Через десять років. Субота, 7 червня 2000 року\nНічна гроза не принесла полегшення: вся вода зі сходом сонця миттєво випарувалась і наситила собою кожний кубічний міліметр повітря; можна було спокійно вбивати в нього цвяхи — настільки загус простір між атомами кисню, водню й азоту, загус і зацементувався тридцятьма п’ятьма градусами тепла, утворивши пекельний коктейль. Погода підсовувала цей коктейль людям: дихайте, якщо зможете.\nМарія спробувала зосередитись, але фотограф клацав так завзято, що вона ледве стримувалася, щоб не затулитися від сліпучих спалахів руками. Не звикла вона фотографуватись. Останній раз робила знімки в шістнадцять років, на паспорт, — страшненька вийшла світлина, людям її краще не показувати.\nВлад крадькома зиркнув на годинник, подумав, що треба було заплатити цьому священикові за скорочений варіант обряду, машинально облизав губи, які пошерхли від спеки, і здивувався несподіваному присмакові на язиці. Потім згадав, як у ЗАГСІ пані у перуці, сяючи штучною усмішкою милостиво дозволила йому поцілувати дружину, і ледве стримався, щоб не сплюнути на рушник, який розстеляли перед молодою парою дружба з дружкою: «І що за гидоту додають у ці помади?»\n…Вона з’явилася, коли попереду замайоріло довгоочікуване закінчення, і свіжозаручений чоловік подав руку своїй дружині, гадаючи про себе, чи завжди вона така повільна, чи тільки коли треба поквапитися. З’явилась у храмі, як на базарі, — в розтоптаних мештах, подертих капронах, спідниці, защіпнутій аграфкою, ситцевій блузці й хустині з ружами. Увійшла з клунками, які опустила просто посеред церкви, стала навпроти молодих, відхекалася, витерла кінчиком хустки лице, сплеснула в зашкарублі долоні й видихнула: — Біда, Харитоне… біда. Григоре, Касуню, біда.\nБіда мала червоні очі й висолоплений язик. Вона увесь цей час чатувала під церквою, як старець на мідяки, як діти на цукерки, — чатувала на душі.\n— Зайнялася ваша стодола. Ну, пам’ятаєш, Харитоне, на вашому обійсті була стара-престара стодола, ви все поривались її знести, та руки не доходили? Гроза вночі була, блискавка як ударить, а вона ж уся геть мохом поросла, от і тліла покрівля, поки не зайнялася. Ну, сусіди збіглися та й погасили, але ж це недобрий знак. Біда. Той, хто збудував стодолу, гнівається, що ти не приїхав і не попросив благословення. Не можна одружуватися без благословення, синку. Я все кинула, побігла на поїзд, думала — встигну. Шкода, не встигла. Не буде вам життя у цьому шлюбі, ой не буде, це вам стара Микитиха каже. Касуню, Григоре, хоч ви йому скажіть. A-а, ви нігди ні в шо не вірили…\nНезважаючи на повідкривані навстіж вікна, у салоні «Опеля» задуха стояла — хоч бритвою ріж. Лінивий протяг, мов розвідник, закинутий у тил ворога, тихенько, по-пластунському пересувався від одного вікна до іншого, намагаючись нічим не виявити свого існування, а стрічки, кокарди й надувні кульки, що мали б прикрашати автомобіль, надавали йому дурнуватого вигляду солідного академіка, якому забаглося серед міста побавитися цяцьками… Марія відчувала, як піт стікає між лопатками, а нижня спідниця сплутує ноги: «Громи б побили цю тафту!» Про зачіску вона боялася навіть згадувати. Поки вона пробивалася крізь затор, що утворився на порозі церкви, коли батьки нареченого ледве не з кулаками кинулися на свою сусідку, і всі запрошені дружно посунули за ними, щоб бува чого цікавого не пропустити, а в цей час гості нової, щойноприбулої пари молодих, голосно протестуючи, намагалися пробитися всередину, бо кудись там не встигали і щось там у них збилося у напруженому графіку церемонії одруження; поки вона пробиралася поміж двох течій із протилежними векторами руху, опинившися далеко позаду молодого, котрий схопив непрохану гостю за лікоть і, не звертаючи уваги на батьків, з кам’яним обличчям повів її геть; поки вона, сподіваючись, що про неї от-от згадають, торувала собі шлях назовні, фата разів з десять за щось чіплялася, об нижню канву сукні двісті разів хтось витер підошви, а довгі, по лікті, рукавички, якими вона