vilm var en gammel mand dengang jeg lærte ham at kende, da gav han sig ikke til at skyde mere, hans syn var svækket og hånden rystede og så blev skyderen lagt på hylden, han helligede sig så alene fuglefangsten. Vi ser ham nu gå ude i sin have i færd med at sætte limpinde op på buske og træer. Fuglefangst i skoven var forbudt, men der kommer han heller ikke, nu han er gammel og svag holder han sig på lovens grund. Men når han ikke må fange fugle i skoven, ja så lokker han dem hjem til sig i sin have ved hjælp af lokkefugle, som han har stående i et bur ved siden af limpindene, når de så pippende og syngende hopper omkring i buret, kalder den andre fugle til sig og når de nysgerrige hopper omkring i buskene for at se hvorfor de sidder der og pipper, så ender det jo gerne med at de hopper på limpinden, og haps, så er Hans Vilm der og napper dem og putter dem i buret. Men hvis lokkefuglens kvidring ikke er virkningsfuld nok til at kalde fuglene til sig, så må han hjælpe den, da han kan efterabe alle fugles toner på en så naturtro måde, at fuglene lader sig narre deraf, og hopper omkring for at se hvad er for 7\n8 en fugl, som sidder der og kvidrer. Så ender det med at fuglen bliver hængende på den lumske limpind. En søndag eftermiddag, han sidder i sin have og agerer lokkefugl, ivrig syngende, pippende og hvislende, spændt på at se om fuglen vil hoppe på limpinden. Dorte, som går i haven og glæder sig over at grønkålen er kommet så godt i groning, råber nu til Hans V. "Kom vor far og se, der kommer en fin herre gående henne på vejen, de ku se yd som om han drejer her om ad," Hans Vilm rejser sig og går hen for at se," Ja de ku se yd te som han sku hen te vort, hvem mon de ka være," " Mon inte de sku våre han den ny forvalter på gården, de ku line sotten en," siger Dorte, " Næ han æ de skunte, for han kender jæ, de sku vel aldrig være han den ny føstkandedat." siger Hans Vilm ærgerlig, da han nu engang ikke kunne med det forstvæsen, " Ja en fin hære ka man nok se a de æ. hvem han end så æ." siger Dorte," Å jæ tror osse a han kommen hen te vort." " Å Dorte" siger Hans Vilm "Ta å gå ing å ryd lidt te sie, hvis de sku vise sej a han ska ing te vort," Det var just ikke så meget for at der skulle være en ryddelig stue, at Dorte skulle ind og rydde op, men han ville have lagt de ting til side, som ikke alle og enhvær måtte se. Dorte gik da ind og rydde op medens han spændt ventede på den fremmede, som nærmede sig mere og mere, og som snart efter havde nået ham. Den fremmede tager sin hat af og hilser god dag. "Godav" siger Hane Vilm, uden at tage sin hue af. " Det er et rigtigt vejr i dag," siger den fremmede." Ja såmæn vejret æ jo mejet godt." siger Hans Vilm i en ligegyldig tone, mens han tænker gud ved hvad han vil, " Her bor de jo dejligt på dette fredelige og idylligste sted så nær ved skoven, hvor de så nemt kan få den en dyresteg." Siger den fremmede i en gemytlig tone." Undskyld, men hvem æ denne mand," siger Hans Vilm, uden at svare på hans bemærkning, da han kun hørte det han ville høre." Jeg er Vassingerøds skolelærer". siger han," Æ di Vassingerøds skolelærer" siger H.V. glad over at høre at han ikke var en forstmand," De va dov morsomt a di æ kommet helt her yd," glad over at få så fint et besøg og samtidig høre lidt nyt udefra. Ja, siger skolelæreren," Jeg er forresten kommet hertil for at bede dem om en opskrift på at lave fuglelim, da jeg ville prøve om jeg kunne fange nogle fugle." "En opskrift på fuglelim, "siger H.V." Næ de ka jæ inte ge dem, for de ve jæ inte hva de æ laved a" "Ja men de laver jo selv deres lim, og så må de jo også vide hvad de laver den af," " Næ de ve jæ sånæn inte, de står skrevet på it støkke gråt papir, men hva der står ka hverken jeg eller noen andre læse, den eneste der ka lese den æ apotekeren på Kultåret. jæ gir ham bare sedlen å så får jæ de jæ ska ha," sagde H.V. som ikke ville røbe hemmeligheden ved fabrikationen af fuglelim. " Det var jo kedeligt at de ikke ved hvad de laver fuglelim af, da jeg selv ville gøre et forsøg på at fange fugle, men da jeg nu ikke kan få nogen underretning hos dem om fuglelim, må jeg vel opgive det. "Det var nu slet ikke skolelærerens mening at ville fange fugle, han brugte det kun som et påskud til at få lejlighed til at tale med Hans Vilm. Efter at Hans Vim havde tænkt sig lidt om, siger han," Men da di nu æ vassingerøds skolelærer, så ve jæ forære dem et støkke lim, væesko å gå mæ ingen for," Da de kom ind siger Hans Vilm, "De vil vel nok drikke en lille snaps,," Og da slolelæreren ikke gik til side for en snaps, siger han,," Ja tak,," Og Hans Vilm siger til Dorte,," Hent vos en snaps, Dorte kom så og satte brændevinsflasken på bordet! men da Hans Vilm ikke mente at kunne byde sådan en fin mand almindelig brændevin, siger han," Hør Dorte, du skulle vel inte ha noed på en aen flaske, for de æ vassingerøds skolelærer," "Jøssen æed de, jo de har jæ,," og kom så frem med cognaks flasken, som de så nyder sig et par stykker af, mens skole læreren prøver på af få Hans Vilm til at fortælle. Hvad han fortalte ved jeg ikke, men jeg tænker at hans svar på spørgsmålene, når de angik hans passion om jagter og fuglefangster, så vidste han ikke ret meget, ellers kunne han godt være en god fortæller. Han var ikke krybskytte i den forstand, som man ellers regnede den slags folk for. han var et skikkeligt og ordentligt menneske, som gik i kirke når han fik trang dertil, havde sine 2 gange altergang om året, som andre ordentlige mennesker. Til sidst endte han som kludekræmmer, også her brugte han sin snuhed. Der var nemlig en anden kludekræmmer, en kone, som kaldtes Kluderikke - som kom en gang imellem, og da hun betalte noget mere for de gamle klude end Hans Vilm, ville de jo helst sælge til hende, Men da Hans Vilm - som jo var i besiddelse af den sjete sans, altid havde på fornemmelsen når Kluderikke kom til byen, så var det jo om at komme først, så gik han omkring fra sted til sted og bad folk om at samle det sammen, så ville han komme senere og hente det. Når så Kluderikke kom, kunne de jo ikke sælge noget til hende, da de havde lovet det først til Hans Vilm. Hans Vilm blev godt op i firserne inden han døde, og i følget til til hans begravelse var blandt andre selve skovfogeden, som dog trods alt fulgte ham til graven. d. 13 juli 1942 A.P. Olsen 8\n9 Min første barndom. Afsnit 5 Da jeg kom til verden som nr. 4 af børneflokken, måtte den ældste allerede ud at tjene som vogterdreng, kun 7 år gammel. Den næstældste, som var 5 år, måtte så være barnepige, som mest bestod i at vugge. Den tilværelse jeg der førte, erindrer jeg selvfølgelig ikke noget om, ejheller om, med hvilke følelse og interesse store bror udførte dette arbejde, som var pålagt ham, men jeg tænker, at han har gjort det med samme "interesse" som jeg selv havde, da det blev min tur at vugge de mindre søskende, og det fandt jeg at være meget kedsommeligt arbejde, at sidde der og vugge, og vugge den vrælende unge, som man ikke måtte forlade før hun var faldet i søvn. Vuggen, hun lå i, var blevet benyttet af os alle 7, efter at den havde været benyttet af en anden familie, den var jo, af det megen vuggende blevet slidt så meget på gængerne, at de var blevet noget flade, så det gav et bump i den, hver gang den vuggede til en af siderne. Når det varede lidt for længe inden hun ville falde i søvn, blev man jo lidt ivrig, og så blev vuggen sat i sving, og den vuggede hurtig. Jeg havde en snor til at trække den til mig, og så fik den et spark med benet, når den skulle tilbage igen, og når hun var rullet og rystet et stykke tid, faldt hun da gerne i søvn, men man måtte jo ikke holde brat op, for så vågnede hun igen, det skulle gå gradvis tilbage, men det lærte man jo snart. Så var det jo om at liste af, og komme ud at lege, og på samme måde er det vel gået da jeg lå i vuggen. Denne tilværelse i vuggen varede knapt et par år, for så blev familien atter forøget med en ny broder som nr. 5 af børneflokken. Så måtte jeg jo op af vuggen, da den skulle benyttes af den ny ankomne. Nu kom jeg jo til at føre et friere friluftsliv, som i hvert fald for barnevogteren var mere behagelig end at sidde inde i stuen og vugge, da han her samtidig kunne deltage i leg sammen med andre drenge, selv om det kunne virke lidt hemmende i legen, ved at skulle gå og trække rundt med en lille broder, som han skulle passe og have ansvaret for. Vognen, jeg blev kørt omkring med, var selv på den tid, af en ældre type, da den havde gjort tjeneste for andre inden vi fik den, og trods det, gjorde den god tjeneste hos os i mange år, da den blev benyttet af os alle 7, og blev derefter brugt til al mulig kørsel, da den var stærk og solid. Vognen bestod af en lille halvrund kasse, hvor der lige var plads for et barn til at sidde i den, den var forsynet med to store hjul med solide jernringe om, et støtteben sad foran, og så havde den en lang stang som styrestang. I denne vogn fik jeg mange raske køreture af min store bror, som den gang var 6-7 år. Så længe han gik som enspænder ved vognen, var kørselen meget adstadig, men når det indtraf, at han fik en kammerat til hjælp så blev de tospænder, en på hver side af stangen, så kom der fart på vognen, da de jo skulle agere et par fyrige heste som var løbske, så skar den jo henad vejen med mig i vognen, der rystede og skramlede, med fare for at vælte, men da den var dygtig bredsporet, holdt den alligevel balancen under denne vilde kørsel. Der skete dog ikke nogle særlige uheld med mig under denne vilde kørsel, derimod skulle der forhen være sket det uheld, at da ældste broder, som også havde det hverv at køre en yngre broder i samme køretøj. og som vel var sket med samme fart, han var da kommet for nær ved skrænten af gadekæret, og væltede med vogn og barn ud i det plørede vand, som gadekæret var fuldt af. Heldigvis var der en behjertet mand der i nærheden, han fik trukket barn og vogn op af gadekæret, hvor det viste sig, at hverken barn eller vogn var kommet noget til, udover at blive drivende våd. Han fik så besked på, hurtigst mulig at køre hjem med den våde og vrælende lille bror. Dette skete jo før min tid, så det har jeg jo kun efter hvad der er blevet fortalt, ligesom jeg naturligvis heller ikke kan have nogen erindring fra den tid da jeg blev kørt i denne vogn, udover hvad der er blevet fortalt. Dette ansvarsløse liv jeg her førte, kørende i denne vogn varede kun et par år, da der nemlig så atter kom en ny broder, som blev nr. 6 i flokken, og så skete der jo de forskellige forflytninger, den der sidst ankom, skulle have vuggen, og ham der hidindtil havde benyttet den skulle nu have vognen, som jeg nu måtte afstå til ham, og så skulle jeg gå i asylet, da jeg ikke kunne skøtte mig selv, og den store bror kunne jo ikke passe på mig, samtidig med, at skulle køre med den mindste bror 9\n10 Asylet. Afsnit 6 Asylet var en slags skole, hvor børn fra 2-3 årsalderen og indtil de var fyldt 7 år kunne have ophold og var under tilsyn medens moderen var på arbejde, og var altså kun beregnet for ubemidlede folks børn. Asylet var en privat institution, som blev opretholdt af frivillige gaver fra sognets bemidlede klasse, men det har vel været lidt småt med hvad der kom ind af den vej, da det ikke kunne klare de nødvendige udgifter, trods det, at de har sikkert nok været ret store. Derfor var der jo enkelte af byens folk som gjorde udveje for at skaffe penge til asylets underhold, der lev holdt fester, spillet komedie og andet hvor overskuddet tilfaldt asylet. Særlig vil jeg fremhæve gårdejer Niels Larsen som var utrættelig til at skaffe både tøj og penge som alt kom asylet til gode, han havde så mange bekendte i København, grosserer og større forretningsdrivende, og når Niels Larsen klagede til dem over at asylet trængte til penge, så var tegnebogen altid åben for ham. Asylfolkene, som almindelig kun blev benævnede med Kristian og Sidse, var to gamle skikkelige folk som ret egnede sig til at passe alle disse rollinger. Sidse var en lille tyk kone med et mildt ansigt med et par røde fyldige kinder, hun havde en lidt grov og tyk stemme, men var mild og venlig overfor de børn der var betroet i hendes varetægt. Kristian - hendes mand var invalid fra krigen i 1864, han havde fået skudt det ene ben af under kampen ved Dybbøl og havde nu et træben. Han var også en rar mand, som forstod at underholde og lege med børnene når de var ude i det frie. Jeg husker endnu da jeg første gang skulle i asylet, hvad der slet ikke behagede mig, jeg havde jo hidtil haft en utvunget tilværelse, havde egen vogn hvori jeg blev kørt med en eller to drenge som forspand, til tider med al den fart de kunne løbe, medens den tohjulede vogn hoppede på den ujævne vej og slingrede til alle sider med fare for at vælte, hvad den nu også gjorde et par gange, uden at jeg dog kom noget til, men nu var der ikke mere plads til mig derhjemme, da der var kommet en ny broder (han fylder for forresten 70 år i dag ) og han skulle have vuggen, og så skulle han, der lå i vuggen have min vogn, og jeg skulle så i asylet, og mon ikke jeg husker fejl, efter det skulle jeg jo have været fire år inden jeg kom i asylet, og da jeg blev fulgt af min søster, som også gik i asylet og hun var tre år ældre, har det nok været før den tid den lille broder blev født, men de forskellige arrangementer passer meget godt. Nu skulle jeg altså i asylet, og fik da en taske hvori lå min mad og jeg fik da formaninger af min mor om at være flink og artig, og traskede så afsted med min søster ved hånden. På vejen dertil gik hun 10 og opmuntrede mig med at fortælle hvor morsomt der var i asylet og hvor flinke og rare Sisse og Kresjan var, det formildede mig jo en del og jeg gik da også trøstig med derind. Inde i skolestuen var jo en farlig leben med alle disse mange rollinger, nogle græd, og andre sang og legede, hist og her var der vådt på gulvet af de små, som endnu ikke havde lært renlighed, hvad de dog snart blev belært om at sige det til Sisse så hun kunne gå ud med dem, når vi så bad Sisse om at få lov til ad gå ud, sagde hun gerne, kan du få stilken ud, og når vi bejaede det fik vi lov at gå, hvis ikke måtte Sisse følge med. Alle vi unger skulle selvfølgelig have noget at tage os til. Det første vi begyndte med var at "pille", det var at pille trådene ud af små firkanter som var klippet af gammelt tøj, alle disse tråde blev så kartede og spundne hvoraf der så blev vævet tøj og strikket strømper og lignende. Senere når vi blev lidt større lærte vi at strikke strømper, vanter og halstørklæder, som alt blev gemt hen til gaver på juletræet. De lidt større lærte at læse og skrive på tavle. Men det morsomste ved det hele var dog når vi havde frikvarter og kunne ligge og trille os på grønsværen ved gadekæret, for der havde Kresjan opsynet med os, og han forstod rigtig at more og underholde os. Hvor var der dog en jubel og glæde når han rendte der hoppende på sit træben, under forsøg på at fange os, eller vi ham, men denne leg kunne han jo ikke udholde ret længe, så lægger han sig i græsset, og straks har han et mylder af unger over sig som hyler af glæde medens han ligger og "hytter" dem omkring, til en forandring benytter de hans træben som ridehest, hvor der mindst var plads til en 4-5 drenge, som han morer sig med at kaste af til lige stor fornøjelse for begge parter, indtil han også bliver træt af denne leg, så kommer de sædvanlige spørgsmål. Hvor er dei ene ben Kresjan, de har tysken skudt a, hvem har lavet dit træben Kresjan, siger en anden, de har smeden, og de samme spørgsmål gentages snart af en, og snart af en anden, som stadig bliver besvaret med same ord, men dette fornøjelige liv fik jo gerne en alt for hurtig ende, og vi måtte ind og give os i lag med at "pille" igen. Vi havde os også af og til en lille skovtur i Farumgårds skov, og det var jo en tur som selv de mindste kunne trave, da skoven kun lå en fem minutters gang fra hvor asylet lå. Vi traved hele karavanen, med Sisse i spidsen, ned ad den smalle sti som førte ned til skoven, medens Kresjan sluttede bagtroppen iført sin soldaterfrakke, som han som krigsinvalid havde ret til at bære. Der er jo højt humør blandt alle børnene, der sludres og snakkes i et væk, men da vi kom ned til skoven sank humøret en del for de fleste, her var nemlig en meget dyb grøft hvorover kun lå en planke uden noget rækværk, og den var\n11 der meget få som turde gå over, der var ganske vist ikke meget vand i grøften, men alligevel turde ikke vove sig at gå over den farlige grøft, men det havde Sisse nu også forudset, det var derfor at Kresjan var med til at hjælpe os over, han krøb da ned i grøften, støttende på træbenet som stod i vandet, det gjorde jo ikke noget at det blev vådt, og så hev han hver enkelt over, og nu blev der jo glæde igen da vi alle var kommet over den farlige bro, så gik Kresjan hjem igen medens vi gik videre i den dejlige skov. Da vi var komet ind i skoven siger Sisse. "Så børn ska vi så synge. Der er så travlt i skoven, forneden og foroven", og Sisse begyndte at synge med sin dybe stemme og vi andre sang da med så godt vi kunne. Efter at vi var kommet lidt længere frem i skoven kunne vi begynde at se søen skinne frem mellem træstammerne og vi jublede over synet og forstærkede vor gang for at komme til søen så hurtig som muligt. Da vi så endelig kom til vadestedet og vi så al det megen klare vand, ja så blev vi da alle så tørstige og skreg efter vand, men det havde Sisse også været forberedt på, og hun drager nu et lille blikbæger op af lommen og giver det til den største af drengene, der nu smider træsko og hoser og vader ud i søen for at hente den læskende drik til alle de tørstende sjæle, og det var en masse vand, at der blev drukket, uden at det dog kunne mærkes på søen. Efter at vi nu havde slukket tørsten, begav vi os ind på engen og lagde os i det dejlige friske græs, hvor vi så spiste vor medbragte mad og da den var fortæret legede vi i engen indtil vi skulle hjem, men da savnede vi Kresjan til at lege med os, da Sisse ikke gav sig af med at ligge og trille rundt i græsset med os, som han