необережно взялася за кам’яне поруччя, що оточувало церкву, виявилися геть у голубиному посліді. Однак усе-таки вона встигла наздогнати весільний кортеж, який у поспіху залишав церковне подвір’я, встигла заскочити на ходу в потрібну машину, і якщо врахувати, що на ній була пишна, навмисне зроблена непридатною для бігу і стрибків сукня, у руках — пишний, ось-ось готовий випасти з грандіозної упаковки букет, а на ногах — туфлі, які вона б із задоволенням натягнула на ніс продавцю, котрий гарантував, що її ногам у них буде так класно, як у раю; якщо приплюсувати до повного рахунку абсолютну безхмарність на небі й безсоння у ніч на сьогодні, якщо все це зібрати воєдино, то можна починати складати сценарій до трилера з нею у головній ролі. «Як я почала вбивати» називається. Автомобіль підскочив на вибоїні й колюча діадема з’їхала набік. Марія підняла руки, щоб поправити її, і знову вжахнулась від вигляду своїх рукавичок. Швидко стягнула їх і жбурнула за вікно. Грушевський на своєму кріслі-троні вдавав, що нічого не помітив. Чоловік, який сидів поруч, не мусив нічого вдавати, бо справді нічого не помітив. Звичайний чоловік, без особливих прикмет, не повний, але й не худий, тільки волосся помережене сивиною. Мовчить, дивиться у вікно… насуплений незнайомець. «Чоловік, — виправила вона себе. — Законний чоловік. Мій законний чоловік». Але нічого не змінилося. Далі хотілося завити не своїм голосом, щоб усі, хто почує це виття, не змогли його довго забути. Втім, це почалося не сьогодні. І не вчора. Це почалося… «Годі! Я починаю нове життя. А минуле нехай залишиться у минулому.» І тут згадалося пророцтво дивної сільської жінки: «Не буде вам життя…» І Марія зрозуміла, що її минуле зібралося чвалати за нею слідом, а дорогу в майбутнє зорали й засіяли блекотою… Вона спробувала знайти серветки, щоб витерти лице від поту, потім спробувала згадати, чи взагалі брала їх у машину, не згадала і не знайшла, облишила згадки і знахідки до кращих часів і, притулившись щокою до сидіння водія, стала свідком, як спиною до неї повернувся Шевченко, не бажаючи бути свідком її ганьби. «Громи б побили це весілля!»\nВолодимир-Харитон Бармак — Влад, як називали його друзі й недруги, — відкинувся на спинку сидіння, відчужено подумав, що є і у нього нарешті штамп у паспорті і є жінка, яку віднині всі називатимуть його дружиною, але навіщо люди здіймають довкола цієї події стільки галасу, чим конкретно він повинен тішитися і що від цього змінилося — він не розумів і тому одразу припинив про все це думати і склепив повіки. Учорашня п’ятниця настирливо лізла в думки. «…Моя адреса… Сподіваюсь, ти її не забув… не забув… не забув.»\nБіда бігла за ними, як пес із висолопленим язиком. 2. Неділя\nВід грому задеренчали вікна й увімкнулася сигналізація на кількох автомобілях. Під це пронизливе верещання дощ навалився на землю по-хижацьки пожадливо, як гвалтівник, своїм холодним, мокрим, могутнім тілом. Земля заплакала-заголосила, але струмені-батоги били й били її без спочину, безжально перетворюючи на брудне, розгасле місиво. Марія відсахнулась од вікна, обійшла по широкій дузі розпластану на килимі геть прив’ялу сукню, поламану корону і подертий вельон, згадала, як годину тому зривала з себе це осоружне вбрання, і, немов до останнього причастя побрела до ванни, до омивання, до спасіння. Спасіння, як вона й очікувала, не настало. І не скоро настане. Он і світанок теж сьогодні забарився. Черговий удар грому заскочив її з паперами в руках, які невідомо чому першими витяглися з поважних розмірів сумеги, де були складені її пожитки з дому. Витягнулися з-під споду, з потаємної кишеньки, стрибнули їй до рук, неначе тільки й чекали, коли вона почне розпаковувати валізу, коли розсуне замок-змійку… Краще б учорашньої п’ятниці ніколи не було. Чи вже позавчорашньої? Зігнорувавши нічну піжаму, Марія забарикадувалась у перший-ліпший спортивний костюм, позастібала всі «змійки» — на кишеньці, торбі й куртці — й відважно лягла на нерозстелене ліжко. Святкування не вийшло. Орендована