gjorde, hun sad rolig i græsset med sit strikketøj og så på os medens vi morede os med hvad vi kunne hitte på. Hjemturen foregik under godt humør, men da vi nærmede os den rædsomme grøft som vi nu alle skulle over, sank humøret en del ved tanken om denne besværlige gang på det smalle bræt, men da vi så at Kresjan stod ved grøften parat til at losse os over den, jublede vi af glæde, og vi kom da også alle velbeholdne over grøften hvorefter vi alle gik hjem hver til sit efter denne dejlige skovtur vi havde haft. Dagene gik i asylet med de sædvanlige sysler, men da vi nåede op mod jul, blev der jo en travlhed med at lave julestads til at hænge på juletræet, og der blev strikket og hæklet nyttegenstande som strømper, vanter og halstørklæder til gaver på juletræet, hvoraf enhver som regel fik de ting de selv havde strikket. Da der ikke var plads i asylets lille stue til at holde julefest der, blev den holdt i skolestuen i den store skole, hvor skolebordene var fjernede, så det gav rigelig plads til både juletræ og alle de mange asylbørn. Det var altid lillejuleaften at julefesten blev holdt. Men havde vi travlt i asylet med at lave stads til juletræet, så havde vores mor også travlt med at få syet og ordnet vort tøj, da hun jo nok ville have at hendes børn var så pænt påklædte som det var hende muligt til dette juletræ, hvad der jo nok kunne give hende en del hovedbrud, for midlerne var jo små og hun havde altid en 2-3 børn som skulle til juletræ, for når en af dem gik fra, så var der en som kom til. Endelig oprandt den længe ventede lillejuleaften, hvor vi skulle til juletræ, men vi skulle først op på præstegården hvor vi blev trakteret med risengrød, det var en gammel tradition, og hver skulle selv medbringe sin ske til risengrøden. Vi fik da mange formaninger af mor, om at opføre os pænt, sige pænt "Tak for mad" når vi havde spist og endelig huske at sige glædelig jul, når vi kom ind i præstegården, hvad vi også lovede, om vi også holdt det husker jeg ikke, Vi gik så, min søster og jeg, med hinanden i hånden op til præstegården hvor Sisse samlede os alle sammen og førte os ind i konfirmationsstuen, hvor der stod lange borde med masser af fade fulde af risengrød bestrøet med kanel og sukker og et stort smørhul i hvert fad, det var vel nok et syn som kunne få ens tænder til at løbe i vand, Vi blev så snart bænkede og begyndte at hugge løs på grøden, og det var jo noget som smagte os, vi fik da også stadige opfordringer af præstedøtrene om endelig at blive ved med at spise, medens de gik og kærtegnede en og anden med et strøg eller klap på kinden, hvad vi følte os en del beæret over, de har vel sagtens nok moret sig over at se alle disse rollingers ubehjælpsomhed og kejtethed under spisningen. Da vi så havde spist os mætte, gik vi alle sammen med Sisse og præstefamilien op til skolen hvor juletræet stod, og det var jo netop det, som der var festens glanspunkt og det vi længtes efter at se og naturligvis også var spændte på at se hvilke gaver vi måtte få. Juletræet var allerede tændt og strålede i al sin pragt da vi kom ind i skolestuen, og det var vel nok et syn som betog os, især dem af os som ikke havde været med før, og som måske aldrig før havde set et juletræ, ihvertfald ikke et som dette der nåede fra gulv til loft, pyntet med stads og glimmer, og så den masse store pakker der lå ved træets fod, ja det skulle jo nok altsammen få et barnehjerte til at fryde sig. Nu blev vi alle stillet op i en rundkreds om træet og gik så syngende rundt om det, der blev kun sunget et par salmer, så denne rundgang varede heldigvis ikke ret længe, det var jo heller ikke det der intereserede os så meget, næ det var godterne og gaverne vi var spændte på at få. Da sangen så var ophørt, blev vi alle stillet på rad langs med væggene med ordre om at forholde os ganske rolig til vor tur kom, hvad der var lettere sagt end gjort. Nu fik præstedøtrene travlt med at dele gaverne omkring, og hver fik så sin gave bestående af et stykke legetøj, et kræmmerhus bolsjer, en appelsin og så den store pakke med tøjvarer. Når så alle havde fået deres gaver, så var festen jo forbi og vi spænede da det bedste vi kunne ad hjemmet til for at vise forældre og søskende hvad vi havde fået. Hjemme var de jo lige så spændte på at få lukket pakken op for at se hvad dens indhold var. I min 11\n12 pakke var et helt sæt tøj, foruden både strømper og vanter, så det var vel nok noget der glædede både far og mor, da det jo alt var noget jeg trængte til. "Du huskede vel at sige tak for gaverne" sagde mor. Ja, sagde jeg, men jeg vidste godt at jeg havde haft al for travlt med at komme hjem for at vise mine gaver, så der blev ikke tid til at gå omkring og sige tak. At der var så mange store gaver til asylbørnene, kom sig af, at de blev skænket af byens folk, som i årets løb havde lavet disse nytteting, eller havde ladet det lave til asylets juletræ, med opgivelse af hvilke børn, der skulle have deres gave, derfor kunne det jo godt hænde at enkelte kunne få større gaver end andre. Vi fik altid gode gaver, men det kom sig af at far og mor stod godt anskrevet blandt byens befolkning. Ja så er der ikke mere at berette derom, men det har moret mig at sidde og opfriske den tid da man var en lille purk på en tre fire år. Anders Peder Olsen den 3 marts 1945 Vogterdrengen. Afsnit 7 Vogterdrengen er en bestilling der ikke findes mere, han er gået ud af sagaen tillige med andre af fortidens mer eller mindre gode stillinger, som malkepigen, husmanden og røgteren, som det moderne landbrug har afskaffet, ligesom leen og plejlen og andre gammeldags redskaber, men den gang var vogterdrengen lige så uundværlig som enhver anden af gårdens befolkning, men som trods sin uundværlighed, blev han mange gange ikke regnet for mere end det kvæg, som han blev sat til at vogte. Livet for en vogterdreng var ikke lystelig, men det var en vej som ingen af fattigfolks børn kom udenom, alle måtte gå den skærsild igennem, og de fleste af dem måtte allerede begynde ved 7 års alderen, så de fik jo tidlig at mærke arbejdets og livets besværligheder og ansvar. Mange af dem blev endda dårligt behandlet af både medtjenere og husbond, og måtte til tider være syndebuk for voksnes løjer, som sommetider kunne være grovkornede nok, han måtte ud i marken fra tidlig morgen til den sene aften, både hellig og søgn, i regn og blæst, mange gange plask våd til skindet, da han sjældent havde andet værn mod regnen end en gammel sæk over hovedet, og det sagde sjask i hans våde træsko for hvert trin han gik, men han måtte holde pinen ud til det blev aften, før fik han ikke lov til at drive køerne hjem, for så efter at have været behjælpelig med at få dem i stald, da at krybe af det våde tøj og så på hovedet i seng, for atter igen næste dag at begynde forfra.. Niels Peter havde nu også nået den alder, hvor han måtte tjene lidt til hjælp til sit underhold, og havde da fået denne betroede post som vogterdreng, som i grunden også var et betroet hverv, da hele gårdens besætning, som kunne være en 3o-4o stk. kreaturer, var overgivet til hans varetægt med at passe og pleje, samt vogte over at ingen af dem kom på ulovlige veje. Han skulle passe på at ikke køerne gik og faldt i moser og tørvegrave, vandhuller og grøfter. Køer var jo engang køer, som ikke selv kunne vare sig for farer, men braser blindt frem, når de øjner en god og saftig bid. Han skulle jo også passe på, at de ikke 12 kom hen og fik smag på roestykket, for havde de først været der en gang, så var de ikke til at holde derfra, men især måtte man passe på, at de ikke kom ind på naboens enemærker, for så kunne det hænde at naboen kom for at snakke med ham og ruske ham i ørerne. Ja der var meget at passe på, og til tider lovlig meget for sådan en lille purk, som tit ikke var ældre end 7-8 ar, og det kunne jo hænde at han glemte alle sine pligter, når det en sjælden gang traf sig at en jævnaldrende dreng besøgte ham på disse øde marker, eller at han havde fået maget det sådan, at han kunne komme sammen med naboens vogterdreng. Ja så kunne de være så optaget af deres leg, at de glemte alt andet, hvad køerne så benyttede sig af og begav sig hen for at gøre sig til gode med den forbudne frugt. Efter at de nu sorgløst har hengivet sig i legen et stykke tid, ser de tilfældigt at køerne er væk. "Hvor er køerne" råber de begge skrækslagne. Nu smider de træskoene, og i strakt løb på hosesokkerne med pisken på nakken iler de af sted ad den kant som de af tidligere erfaring formoder at køerne må være. og meget rigtig, her går begge gårdens køer mellem hinanden og æder af naboens roestykke. Nu blev her jo et større stykke arbejde med at få dem gennet ud af roestykket, og få dem skilt ud fra hinanden og få dem drevet ind til hver sit, ja så var det forbi med leg og morskab, så begiver de sig hen for at se hele dette ødelæggelsesværk som køerne har lavet, som drengene nu pynter og glatter på, men som de langt fra kan udslætte. Nu går de resten af dagen og gruer for hvad der vanker når de kommer hjem. Men lad os kikke en dag