шкільна їдальня, навіть прибрана гірляндами й паперовими сніжинками, відгонила совковим харчоблоком для малолітніх злочинців. Нецензурні написи на стінах чомусь уперто потрапляли на очі, розлізле від спеки олів’є викликало стійкий блювотний рефлекс, а музики крутили саму попсу, намагаючись сфальшивити на кожній ноті. Безперервні усмішки до незнайомих людей, танці з партнерами з пітними долонями й незграбними ногами, вислуховування банальних вітань і п’яних тостів, споглядання за процесом відривання від серця і кидання на тарілку кровних доларів, позування перед камерами й фотооб’єктивами, вимушені поцілунки під масненькі вигуки «гірко», пошуки тверезого шофера, котрий би міг довезти її до нового дому… Не лягайте відважно на чуже нерозстелене ліжко, бо можете несподівано пошкодувати за своїм рідним, звичним, ненависним.\nПоки грім розстрілював досвітню планету, Влад пив. Теж заняття, — відповів би він, якби був тверезим. Нудьга витинала довкола нього гопки, шкірячись гнилими пеньками, а він сидів і заливав у себе первак. І чесно намагався не згадувати. І коли від цих чесних намагань ставало зовсім кепсько, брав і перехиляв келишок. А нудьга, радіючи, шкварила перед ним вихиляси.\nТієї ночі дім чекав світанку, як месії. І він прийшов. Світанок. Марія зірвалася на рівні ноги, повернула ліворуч і… не знайшла дверей, які знаходила на тому місці двадцять два роки поспіль. Вона потерла долонями очі. Стіна, обклеєна шорсткими сріблястими шпалерами, була цілковито чужою стіною. Сіла на застелене білим ворсом ліжко. Заставлена громіздкими меблями кімната, яку від світу відгороджували білі двері й білі жалюзі, була цілковито чужою, але Марія вже все згадала. Від цього кімната не перестала бути чужою. І холоднющою, як підвал. Вікно прочинене. Мабуть, вітер… Боже, та це ж хтось дзвонить у двері!\nХтось поторсав клямку дверей. Від нетерпіння свербіли кінчики пальців. Від нетерпіння і щемливого очікування. Біда сиділа біля його ніг і з цікавістю роззиралася довкола. Це й не дивно, — їй тут жити.\nВона спала півтори години. Краще було б не лягати зовсім. Важко було не те що рухатися, важко було дивитися на білий світ, який перебував нині в чорній смузі. І не тільки нині. Знову зачувши настирливе «день», вона застогнала й полізла під покривало: «Спати я хочу… спати… і гарячого вина, чуєте?!» Але ні того, ні другого їй не випало скуштувати. Втім, усе як завжди. За третім дзвінком вона піднялась і попленталася до дверей, ще до пуття не знаючи, де вони і як до них дістатись. У коридорі вона необережно натрапила на дзеркало і мимохідь глянула на себе. Жах! Терміново потрібні ромашка, пудра і багато-багато води. Якщо не допоможе, то й не зашкодить… утопитись. Відведена для неї кімната містилась у торці коридору, оббитого рельєфними бежевими шпалерами, з протилежного боку виднілося вікно, також закрите жалюзями, у коридор виходили ще кілька строгих білих дверей, ліворуч — білі дерев’яні сходи, що вели на другий поверх. Цього разу дзвінок угвинтився в мозок і просвердлив його наскрізь. Вихід був десь зовсім поруч. Та ось же він! Марія здивувалась, як вона відразу його не помітила. Ліворуч за сходами були ще одні сходи, які вели вниз, до передпокою, спустившись якими, треба було знову йти повз дзеркало, а потім розбиратися з чужими дверними замками. Може, все-таки гукнути господаря? Їй стало смішно. Ненадовго, звісно. Коли вона спустилась у передпокій, то помітила ще одні сходи, що, певно, вели до підвалу, — ну не звикла вона, щоб у хаті були сходи, все життя жила у квартирі, котра вміщалася на одній горизонтальній площині, тому, мабуть, помічає їх із запізненням… Марія побачила, як ручка підвальних дверей крутиться в різні боки: мабуть, хтось ніяк не міг звідти вибратися. А тут при вході знову сердито задзвонили. Які двері слід відчинити першими? А яка їй різниця?\nВідкривши білі дерев’яні двері, вона поморгала, звикаючи до зміни освітлення, автоматично відступила назад, щоб пропустити того, хто був за дверима, зібралася щось сказати, ПРОЗРІЛА, із силою грюкнула дверима, повільно, немов раптово розтратила всю свою силу, посунула нагору, дорогою схопилась за квадратне, в плетеній оправі дзеркало, — знову дзеркало, вона ж мала обминати дзеркала і десятому заказувати, щоб обминали, але хто ж її послухає, якщо вона сама себе не слухається, якщо до одуріння вдивляється в блискучу каламуть і бачить там темну вітальню без вікон… Дзеркало зірвалося зі стіни і впало на підлогу. Дзенькнуло, розкололося, бризнуло каламуттю. Стихло.\nБіда встигла проскочити в двері й тепер діловито принюхувалася, обживаючись на новому місці. Влад зрозумів, що поспати йому не дадуть. Застреляться, а не дадуть. То видзвонюють, мов на пожежу, то товчуться гірше від землетрусу. О, знову дзеленькають! Скільки ж він спав? Скільки ж він випив? І як звідси вибратися, скаже йому хтось, чи ні? Коли він нарешті відчинив білі дерев’яні двері підвалу й побачив за ними сходи, теж білі й теж дерев’яні, й уявив, як він тими сходами зараз підніматиметься, а потім на п’яну голову порпатиметься у замку, то гірко пошкодував, що не завів служницю саме для таких випадків. Або дружину. Як завжди, все довелося робити самому. Світло лезом шаргнуло по очах. Він автоматично відступив назад і швидше відчув, ніж побачив свого друга, котрий боляче тицьнув у нього мобілкою. — Чому твоя «Моторола» завжди в інтерфазі, коли тебе найтерміновіше потрібно знайти? Викинь і купи «Сіменс». — Тс-с… — Що тс-с? Я стільки часу дзвоню, а тут неподалік вештається якийсь підозрілий хлопчак, думаю, зараз як дасть чимось по голові… О-о-он воно що, привіт телепузикам! Допилися до білих конячок із гривками-косичками… — Я в підвалі… був… не брало… — А я бачу, що взяло, ще й як! Ні-ні, тільки не треба йти назад до підвалу, там темно, щурі… І падати не треба, боронь Боже поріжешся, тут у тебе море скла під ногами… — Зем-ле-трус. — Гониш! — За базар… ну, ти мене знаєш. — От тому, що я тебе знаю, я зараз стану заїкою. Від здивування. Ти ніколи за моєї пам’яті не напивався до свинського стану, а я тебе знаю бозна-стільки. Пам’ятаєш, як ми в гуртожитку… та де пам’ятаєш… тоді на заклад кожен випив по… м-м… точно, по літру оковитої, — і що? Ти ще нас усіх розштурхував, бо треба було йти на футбол. Ми… обережно, поріг. Ми потім вирішили, що твій організм… Ну куди!.. Що він виробляє надлишок алкогольдегідрогенази і… — Які щурі?.. — Що? — У мене в підвалі… нема щурів… — Телепузики поступаються місцем пікемонам. Це моя дитина просто втрачає голову від них. Надіюся до осені пік їхньої популярності спаде, і вона перестане канючити гроші на цих чудиськ. До речі, коли я повернуся з пивом… — М-м… — Так ось, коли я повернуся, раджу тобі знайти розумну відповідь на одне запитання… — Не кричи… Де пиво?.. — Я кричу тільки у двох випадках: коли м’яч після класної передачі пролітає повз ворота і коли бачу свого друга на килимку при вході, хоча він мав би в цей час допомагати своїй красуні прокинутись. А взагалі я спокійний, як труп. — Якій до біса красуні?.. Пиво… де? — У неділю зранку? Яке пиво, прокинься і співай! — Паскуда… — Вже несу, несу, не плакай, як каже моя дитина. Беру ключі, щоб тебе не тривожити, бачиш, який я чуйний… Нарешті стихло. Влад обережно зітхнув і спробував прилаштувати свою голову так, щоб вона йому не заважала. Перед очима послужливо з’явилася невеличка, але цілком вправна сокирка.\nНарешті стихло. Марія прислухалася, тоді вибралася з-за шафи, стала посеред спальні, подивилася на свої порізані пальці, роззирнулася за бинтом, згадала, що він у все ще не розпакованій валізі, уявила, як вимастить речі кров’ю, якщо полізе туди, нікуди не полізла, а залишилася розгублено стояти посеред спальні… згадуючи, не вірячи і жахаючись своєї реакції. Вона сховалася за шафу… Це кінець! Знову їй на очі потрапило дзеркало і знову зазирнуло їй у вічі. І віддзеркалило там осколки. Ні, брешеш, дзеркало, і ви брешете, незвана госте на моєму весіллі! Нема добрих чи поганих прикмет, є те, у що ми хочемо вірити, а віра гори верне. Знаю, що не буде мені щастя, несамовита