ud til Niels Peter, og se hvordan han befinder sig sig ude i marken, men uden at han ved af at vi ser ham. For den sindsstemning han er i, vil han trods sine 8 år dog ikke have at nogen skal se ham i. Niels går frem og tilbage på marken med sin pisk hængende over nakken medens den 5 alen lange snært hænger bag etter ham, det er lidt op ad formiddagen, Køerne har nu ædt sig mætte og har efterhånden lagt sig og ligger og tygger drøv, nu ved han at så længe de driver den sport er der fred og ingen fare, men\n13 denne tid er også en fare for ham til at sidde og gruble over sin ensomme tilværelse, han lider meget af hjemve, så han kan blive helt fortvivlet over at skulle gå her hele dagen ganske alene, uden at se et eneste menneske. Han har nu været oppe på bakken, hvorfra han har kunnet se ind over byen og imellem byens stråtage har han kunnet skimte et stråtag hvor røgen stiger til vejrs fra den lille skorsten, det er hans hjem, og der går nu de mindre søskende hos mor og har det så godt og kan lege og gøre hvad de vil, medens han må gå her så ene og forladt. Disse sørgelige betragtninger han nu i tankerne gennemgår, medens han længselsfuld stirrer mod hjemmet, er ved at overvælde ham og gråden er ved at bryde frem, og han fik da en uimodståelig lyst til at rende fra det hele og løbe hjem, bare lige en lille vending, og så straks tilbage igen, men denne frygtelige tanke blev dog straks forkastet igen, da han jo nok kunne indse, at det ikke kunne lade sig gøre. Efter at have stået og spejdet i nogen tid mod hjemmet, går han ned ad højen igen og går frem og tilbage på markvejen i sin triste stemning, han syntes alt var så trist og så gråt, det eneste selskab han havde, var kun de dumme køer som stod der og gloede på ham med deres dumme Øjne. "Herre gud" siger han til køerne som jo var de eneste han kunne tale til. "Kan i dumme bæster dog ikke forstå hvor fortvivlet jeg er over at skulle gå her så ene og forladt" Men køerne de bare gloede og blev ved med at tygge drøv. Han kan nu ikke holde tårerne tilbage og giver sig til at græde, det ligesom lettede lidt, her var jo ingen som så han græd, så der var jo ingen at skamme sig for, og heller ingen ville få det at vide, undtager vorherre, og han måtte nok se det, da han jo var så god mod alle børn, det havde Niels Peter lært i skolen, han giver sig til at synge en salme og det lettede lidt i hans sind. Så slog han over i en fædrelandssang og derefter over i en lystig vise, Disse sangens toner havde nu bragt ligevægt i hans sind, så han begyndte at se lidt lysere på tilværelsen. Han havde i'skolen læst om den lille hyrdedreng, som da han var allermest fortvivlet, så en lille lærke syngende over sit hoved, hvilket han tog som et bud fra vorherre, at han ikke ville være bedrøvet, da vorherre ville følge ham når han skulle hjem til den vrede husbond. Niels Peter gik da også og spejdede, om der ikke skulle komme en lærke med budskab til ham, men der kom ingen lærke, som bragte ham nogen trøst, men i det samme hører han nogle lange ejendommelige toner, som kommer langt borte fra, men han hører dem ganske tydeligt, og de bringer ham til spændt at lytte efter hvorfra de kom, det var nemlig vogtersangen som blev sunget af en anden vogterdreng, som igennem æteren søgte at få forbindelse med andre vogterdrenge. Vogtersangen var en lille enkel melodi med lange monotone toner, som blev sunget med lange klagende lyde. Denne sang var gået i arv fra vogterdreng til vogterdreng i flere generationer, og ingen vidste hvorfra den stammede. Sangen lød således: Den blev sunget af alle vogterdrenge, dels som en opmuntring i ensomheden, trods sine bedrøvelige toner, og dels som et bindemiddel eller meddelelses middel til andre vogterdrenge,.det var datidens radio. Man kunne høre, men ikke se hinanden, men så havde den jo den fordel fremfor nutidens radio, at man kunne svare hinanden. Disse toner som Niels Peter her hørte, fik ham straks til at glemme sine bedrøvelige tanker, og han lyttede spændt efter hvorfra tonerne kom. Han opdager snart, at de kommer omme bag en skov som lå bag en stor sø, hvis grænser stødte op til hans mark. Nu bliver der jo en vekselsang mellem de to vogterdrenge, som her prøver at overgå hinanden med vogtersangen så det giver genlyd i skoven, dog kunne vogterdrengen fra den anden side af skoven slå nogle ejendommelige triller, som han sluttede 13 sangen med, men disse triller kunne Niels Peter ikke slå, trods det at han gjorde sig megen umage dermed, og det ærgrede ham en del, især da han kunne høre at den anden ligefrem vigtede sig med sine triller. Se hinanden kunne de jo ikke, Niels Peter vidste ikke hvem det var og hvor han hørte til, men var alligevel glad for ham, da han mange gange bragte Niels Peter opmuntring i ensomheden. Efter at de nu har underholdt hinanden et stykke tid, må Niels Peter afbryde denne behagelige "sammenkomst" da han nu ser malkepigerne komme kørende for at skulle malke køerne, da det nu er henimod middag. Nu får han da travlt med at få køerne gennet sammen i en klump på et sted hvor græsset var afgnavet, da der kun et sådant sted kunne blive den fornødne ro til malkepigerne, fordi der intet var at æde. Nu får han sin middagsmad\n14 som pigerne havde med til ham, men det var altid opvarmet mad han fik fra dagen i forvejen, da malkningen foregik inden middag. Middagsmaden som han her fik serveret i en lerkrukke, var som regel halvkold, den spiser han nu liggende på marken, søbende af krukken som ligger mellem hans knæ. Han skynder sig med at spise færdig, så han kan komme hen at se på malkningen og tale lidt med pigerne, og selv om han ikke havde ret meget at tale med dem om, så var jo alene deres blotte nærværelse en stor opmuntring, men så snart de var færdige med malkningen kørte de jo igen, og han var atter alene og gik så og længtes efter at det snart kunne blive aften, så han kunne få lov til at drive køerne hjem, hvad det jo også langt om længe blev, og det lettede jo betydeligt, når der blev givet ham tegn til at genne køerne hjem. Så fik han jo fart på og for omkring for at få dem samlede, mens han råber med sin stemmes fulde kraft. "Hov' hov' hop' hov' hov' hop"' og det signal kenner køerne, som nu også gerne vilhjem til den lune stald, og i en lang række går de nu ad markvejen mod hjemmet medens Niels Peter svinger sin store pisk og slår nogle vældige skrald, for yderligere at sætte farten op, og snart efter er de hjemme i gården hvor der bliver et farligt mas med at få dem i stald, alle braser de jo på, for at komme ind, og det hænder at et par stykker kommer i klemme i stalddøren, som kun er beregnet til en ad gangen. Ja her har han sit hyr med at holde orden i rækkerne, men endelig kommer de ind allesammen i deres båse og hans arbejde er endt for denne dag, så går han ind og får sin mælkegrød og så i seng for atter næste morgen at begynde forfra. Ja sådan gik dagene hellig og søgn uden nogen forskel hele vogtertiden ud, somme dage lidt lysere, andre dage lidt mørkere, alt eftersom vind og vejr artede sig. Det var dog kun i den første vogtertid han fandt det var så trist, senere da han blev lidt ældre gik det bedre, ikke fordi forholdene var bedre, snarere værre, for da måtte han ud at tjene hele sommeren, men han forstod bedre at lempe sig efter forholdene og tage de morskaber og fornøjelser som han efter omstændighederne kunne få. Vi ser nu atter ud til ham, nu er han blevet lidt mere vogtervant. Han har lige fået alle sine kreaturer, en 3o stk., drevet ud af gården, og nu marcherer de i række henad markvejen, hvor der står en mand vagt ved hvert et sæd- eler roestykke, for ellers ville det være umuligt at få køerne der forbi, men trods vagten kan det dog ikke undgås at een og anden snapper en roe i forbifarten, som den dog ikke får tid til at æde, men må gå med den i gabet indtil bedre stunder, for Niels Peter som slutter bagtroppen sørger for med høje råb og piskesmæld at de stadig holder tempoet med marchen indtil de når græsmarken hvor de skulle være. Her giver de sig jo straks til at æde, og så længe de æder er der fred og ingen fare., det varer en god stund inden de ikke kan orke mere, så går Niels Peter hen til sin lille hytte, som han mellem stunder har lavet sig af nogle staver belagt med lidt halm og græstørv ovenpå. Her er dejlig lunt når det blæser, og her er også ly for regnen, og her kunne han sidde og pusle med de ting han havde for, sidde og snitte i pinde, lave fløjter og meget andet, når bare køerne gav ham ro dertil han tar en roe, som er et dejligt materiale at snitte i, og af den laver han en båd, som han morer sig med at sejle med i en lille bæk, som løb der forbi, så formiddagen går temmeligt hurtigt, især i dag da vejret er godt, men nu må han afbryde sejladsen, da han ser malkepigerne komme kørende for at skulle malke køerne, og så får han jo travlt med at få dem gennet hen på malkepladsen. Efter at det stykke arbejde er overstået, får han sin krukke med den halvkolde middagsmad, som han går ind i sin hytte med, hvor han der ligger og