бабо з клунками, дивна сільська віщунко, але не тому, що розбилось якесь скло, покрите сріблом, щастя не буде, бо воно не може з’явитися там, де його поховали. Тому більше жодних пророцтв, дзеркало. Я сама собі провидиця віднині, не треба мені ворожити, жінко у хустці з мальовничими ружами, я сама кому хочете поворожу… якщо вцілію. Але мене більше ніхто не зажене за шафу… сподіваюся. Змивши з рук кров, Марія вийшла з ванни, побачила, що двері навпроти прочинені, хотіла закрити їх, але почула, як повертається ключ у вхідному замку, і забігла до кімнати. Дзеркальний піднос, поставлений сторчма у нішу чорної, захаращеної кришталем меблевої стінки, з готовністю вловив її відображення. Вона зрозуміла, що хоче стерти це відображення з лиця землі раз і назавжди, віддавна хоче, але нічого в неї не виходить. «А ще я хочу заплющити очі й повірити, що моєю єдиною проблемою в цьому житті є шалено вродлива жінка з пшеничним волоссям, а моїм єдиним бажанням є бажання видряпати їй очі… Як просто живеться героям телесеріалів і як шкода, що декому так важко заплющити очі й повірити у дурні вигадки». Чоловік, що лежав на дивані і тримався за голову, скосив очі в її бік і одразу перевів погляд назад у стелю. І все. Ніщо не міняється із заміжжям, — ті самі сни, ті самі передчуття, і дім… такий самий, чужий і холодний, як той, звідкіля вона прийшла. І тут їй теж доведеться боронитися самій.\nВлад скривився і, якщо б не тримався за голову, то зараз мав би привід за неї схопитися. Він цілком про неї забув! У перший же день після весілля! Щоб цю горілку шляк трафив! І Микитиху туди ж! Влад чесно пошкодував, що не впився до смерті. Але ніхто не скаже, що він не старався. «Ну скажіть, куме, чому вона вирячилася на нас і мовчить? Прочищає горло перед скандалом? Бідна моя голівонько, зараз на тебе посипляться каменюки». Марія повернула до дверей, але коридором уже лунало: — Ну то як там поживає твоя красуня? Де вона і чому ти її не будиш, як належить справжнім чоловікам? Бо пива не дістанеш, не че… І вона відчула, як шарпнулося серце, хоч як його тренували, хоч як його вчили не шарпатися. Прохід загородив могутніми плечима чоловік класичної породи вікінгів, — такі обожнюють геройствувати на сторінках романів і так рідко трапляються в житті, — і сконфужено втупився у неї, не знаючи, що робити з трьома пляшками «Львівського». У погляді — нічого, крім дитячої наївності. Боже, як часто він приходив до неї у сни! А коли прийшов наяву, вона вже виявилася заміжньою. Та й у нього обручка на пальці. Але хіба від цього щось змінюється? У всьому світі — тільки вони двоє, сам на сам… — Доброго дня вам… Гм… Ми тут зібралися з Владом… — Бачу. Що ж, біда може мати різні личини, у тому числі потужньощелепне лице білявого вікінга. — То хто вам сказав, що вона гарна? — клацнув, вмикаючись найд ревніший захисний механізм — агресія — і дозволивши йому врешті-решт увімкнутись, Марія відчула полегшення. Недовготривале, певна річ. — Не зрозумів. — Вас не було на весіллі і в мене немає фотографій, щоб ви могли мене бачити. То хто вам сказав, що я красуня? А раптом я горбата, крива і кульгава? — …Ну… Влад сказав. Знаєте, чоловіки люблять хвалитися своїми жінками, от і він не виняток. Не бачу нічого поганого в цьому… — І тому ви у неділю з самого ранку вирішили переконатися, чи Влад вам не збрехав? Розуміла, що не може зупинитись, і раділа з цього. Право здіймати сутички — найдревніше право гомо сапієнс. Обмеження цього права породило в’язниці. А що таке в’язниця — знала не з чуток. — Скажімо, у мене є певна приватна справа до вашого чоловіка… — …у яку я не повинна втручатися? Так би одразу і сказали. У мене теж є одна приватна справа до мого чоловіка, але що ж, вона почекає. Ви ж гість. Гість ніяк не міг второпати, за що впав у немилість, і Марія, розминаючись з ним у дверях, нутром відчула це нерозуміння, але не збиралася нічого пояснювати. Як пояснити тому, хто не знає рабства, оте почуття, що примушує вас рватися з ланцюга й кидатися на огорожу, за якою ходять собі, куди хочуть, вільні створіння? Як це пояснити? Треба спитати у прикутих до буд псів, — у кварталі, де вона від учора мешкає, їх повно, вони різних мастей і порід, та все більше непородисті, — може, пси знають відповідь?