spiser grønkålen, da han er færdig med den, går han hen til pigerne for at se på malkningen, men først går han hen på marken for at finde et passende stykke strå, som han går hen og stikker ned i en af mælkespandene, som står og er fuld af nymalket mælk, hvor det dog smagte dejligt ovenpå grønkålen, at ligge der og suge denne lunkne mælk op gennem røret, så går han hen til pigerne, hvor han først står og betragter strålerne fra koens yver, strålerne kommer eksende ned i spanden med et pres, så der stod skum i spanden, han lytter til deres sang, da pigerne altid sang medens de malkede, og deres sange var altid kæresteviser som altid handlede om ulykkelig kærlighed, om falske svigefulde mænd, som har bedraget deres kæreste og taget en anden, og hun må så gå alene og sørge indtil hun dør af sorg. Niels Peter, der er meget betaget står og lytter til denne bedrøvelige vise, bliver helt vemodig stemt over at høre at der fandtes sådanne falske mennesker, endskønt han næppe rigtig forstod hvad kærlighed egentlig var. Efter nu et stykke tid havde hørt på denne bedrøvelige vise, som han.ikke kunne udholde at høre til ende, da den var lang og med så mange vers, at den kunne vare næsten hele malketiden ud, derimod morede han sig mere når det en enkelt gang traf sig at manden var med for at malke,. Han sang også mens han malkede, men det var ikke kæresteviser, det var fædrelandssange, det var just ikke det der gjorde det mere morsomt, men det var de mange pudsige scener som han og koen i fællesskab bragte midt i sangen som koen var skyld i, hvor han så skældte den huden fuld for så atter at begynde i sangen hvor han slap. Det var disse afbrydelser og skænderier som Niels Peter morede sig over. Når manden nu havde sat sig til rette og malkede og havde sunget et par strofer hører man ham råbe, "Næ, nu ska dov pokker ta vel dig din mær, skal du sla mai lige i ansigtet med rumpen dit bæst''. Efter disse meget lidt passende udtryk, som bringer en vis disharmoni ind i den ellers kønne sang, fortsætter han med malkningen og sangen, men det varer ikke længe før sangen afbrydes og man hører ham atter med et udbrud, "Nu skal du snart ha tak dit asen, ska du 14\n15 vælte spanden for mig" Så igen fortsættelse indtil der høres et vræl fra ham. Næ, nu ska du ha klø dit utyske", og han farer op og gir sig til at høvle løs på koen med malkeskammelen, koen havde nenllig fået held til at vælte spanden med al mælken. Nu blev han så gal, at han hverken ville synge eller malke mere. Der var nu det mærkelige ved det, at køerne altid var urolige når manden malkede, de slog da og sparkede omkring sig, så det tit endte med at de væltede spanden, derimod når pigerne malkede, stod køerne altid så rolige, måske har det været kæresteviserne som de har fundet mere behag i end fædrelandssangene, det kunne næsten se sådan ud, for når pigerne sang stod køerne og daskede venskabeligt om ørerne med halen, medens de stod og blinkede med øjnene, slog med ørerne og slikkede sig i næseborene, som alt var tegn på, at de følte sig veltilpas. Denne malkning, som jo var en lille opmuntring i hans ensomme tilværelse, varede kun en god halv times tid, så var han atter alene, men nu skulle han jo ha drevet køerne hen på græsmarken igen, og så var der jo igen lidt ro sålænge de gik og åd. Nu prøver han på om han kan få forbindelse med andre vogterdrenge og giver sig til at synge vogtersangen, og til sin glæde hører han den bliver besvaret af to andre vogterdrenge der i nærheden, og det vared jo ikke ret længe før han så dem komme anstigende begge to, nu måtte de jo benytte lejligheden mens køerne gik og åd, og derefter som regel lagde sig for at tygge drøv. Niels Peter havde nogle "Heste" som stod på stald, et var kun nogle kæppe som han havde skåret navn i efter navne på gårdens heste. Disse heste skulle jo røres, hvad de morede sig med at ride dem til, hvad der kunne være besværligt nok, da nogle af dem var meget vilde og uregerlige. Engang imellem må de op på en høj bakke, hvor de derfra kan se hvordan deres køer de artede sig, men da de havde redet et stykke tid, må de jo hen for at hvile dem lidt, de var jo bleven trætte af at mase med de rebelske heste. De gik så op på bakken for at se til køerne som nu var færdige med at æde og den derefter følgende, at ligge og tygge drøv, der var så nogle stykker af dem, som nu havde rejst sig og var på vej henad mod roestykket, han må da råbe med sine lungers fulde kraft "Slipsok Krumhorn, Bredmulell, hvor ska i hen, og så fulgte en lang række af de værste skældsord, han kunne finde på og i den strængeste tone han kunne udstøde dem, medens han knalder med pisken, det får dem også til at standse og vende om igen og gå hen på græsmarken for at æde sammen med de ander. Det var nemlig altid de tre som var anførerne og får lokket de andre på gale veje, så det var jo om at have øje med dem og var de blot ikke kommet for langt væk, kunne han som regel få dem til at vende om ved at råbe deres navne, men i en streng kommanderende tone skulle det være, ellers hjalp det ikke. Navne havde alle køerne som de alle lød, hvoraf han selv havde givet de fleste af dem, han kendte jo alle sine køer med deres dyder og udyder, der var særlig en som hed "Den Dragede", den havde den uvane med at æde tøj, den havde han mange kvaler med når han havde smidt sine hoser, eller lagt sin trøje og han så kom og så den stå med et hoseskaft hængende ud af halsen på den, ja så fik han jo travlt med at få rendt den op, hvad der ikke var så nemt da den rendte alt hvad den kunne med sokken eller trøjen i gabet, endelig får han fat i halen på den, som han må løbe holdende fast i et stykke tid indtil han endelig når at få fat i sokken eller trøjen, hvorefter han undersøger skaden og opdager da at hele den ene hose havde den ædt og det halve af den anden, ligesom et trøjeærme også var ædt, men så vankede der jo ogsa af pisken bagefter. Ja den ko bragte ham ikke alene kvaler, men også hans moder når han kom hjem og viste de rester den havde levnet Men vi går tilbage igen til de tre vogterdrenge som nu efter at de har fået køerne til ro, har lagt sig for at få et lille hvil. "Hør" siger den ene, "det kunne være sjovt om vi kunne få lejlighed til at brænde et blus". Ja det var de andre jo også med på, at det kunne være sjovt, men dog det gale ved det, at det var forbudt, det måtte de ikke, men netop derfor kunne det være morsomt alligevel og der var jo så mange andre vogterdrenge som brændte blus, så kunne de vel også. Nu bliver der jo holdt rådslagning om hvorledes og hvordan det skal foregå, hvor det skal være, og til hvad tid på dagen, de bliver da enige om, at det skal være i en mergelgrav og helst i middagstiden, for så lå jo alle gårdens folk og sov middagssøvn, og ingen ville så lægge mærke til hvad vi foretog os, men der var jo mage formaliteter som måtte foretages inden man kunne lave et sådant bål, der skulle jo samles brændselsmateriale og der ville jo gå flere dage inden der kunne blive samlet så meget at der kunne blive et anstændigt bål. Der bliver nu samlet alt hvad de kan finde af brændbare stoffer, som tørre kviste, halmstrå og vissent græs, ja selv deres træskohviske må de ofre dertil, som de så fornyer når de kommer hjem, hele deres samling blev så lagt ned i en dyb mergelgrav, hvor det blev lagt i en bunke indtil de havde fået samlet hvad der fandtes af brændbart på deres enemærker. Men nu kom jo det vigtigste spørgsmål, hvem kan skaffe tændstikker, for uden dem kunne der ikke blive noget bål. Det var nemlig ikke så lige en sag, at få fat i tændstikker, ingen ville jo give en vogterdreng dem da de jo nok vidste hvad de skulle bruges til, købe dem kunne de ikke da de ikke havde nogen penge og selv om de kunne redde en toøre, ville købmanden næppe sælge dem en æske, så hvis de skulle have tændstikker så måtte de på en eller anden måde se at få reddet nogle, når de kom hjem om aftenen.. Da Niels Peter kom hjem om aftenen, var hans første gang ud i køkkenet hvor han vidste hans moder gemte tændstikker, men da hans mor netop stod lige derved for at lave kaffe, må man nøjes med at kaste nogle stjålne blikke op til dem, hvad hans mor nok har lagt mærke til, for i det samme rækker hun op og tager tændstikæsken og 15\n16 putter den i lommen, dengang havde kvinderne nemlig lommer, ja så var der jo vinket af og her var ingen tændstikker at redde, men så håbede han jo på at en af de andre kunne være mere heldige. Næste dag mødtes de så i mergelgraven til den fastsatte tid, nu var de to mødte uden tændstikker, så var der jo kun det sidste håb at den tredie har haft held med sig, ellers havde jo hele deres arbejde været spildt, men i det samme kommer han løbende medens han raslede med en tændstikæske. "Her ska i se her" siger han idet han kommer. "Har du tændstikker" siger de."ja sæfølig" siger han vigtig, hvor har du fået dem fra, "Dem har jeg hugget fra vor røgter, de han lå i hans vestelomme som hang ude i kammeret" "Æ de nu inte nogle som a brugte", siger de. "Brugte, gu er de ej, kom her ska i se, de