\n— …Давай сюди це пиво… але якщо воно тепле… — Спочатку скажи мені, що тут сталося? — Викладачі анатомії всі такі… курватурні? Олег засміявся. Влад розумів чому. Студентами вони затіяли гру, яка тривала до сьогодні: у ній матюки в обов’язковому порядку замінювались латинськими термінами. Хто забував це правило, платив до спільної каси п’ять копійок. Виходило смішно. У теперішній ситуації він нічого смішного не бачив. Алкоголь поступово вивітрювався, а нудьга займала його місце у кровоносній системі… і як від неї звільнитися — він не знав.\nМарія швидко переодягнулась і, набравши у груди повітря, вийшла за поріг. Неділя — законний вихідний, і вона не для того колись відвойовувала право на цей день, щоб сьогодні від нього відмовитися. Навіть якщо понад усе хочеться впасти в ліжко і проспати все життя. Але їй конче треба забратися з цієї хати. У неї ще є надія, що вона помилилась.\nБрат чекав на неї біля помпезного триповерхового будинку з великочарунковою огорожею, чекав, поглядаючи на скаженого від люті вовкодава на товстому ланцюгу, який стрибав і стрибав на сітку, намагаючись дістати людину з того боку. Марія згадала слова зі старого доброго мультика: «Ми з тобою однієї крові, — ти і я». Слова-цеглинки, з яких вона вибудувала довкола себе потужні барикади. І все одно залишилася беззахисною, мов немовля.\n— Я йду до ванни. — Бачу. Візьми трохи правіше. — Олежику, я сказав: я йду до ванни, а не ми йдемо… Б..! Понароблювали кутів… — Я ж казав, правіше треба брати. З тебе п’ять копійок штрафу. — Мій дім: де хочу, там і розбиваю лоба. Я тобі цілих десять заплачу, тільки заберися звідси. — Вже не твій. — Що? — Півтора метра за тридцять дві секунди. Б’єш рекорди, як дурний. — Я думав, я один тут з глузду зсунувся. Бр-р! Ненавиджу холодну воду. — А ще кого ненавидиш? Влад перестав пирхати, оперся руками на чорний умивальник і, не повертаючись до гостя, прохрипів: — Ненавиджу причепливих. — Не причепливих, а в’їдливих. Влад кивнув головою і вирішив, що коли протверезіє, обов’язково розіб’є оте дзеркало над умивальником, бо воно вперто транслює якусь пожмакану набряклу фізіономію замість людського обличчя. Та раптом, ставши добрим, як пінгвін, він припав до нього щокою. Надворі потроху відкривала свою пащеку задуха, і він зрозумів, що коли протверезіє і детально пригадає, що витворяв учора, — доведеться терміново напитися знову. А як отій дівчині у спортивному костюмі — яким їй видається вчорашній день? Владові почало здаватися, що він перетворюється на кригу. — Олежику, дай мені трохи часу. — Тридцять дві секунди. Вистачить? — Мені не до жартів. — Мені теж. У тебе вчора було весілля. Чому в мене враження, що сьогодні когось ховають? Може, я помилився дверима? — Не нагадуй, я потім усе поясню, — Влад запхав голову під кран. — Кому, мені? І що ти мені поясниш, не смію питати? Що затятий холостяк налякався одруження до такої міри, що зарився під землю, напхав у вуха вати і влив у себе неміряну кількість це-два-аш-п’ять-о-аш? Навіщо ж було ламати комедію з одруженням? Знайшов би собі якусь красуню, та й жив би собі з нею, поки не набридне. — А ця тобі не сподобалася, — вирішив уточнити Влад, випроставшись і спостерігаючи за дзюмрінням води з крана. — Тобі треба було познайомити нас перед весіллям, друг називається… «Навіщо обтяжувати себе якимись серйозними стосунками» — твої слова? Коли я прочитав твоє запрошення на весілля, то сторопів. Питання на засипку: ти всю шлюбну ніч провів у підвалі, чи тільки частину? — …Я покинув її біля порога… А вона тобі, бачу, серйозно не сподобалася. — Жінка, яку в шлюбну ніч кидають біля порога, якщо вона хоч трохи тебе любить, обов’язково образиться. А ця — абсолютно паралельна. По-моєму в неї є свій інтерес у цьому заміжжі. Але я щось не второпаю, який твій інтерес? Замерзати набридло, і Влад взявся розтирати голову рушником. — Зрозуміло. Так і запишемо: пункт перший: кашляв я на вас, кашляю і буду кашляти, — мовив Олег. Не можна сказати, щоб голові подобалося таке з нею поводження, але треба було на комусь вимістити свою злість, а тут якраз і потрапила під руки одна затуманена, не надто розумна… — Ти — дура матер спіналіс, але я не для того прийшов, щоб тобі це сказати, — знову спробував нагадати про себе Олег. Влад — як був, з рушником, що звисав із голови, з патьоками води на весільній сорочці — обернувся і подивився в ясні блакитні очі свого друга. — Може людина раз у житті напитися без того, щоб її звинуватили в усіх гріхах? — Людина — може, ти — ні. — Я вже й не людина для вас? — Слухай, припини руки заламувати. Коли я зайшов до твого дому, ти виглядав… — Препаскудно. — Не перебивай. Ти виглядав препаскудно. Цікаво, як ти з підвалу тими східцями видряпався: рачки чи як?.. Ти диви, вгадав. — Пункт другий? — Я ще з першим не розібрався. — Валяй, розбирайся і не дуже переймайся, якщо з кимось поруч трапиться невеличкий екзітус лєталіс. Його проблеми. — Смішно. — Дуже смішно. Ось тільки закінчу прочищати собі мізки, одразу почну сміятися. — Чекаю — не дочекаюся. Влад завмер із рушником у руках. — Здається, таксист вивантажив посуд… я брав напрокат… вивантажив просто на дорогу та й поїхав. — Ніякого посуду я на дорозі не бачив. А багато його було? — На п’ятдесят осіб. Три коробки. — Не турбуйся так, може, хто вкрав. Влад кинув рушник і присів на край ванни. Було холодно, як буває тільки в спекотний літній день. — Добре, пане викладачу, добивайте. — А як щодо різних трафунків зі смертельним кінцем? — Не дочекаєшся. — Сам напросився. Знаєш, Владе, хто мені у п’ятницю подзвонив? — Мені теж багато хто у п’ятницю телефонував, але ж я не біжу і не піднімаю нікого в неділю вдосвіта, бо мені, бачте, телефонували аж у п’ятницю… — Дванадцята година, яке удосвіта! — До речі, учора ти мав бути в мене на весіллі. — Я мав чергування. На ставку викладача коледжа сьогодні далеко не заїдеш. Я навіть додому ще не заходив, одразу примчав до тебе. Але ти мене не перебивай. Вгадай, на яку букву починається ім’я? — Що? — Мала моя надивиться теле-шоу-вікторин, а потім до мене так сікається. Угадай, каже, тату, букву, на яку починається моя оцінка з алгебри… — А не подався б ти… на ці букви? — Не дочекаєшся. — Можна, я прийму душ, а потім ми побавимось у загадки і відгадки? Гукнеш сюди свою малу, вона в тебе спец із… — Пам’ятаєш Зоряну Короленко? Зірку? Десь далеко-далеко зашурхотів червоногарячий шовк. А по ньому покотились агатово-чорні маслини. Шовк і маслини. І жінка, яка любила ці дві речі понад усе. — Олежику… ти про що? Назустріч — по-дитячому наївні очі. І наївне запитання: — Пам’ятаєш? Страшно захотілося ще раз засунути голову у воду, краще — в крижану, але підозрював, що й це не врятує. Учорашній день так нахабно і недобре тривав у сьогоднішньому. Хоча… все почалося ще в п’ятницю. А якщо серйозно — багато років тому. — У п’ятницю ввечері, близько одинадцятої Зоряна подзвонила мені і сказала, що ти… латини не вистачить, щоб повторити все те, що вона казала. І голос її мені не сподобався… — Я не розумію, чому вона раптом тобі подзвонила? — Зовсім не раптом. Ми часто телефонуємо одне одному. Хіба я тобі не казав? Влад потер око. — Ні, ти мені не казав. І часто ви… про мене говорите? — Днями й ночами. Не маємо про що говорити, тільки про тебе. Ти в нас дуже популярний, півміста тільки про тебе й говорить, а друга половина розвісила вуха і слухає, хіба ти не знав? — Так, я пішов у душ. Прошу зачинити двері з другого боку. — Ти не хочеш запитати, що її так знервувало? — Відчуваю, що ти мені зараз це скажеш. — Я не знаю. Думав у тебе спитати ще тоді, у п’ятницю ввечері, але не міг тебе розшукати. — Може, я був у підвалі, туди неможливо додзвонитися… — Ти не зрозумів. Я приходив сюди, тебе не було, у Людмили-теж. — Стільки зусиль, щоб мене розшукати… — Владе, вона полетіла до своїх родичів у Владивосток. Сказала, що назавжди. Я думав, ти захочеш попрощатися. Маслини і шовк. Сонце і ніч. І не дочекатися відповідей. — Я помилився?.. Влад опустився на підлогу і притулився щокою до кахлів. Студених кахлів. Обсмалило холодом до кісток. — Владе, ти її направду… любив? — Пункт тринадцятий і останній? — Вибач.