er ægte nok allesammen", og han rækker tændstikkerne frem til behagelig undersøgelse, i æsken lå tre tændstikker som nu bliver undersøgt og erkendt som brugbare, uden dog først at have prøvet deres godhed. Nu var alt parat til bålet, men inden de tænder kommer en med et forslag, "Hør" siger han, "kunne det ikke være rart om vi kunne få fat i nogle ævler, så ku vi stege dem mæ det samme, såtten et stegt ævle de smaver dejli". Jo siger de ander de kunne være mejed got, men hvor får vi dem fra. "De ska jæ snart skaffe" siger han, "der staår et dejlig ævletræ lige ved havegærdet i Jørgen Svends have, der er nok faldet nogen ned ud over gærdet, jæ ska nok i en fart rende hen og ta none". Han smider træskoene og spæner hen til Jørgen Svends ævletræ, medens de andre går hen til køerne for at se hvordan de artede sig, og de havde heldigvis lagt sig allesammen, så nu var her jo god ro til at brænde blus, nu kommer han tilbage, som har været henne for at skaffe æbler. "Nå hvodden gik det så", siger de andre. "Det gik sku meget godt" siger han, men der var ingen ævler udenfor havegærdet, så sprang jeg jo ing over gæedet og pillede op, der var nok af dem, men så kom kællingen ud og begyndte og skælde ud, så måtte jeg jo afsted, men her ska i se her er ævler", og begyndte at tømme lommerne og æblerne blev da lagt ind i bålet for at blive stegte. Men nu kom det højtidelige øjeblik da bålet skulle tændes, den første tændstik blev strøget, men den gik straks ud, nu var der kun to, den første der havde strøget fik ikke lov til at røre ved tændstikkerne mere, så tager en anden fat med den næste tændstik, som nu også brænder i lys lue, men den var der hellerikke held ved, den fænger nok straks i bålet men kun et øjeblik så gik det ud. Nu var gode råd dyre, nu havde de kun denne ene og sidste tændstik tilbage og hvis det så også gik galt med den, ja så var det hele ødelagt, nu måtte der gås mere forsigtig til værks, al den tørre halm blev nu samlet i en tot til at fænge i, og medens drengene lægger sig på maven rundt om bålet for at puste til ilden, bliver den sidste tændstik taget op af æsken og bliver gnedet varm i hånden, ligesom strygefladen får en lignende opvarmning, og med spændt forventning bliver den strøget af og bliver holdt tæt op til halmen som så øjeblikkelig fænger an og blusser op, og den store spænding udløses i et trestemmig hurra, men da halmen var udbrændt begyndte flammerne at dale, da det halvvisne græs ikke var så brændbart som halmen, nu måtte der pustes af alle kræfter, og der blev pustet så røgen stod dem om Ørerne og øjnene løb i vand, men ved forenede anstrængelser får de nu fart i blusset og flammerne begyndte at slikke op ad siderne, nu indstilles det besværlige pustearbejde og de står nu og betragter flammerne som i lange tunger bugter sig op ad bålet mens ilden bragede og knaldede og man nød duften af den svedne lugt. Efter at de nu i stilhed havde stået og betragtet deres værk en stund kom vildskaben op i dem, og de giver sig til at fare rundt om bålet med høje glædeshyl, dog måtte de af og til når de syntes at røgen var for stærk, stå og vifte med nogle grene for at sprede røgen så den ikke blev for meget synlig, så folk kunne se at de lavede bål. Nu blev æblerne jo pillet ud af bålet og blev spist, de smagte jo dejligt selv om også de brændte tænderne på de varme ævler, men glæden over dette bål havde været så stor, at de havde glemt alt andet både køer og det hele, det havde de slet ikke skænket en tanke, men det samme bliver idyllen afbrudt ved at de hører en meget vred stemme råbe. "Nå her sidder i æsler, kalder i det for at passe på køerne, jæ ska (så bandede han) lære jer i slyngler, alle køerne æ henne i roerne mens a i ligger her og brænder blus, jæ ska lære jer, ve i se å komme hen å få dem jaget ud. De for jo alle forskeækslagne op ved at høre denne vrede mands hårde måde at forstyrre idyllen på, som for at hjælpe dem lidt hurtigt op af mergelgraven, greb fat i den nærmestståendes ører, hvad der bevirkede, at de blev ikke så lidt længere end de var i forvejen, så spæner de jo alle afsted hen til roestykket hvor alle køerne gik fredelig imellem hinanden og åd af roerne, nu fik de en varm dyst og mange drøje piskeslag blev uddelt inden de fik drevet køerne ud af roestykket og fik dem skilt ad og fik dem gennet hen på hver sin mark, da så det stykke arbejde var overstået, fulgtes de så alle tre ad for at se dette ødelæggelsesværk som køerne havde lavet, og det var et uhyggeligt syn. De havde ædt toppen af på hele det ene hjørne, enkelt roer var revet op med rod og der var trådt en del ned, nu blev der jo et større arbejde med at få pyntet og glattet på det, men udslette sporene kunne de jo ikke, ja så var.det forbi med leg og morskab og resten af dagen gik med bange anelser for hvad der ville ske når de kom hjem og de lover sig selv, at ville passe bedre på, hvad de da også holder indtil der atter er et eller andet som fængsler dem f.eks. i den tid nødderne er tjenlige til plukning, og ingen kan jo være to steder, derfor er det ikke nemt, både at krybe omkring i nøddebuskene og pille nødder og så også samtidig passe på køerne, og der var så mange andre "Tider" foruden nøddetiden, der var æbletiden, brombærtiden, blåbærtiden og flere andre bærtider som havde deres opmærksomhed, så et sådant løfte de gav i et ængsteligt øjeblik var jo 16\n17 ikke så nemt at holde, men disse frugtekspeditioner endte som regel med samme resultat, at køerne var væk og på forbudne steder. Ja sådan gik tiden for vogterdrengen, til tider med leg og kommers, men de var da de sjældneste, og til ander tider i ensomhed og kedsommelighed, og det varsom regel de fleste dage. Der var jo mange andre ting som foregik i vogtertiden, men det skal jo have en ende, og det fik vogtertiden heldigvis også. København d. l juni 1942 Anders Peder Olsen Forhenværende vogterdreng. Lillejuleaften Afsnit 8 Lillejuleaften var der travlt med forberedelserne til alt det man skulle nyde i julen. Det var ikke just selve juleaften man fik så meget af julemaden, den aften fik man kun risengrød og æbelskiver og ikke andet, nej det var til første og anden juledag og ikke endnu længere, da julen dengang varede lige til Hellig Trekonger, at man skulle have et veldækket bord med et ordentligt stykke flæskesteg, sylte (der var et stykke kogt flæsk, hvor sværen var skåret i terninger med et stykke peber i hver terning), et stort stykke pressesylte, som var formet i et lerfad, rødbeder, græskar, asier og alt hvad der hørte til et veldækket bord. At der ikke manglede alle disse lækkerier på vores julebord, kom sig af, at der dengang var noget som hed Julerente, og det var at folk gav sulevarer til julen, til dem som de havde i deres tjeneste, eller ellers havde udført noget for dem. Det var en gammel skik, som stammede fra den tid da arbejde blev betalt i naturaller, ligesom i kapiteltakstens tid. Det var nu ikke så almindeligt mere at alle gav, men en del af de gamle bønder holdt endnu den gamle skik med julerente, og da far havde en del med befolkningen at gøre fra kirke og kirkegård, fik han sin del af julerenten. En kunne komme med et stykke ribbensteg, og en anden med en skinke, en tredie med et svinehoved. En husker jeg gav altid et vældigt stort rundt sigtebrød, foruden sulevarerne, og det var noget som kom ind ad døren til os. På den måde kom vi jo let til vores julemad, så mor fik jo travlt med at koge, stege og brase, ligesom hun jo også skulle bage æbelskiver, og der skulle bages mange, når de skulle strække til hele julen, hvor enhver som kom til os blev trakteret med æbelskiver og måske en snaps. Der skulle jo gøres indkøb hos købmanden af de øvrige ting som der skulle til, der mest bestod af sukker, kaffe og andre småting. Resten fik man gratis i juletilgift, og det var en flaske cognac eller rom, et pund chokolade, en pakke tobak, en almanak, et spil kort, en pakke julelys, jeg husker ikke om vi fik mere, så købmanden havde jo god søgning den dag, man så jo også alle byens husmænd stile mod købmanden, hver med sin spånkurv på armen, for at købe deres varer og få deres juletilgift, hvortil de oven i købet fik sig en dram og en cigar, samt en lille sludder med købmanden og andre husmænd. Far har nu 17 aldrig mødt med spånkurven hos købmanden, men far var heller ikke nogen rigtig husmand, han var jo en art embedsmand i den gejstlige stand. Dette var jo noget som foregik på lillejuleaftensdag. Vi er nu kommet så vidt, at det er blevet almindeligt at have juletræ, vi var jo også blevet så store, at vi ikke kunne deltage i asylets juletræ, derfor skal vi også have juletræ hjemme på juleaften. Juleaftensdag var vi oppe i kirken for at hjælpe far med at stille et par mægtige store juletræer op inde i kirken, da der skulle være juleaftensprædiken i kirken, der var dog ikke lys i træerne, af hensyn til brandfaren, men der var lys i stage i hver af stolerækkerne, så der var mange lys som skulle sættes i stage, hvad vi jo var behjælpelig med. Derefter var vi jo alle med til gudstjenesten, hvor vi med frejdig hu sang med på julesalmerne, Da gudstjenesten var forbi, måtte vi være far behjælpelig med ar slukke de mange lys i stoleraderne, hvorefter vi begav os hjem til julegrøden. Vi fik aldrig andet end risengrød til juleaften, har aldrig fået gås, men det var vi også ligeglade med, for vi elskede allesammen risengrød, kun var det jo lidt finere at få gås, og jeg har en gang løjet mig til at have fået gås, for ikke at stå tilbage for de andre, som pralede med at have fået gås, men jeg tror ikke, hvis jeg skulle afstå fra risengrøden at jeg så ville have gås. Da vi havde spist grøden blev juletræet tændt, og vi gik alle rundt og sang en julesalme. Egentlige gaver fik vi ikke, udover et par strømper, et halstørklæde, et par vanter og lignende, noget som vi skulle have haft alligevel, men det havde vi jo heller ikke ventet, så vi morede os lige godt for det. Dog var der en jul at Anna, Vilhelm og jeg havde besluttet, at vi ville købe far og mor et par kopper til dem hver, det syntes vi at det kunne være morsomt. Vi skillingede da sammen og købte dem, det beløb sig til 50 øre for begge par. Far og mor blev da også meget glade for dem. En jul kom fru Svanenskjolds dattersøn, han var ung student dengang, ind til os og spurgte om et par af drengene måtte gå med ham til købmanden og hjælpe ham at bære noget han skulle købe, jo det måtte vi jo godt, og vi ville jo også gerne hjælpe ham at bære, da han altid var så flink. Da vi kom ind til købmanden siger han, "Hvad kunne i Ønske jer af alt det her er". Vi blev jo ganske benovede og vidste ikke hvad vi skulle svare, vi havde jo ikke\n18 ventet, at han ville forære os noget, men endelig fik vi jo besluttet os, og jeg valgte et pennalhus hvori lå en pen og blyant, jeg har jo altid været for det skrivende, medens Vilhelm som var mere madkær valgte en madkasse, hvor der stod "Velbekomme''. Da vi nu var så beskedne, valgte han selv ting til os, og også til dem derhjemme, som han nævnte hvad hver især skulle have. Han gik ikke med os hjem, men sagde farvel og en glædelig jul.. Der blev jo en stor glæde hjemme blandt søskende over de mange gaver. Dagen efter gik far over og takkede ham fordi han så smukt havde tænkt på os. Skoletiden. Afsnit 9 Da jeg var 7 år havde jeg nået den skolepligtige alder og skulle så gå i den store skole, som vi kaldte den. Jeg var naturligvis glad over at have nået det mål nu at blevet en rigtig skoledreng, som gik i skole sammen med de store drenge, i stedet for at være en asylunge og være kammerat med alle de små unger. Det tog dog en del af begejstringen da jeg af de andre drenge hørte hvor streng skolelæreren var, og hvordan der vankede prygl af spanskrøret, når de ikke kunne deres lektier, det var jeg jo ikke så glad for, men der var jo ingen vej udenom og der blev ikke spurgt om man var glad eller ikke glad derfor, når man var 7 år, havde man at melde sig på skolen, men det var dog ikke alle forældre som fandt det så nødvendigt med denne skolegang og lærdom, og børnene naturligvis langt mindre, det hastede ikke med det, og de lod dem så ganske rolig blive hjemme. Når det så viste sig at de ikke kom godvillig, så sendte skolelæreren dem bud om at møde omgående, og hvis det ikke hjalp, kom han selv og hentede dem, og så måtte de jo følge med, dog var der en gang en dreng som strittede imod og ikke ville med, ham måtte skolelæreren tage med magt og slæbe ham til skolen. Nå, det var nu kun i enkelte tilfælde at det gik så galt til, og jeg mødte da også til min skolegang ganske frivillig dagen efter jeg var fyldt de syv år. Der var dengang kun to klasser i skolen, store og lille klasse. Vi begyndte i lille klasse, hvor vi var børn af forskellig alder, fra 7-11 år som alle blev undervist ens, de mindre måtte følge med så godt de kunne, medens de blev hjulpet af en af de lidt større drenge, indtil de blev så villige at de kunne følge med de andre. Ham kaldte vi for bihjælpen. Skolen var en meget stor stue hvor der stod to rækker borde med fastsiddende bænke, 5 borde i hver række, den ene bordrække var til pigerne og den anden var til drengene, der kunne sidde 6-7 børn ved hvert bord, så det var jo et stort antal børn der gik i den skole. Foran alle bordene havde læreren sin plads ved kateteret, hvor spanskrøret lå synlig til skræk og advarsel, og det blev flittig brugt. Der var en stor rummelig forstue til at hænge deres overtøj, hvor de ligeledes kunne sætte deres træsko, som alle skulle stå som på geled, og gud nåde den hvis 18 træsko ikke var i retning, eller anden uorden i forstuen, spanskrøret ville da snart komme til at danse på hans rygstykker, som en lille påmindelse om at huske at sætte sine træsko i den rigtige retning. Jeg kan ikke huske noget særligt fra min første skoledag, jeg fik besked om at sætte mig ved det nederste bord og på nederste plads, hvor jeg skulle sidde ganske stille og høre godt efter, så ville jeg nok kunne lære noget af de større drenge, og jeg satte mig så og gav mig til at lytte efter hvad de store drenge kunne lære mig. Det første jeg lærte ved at lytte efter, var at man altid skulle tage sin hue af for skolelæreren, når og hvor man mødte ham og det erfarede jeg på en lidt håndgribelig og hårdhændet måde, ved at en af drengene blev kaldt op til læreren, fordi han ikke havde vist ham den skyldige honnør, ved at tage sin hue af for ham, da de mødtes på gaden, og det blev jo straffet med, at han blev lagt over lærerens knæ, og så fik han jo nogle gode rap af spanskrøret i sin bagdel og det var noget der sved. Jeg blev jo ganske forskrækket over at se denne straffeproces og høre ham hyle medens slagene faldt, at en sådan forseelse kunne få sådanne følger havde jeg ikke troet, og jeg lovede da også mig selv at jeg nok skulle huske at tage min hue af mår jeg mødte skolelæreren, og det glemte jeg heller aldrig. Ja der var så meget man kunne lære ved at lytte efter de store, men der var også det man ikke forstod. Jeg hørte i en hovedregningstime at læreren opgav nogle tal, og jeg blev meget forbavset over at høre ham ganske frejdig svare, det kan vi ikke, det havde jeg ikke før hørt dem sige til læreren at de ikke kunne det de havde for, selv om det også var tilfældet, næ, så hørte man dem stamme og hakke i det, medens skolelæreren nærmer sig dem med spanskrøret i hånden, men man hører dem ikke sige, det kan vi ikke, derfor var det ikke så underligt at jeg blev forbavset, at han så frejdig siger sådan, men det undrede mig endnu mere at skolelæreren ikke sagde noget fordi han ikke kunne, men han opgav ham nogle andre tal, jeg havde jo ventet at læreren var komet med spanskrøret, som han jo ellers gjorde når de ikke kunne noget, men jeg var jo dengang ikke så stor i tabellen, så jeg vidste at jeg ikke kunne trække 9 fra 7, først da jeg kunne min tabel, var jeg klar over at der kun kunne svares, det kan man ikke.\n19 En anden dreng skulle nævne alle de højeste helligdage, han nævnede jul, påske pinse og marked, "hvad" siger læreren, "Kalder du marked for en helligdag og oven i købet regner den for at være blandt de største", og han var der jo straks med spanskrøret og hans rygstykker måtte undgælde for hans uvidenhed, men her blev jeg også meget forbavset over at høre at et marked ikke var nogen helligdag, hvad jeg altid havde troet det var, og hvis jeg var bleven spurgt, havde jeg også nævnet den blandt de største helligdage, måske at jeg havde nævnet den først, for der var ingen af de andre helligdage der var imødeset med sådan en spænding og forventning af os drenge som markedet, og al den sjov halløj og kommers som der altid var på markedsdagen, var der ikke spor af hverken i påsken eller pinsen, ja jeg blev ligefrem skuffet ved at høre det ingen helligdag var, men et havde den dog fælles med helligdagene, og det var at vi altid havde fri fra skolen på markedsdagen, da markedet altid blev holdt ud for skolens vinduer, og det ville jo tage for meget af vor opmærksomhed, derfor fik vi fri fra skole og det var jo i grunden det vigtigste, så skidt med at den ikke var en helligdag, vi morede os godt alligevel. En dreng var oppe og skulle høres i et skriftsted, og det skulle kunne opremses ordret, og for at kunne det måtte det jo læses igennem mange gange indtil det stod prentet fast i hjernen, men det havde han nu ikke fået gjort da han vel har haft andet for som var morsommere. Han stod da også og stammede og hakkede i det, og da han ser læreren gribe til spanskrøret og begive sig hen mod hans plads, gør han nogle fortvivlede anstrengelser for at komme igennem dette skriftsted, hvorved han forvrøvlede sig en del, endelig kommer han til de sidste linier, som han tilfældigvis kunne og som han så hurtig remser op i håbet om at han så slipper for klø, og den lød sådan. Her står jeg og jeg kan ikke andet, gud hjælpe mig ammen. Denne tragikomiske sætning som jo passede så godt til hele situationen, bragte jo straks lidt latter af de andre skolebørn, selv skolelæreren trak lidt på smilebåndet, og jeg tror at den morskab han her ufrivillig skabte, gjorde, at han slap fri for prygl. "Ja, sagde læreren," det kan jeg jo nok høre at du kan ikke andet, derfor er bedst at du sidder en time over og få lært resten". Vor skolelærer - som hed Horst - var dengang en ung mand på vel en nogle og tredive år, han var en høj og kraftig mand, en rigtig garderskikkelse, men han var noget af en aristokrat, og som følge deraf søgte han ikke omgang med den jævne befolkning, kun med præsterne, doktoren og enkelte andre udenfor bondestanden. Der var ikke noget kammeratlig forhold mellem lærer og eleverne da han hyldede de gammeldags principper med diciplin og respekt, men han var en meget dygtig lærer, så de der kunne og ville lære noget, havde i ham en dygtig og samvittighedsfuld lærer i det som dengang lærtes i en landsbyskole. Noget særlig udover disse småting som jeg alt har skrevet om, husker jeg ikke, det er jo nu så længe siden, dagene er vel gået sin trivielle gang, for triviel var skolegangen, det syntes man da ihvertfald den gang, og hvor var man lykkelig og glad når man endelig slap ud af skolen, når fritiden endelig kom, hvis man da var så heldig at have undgået at skulle have en oversiddertime, og en sådan var ikke morsom, alene det at alle de andre stormer glædestrålende ud af skolen, medens at oversidderne måtte blive siddende på deres plads for at læse på det de ikke havde kunnet, bevirkede jo straks at de mere blødladne gav sig til at græde, medens de mere hårdføre sad og så lidt flove ud, for så at begynde på læsningen, som de nu meget ivrigt og højlydt læser så længe indtil skolelæreren havde forladt skolestuen, så hørte naturligvis læsningen op og en eller anden fandt på noget morsommere til at underholde os med, men så snart vi opdagede at læreren nærmede sig skolestuen, han gik nemlig ude i haven og arbejdede, så begyndte atter læsningen meget højlydt, så han kunne høre hvor flittige vi sad og læste, og sådan skiftedes med højtlæsning og leg indtil at vi endelig slap ud af fangenskabet, hvorefter vi så luskede hjemad, lidt flove over at skulle gå gennem byen og høre bemærkninger over den sene hjemkomst fra skolen af dem som vi mødte på vores vej. Jeg havde det dog ikke værst i min skoletid, da læreren vistnok meget godt kunne lide mig, hvad vel havde sin grund i, at som havde et godt lærenemme altid kunne mine ting, eller rettere næsten altid, og så har jeg vel heller ikke været af de værste spektakelmagere, men trods det gik jeg dog ikke ram forbi, men fik mine stryg når han mente at jeg havde fortjent det. Han var endog så velvillig overfor mig at han lærte mig begyndelsesgrundene i violinspil udenfor skoletiden, men da jeg gik så meget op i spillet at jeg undlod at læse på det jeg havde for i skolen, sagde han at det var ikke hans mening med violin undervisningen, at jeg skulle sløje af i skolen, så længe du går i skole, sagde han, må du passe dine sager der, der bliver nok så megen tid tilovers som du kan spille i. Jeg havde jo nu kun et halvt års tid til at jeg skulle konfirmeres, så den tid gik jo hurtigt. Da vi var konfirmerede skulle vi jo udskrives af skolen, og mødte da så samlede, en tre fire drenge og lige så mange piger, i skolen for at tage afsked med læreren. Så snart som læreren viste sig og sagde, nå er det nu forbi med os, så gav pigerne sig straks til at tude; den ene efter den anden og stod og gned deres øjne med deres lommetørklæder, vi drenge blev jo meget forundrede over at se det, vi fandt ikke at her var noget at græde over, vi var jo glade over at vi nu var fri for skole, lektier og al det som fulgte dermed, men det var vist nok krokodilletårer de fældede, for at det skulle se ud som om de var ked af de ikke mere skulle gå i skole, hvad de nok ikke var. Så afleverede vi hver især vort "offer" til læreren, det var en tokrone pænt indsvøbt i papir, men mine-forældres tokrone fik far tilbage igen af skolelæreren dagen efter. Skolelæreren havde kun 19\n20 taget imod den fordi at vi ikke skulle stå som fattig "Per Erik" overfor de andre. Ja så var skoletiden forbi, og man mente at nu stod hele verden åben for en, men det gjorde den nu ikke, der var mange trængsler, og mange fejlslagne forhåbninger som skulle gennemgås, inden at man nåede sit mål. Anders Peder Olsen d. 3 december 1945 Det hjemlige arbejde i drengeårene. Afsnit 10 Vi drenge måtte selvfølgelig hjælpe far med alt forefaldende så længe vi opholdt os i hjemmet, og der kunne jo alle tider være nok at tage fat på, og så matte sådanne ting som leg og morskab komme mår der var tid og lejlighed. Da vi jo var mange i hjemmet som skulle have føde og klæder, vi var i alt 7 søskende, så der var jo mange munde at mætte, derfor måtte far tage de ekstrafortjenester som faldt for, og så måtte vi passe de hjemlige sysler, da far foruden at være klokker også var væver, hvilket arbejde han ikke godt kunne forlade for den daglige ringning med kirkeklokken og andre småarbejder som vi godt kunne udføre. Foruden ringning, som vi næsten altid udførte, undtagen morgenringningen, den udførte far selv, da det jo var ved 5-6 tiden at den lød, så havde vi jo hele den store kirkegård hvor der var nok for os at rive i for at hjælpe til med at holde den i orden. Hele kirkegården skulle nemlig stå i nyrevet stand hver søndag, for at modtage alle de mange kirkegængere, som enten før eller efter gudstjenesten da så besøgte deres grave. Hele dette arbejde, med at gå kirkegården igennem kunne jo ikke gøres på hverken en eller to dage, derfor måtte vi gøre en del forarbejde de første dage i ugen med at skuffe luge og rive gange og ledige gravsteder, men de gravsteder som vi holdt blev ikke revet før om søndagen, for at de kunne stå nyrevet til søndag, der var endda enkelte af de "bedre" gravsteder hvor der blev revet i kædegang, som jo tog en længere tid at udføre, men det tog sig jo også smukt ud når rivningen gik zik zak, men det skulle udføres med akkuratesse, da kæderne skulle være snorlige. Det var selvfølgelig kun på de bedst betalte gravsteder at en sådan rivning blev, udført. Vi skulle jo helst være færdige med det hele lørdag aften, derfor kunne det somme tider hænde at vi måtte arbejde et stykke tid efter at der var ringet solnedgang, eller også måtte vi gøre resten færdig søndag morgen, dog var pinselørdag en af vores strængeste dage, både med at så skulle kirkegården i anledning af højtiden være særlig fin, og med at folk blev ved at komme med blomster til deres grave, so vi skulle være dem behjælpelig med at plante, så den aften blev vi meget sent færdig, men så smagte aftenkaffen dobbelt god, især da vi altid ved sådanne lejligheder altid fik en hvede eller to dertil. 20 Om søndagen måtte vi så gøre det færdig, som vi havde levnet om lørdagen og så ringe første gang til gudstjeneste kl. 8, som der blev ringer med den store klokke, og så var det frokosttid indtil kl. 9, så blev der ringet anden gang med den lille klokke. Kl. 9,3o blev der ringet sammen med begge klokker, det kunne far godt mestre, at ringe med dem begge på en gang, hvad der hører lidt øvelse til, da hver klokke har sin gang, men når det var os drenge som skulle ringe sammen, så måtte vi være to, men når der skulle ringes sammen måtte vi holde udkig igennem tårnets glughuller over imod præstegården, så vi kunne begynde med ringningen idet præsten går ud af sin gadedør for at begive'sig over i kirken og først ophøre dermed når han går ind af kirkedøren, men en gang tog jeg fejl og gav tegn til ringning idet jeg så at døren blev lukket op i præstegården, jeg havde ikke givet mig tid til at se om det var præsten der kom ud, eller hvem det var at døren åbnedes for, men det var nu præsten, som ganske rolig gik hen på WC. men blev jo ganske forskrækket over at høre at der blev ringet sammen, så han måtte jo skynde sig at blive færdig og komme ind i kirken, jeg har jo været lidt for tjenstivrig og hvis jeg havde givet mig tid til at se ham komme ud ville jeg jo have set at han ikke var i ornat, da han nok -ikke gik sådan et sted i den dragt. Nå jeg fik mig jo en overhaling fordi jeg ikke bedre så mig for. Efter denne ringning skulle der trædes bælge på orglet i kirken og det var da en nødvendighed når vi var to i tårnet, at en tredie af os måtte træde i funktion, da der skulle spilles på orglet i det Øjeblik at ringningen ophørte, derfor var det jo godt at vi var så mange til at udføre alle disse mange bestillinger, det værste ved det var, at betalingen derfor ikke svarede til udøvelsen af de mange assisterende, hvis vi ikke havde været, havde far jo måttet gøre det alene og det kunne han også nok have gjort, men nu var vi jo der engang og måtte så gøre den gavn vi kunne for føden og klæderne som vi fik. Bælgetrædning var noget som vi drenge altid måtte udføre, da det jo var et arbejde som ikke overskred vore kræfter, men der hørte meget påpasselighed dertil da man måtte passe på træde bælgen inden den kom helt op, for ellers peb det i orglet og det lød jo ikke så godt, og da der var to bælge som skiftevis skulle trædes ned medens de gik langsomt op igen, så måtte der jo passes godt