\nБіда замахала хвостом. Обожнювала запитання під номером тринадцять. Слиною захлиналася від радощів.\nКолись, у сиву давнину, Марія любила прогулюватися пішки, і тепер, пригадавши забуте хобі, проблукала містом стільки, що повернулася додому — ні, до білого будинку з терасою, виноградником і гаражем, будинку, де вона від учора мешкає, а дім — це зовсім інше слово, — повернулася, коли смеркло. Не інакше — одинадцята година вечора. Чому так відтягувала час — не знала. А точніше — не хотіла собі признатися. Може, це в неї вроджене? Повертатися туди, де не чекають? Ключів їй не довірили, тому змушена була дзвонити, потерпаючи від чекання на сходах, вмовляючи себе заспокоїтися, картаючи себе за зухвалість, а сходи — бетоновані, міцні, з металевою сіткою для зчищання бруду з підошов, байдуже дивилися на неї знизу, готові витримати не один удар. Не відчиняють. Подзвонила ще раз.\nВлад відклав пульт і незадоволено рушив до дверей. Та що це за дні такі почалися, дзвонять і дзвонять безупину? Може, господаря нема вдома, або він спить, або відходить від зайвого келишка, або… у нього траур? Ніколи ні по кому не носив трауру, не знав, як це робиться, не розумів, чому такого значення надають чорному кольору, сумовито-протяжним мелодіям і повільним процесіям, якщо він зараз ладен одягнутись у багряну барву, ладен співати і танцювати ламбаду в натовпі тубільців і тільки сльози його чорні і терпкі, як плід маслинового дерева. Очевидно, він справді нічого не тямив у траурах… Боже, що ж це таке? Він знову про неї забув!\nЧоловік у картатій сорочці й джинсових шортах, замислено-похмурий, неголений і стомлений, відкривши їй двері, чомусь завмер, для чогось кивнув головою і дещо запізніло відступив, пропускаючи її до хати. Марія увійшла, очікуючи закономірного продовження. — Треба буде зробити дублікат ключів, — звертаючись до бетонованих порогів, пробурмотів він і замкнув двері. Вона напружилась. Оберти ключа нічим хорошим не можуть закінчуватися. І не тільки оберти ключа. — Ну і… мабуть, треба буде купити тобі мобілку, — промовив він до підставки для взуття. А тоді, обмінявшись поглядами з килимком під дверима, пішов у коридор. Марія притулилася спиною до зеленолистих шпалер і сказала йому навздогін: — Як щодо грошей? Тих, що подарували нам на весіллі? Планувала ще зранку запитати, та «вікінг» завадив. Чоловік її, схоже, не чекав такого запитання, і довгу хвилину згадував, про які гроші йдеться, а згадавши, подивився нарешті прямо ій у вічі і, здається, надумав щось сказати, та тільки кивнув головою і пішов нагору. Хіба він не знав, що в неї свій інтерес у цьому заміжжі? Тепер знатиме.\nВлад витяг із піджака пачку зелених купюр, полегшено зітхнув і кинув піджак на долівку. Мабуть, він уже на весіллі був добряче вмазаний, якщо забув, куди поклав ці гроші? «Таке лікується тільки у морзі», — потішився б із цього Олег. «Ну, я вам завтра випишу, Нінок, ну ви в мене дістанете! Не мала баба клопоту, вирішила одружитися! Попадіться ви мені тільки на очі, Нінок!..» У вуха вдарив такий страшний гуркіт, неначе завалилося півхати. Добре, що в нього нема проблем із серцем. …Влетівши до кухні, Влад наштовхнувся на купу баняків, що попадали з горішньої полиці пеналу, і на жінку, яка ці баняки намагалася повернути на їхнє законне місце. — Я не знала… я тільки відкрила дверцята… Вона не знала! Він із такими зусиллями втискував цей непотріб на цю полицю, а вона легким помахом руки… Коли він спробував повторити свій подвиг, баняки не захотіли чемно шикуватися, випирали своїми круглими боками, відсували один одного, вислизали, нарешті всі дружно попадали і на радощах набили йому, узурпатору, ноги. «Ой, Нінок, що завтра буде…» — Залиш їх… тут… чи отут. Хай стоять… де хочуть. Кинувши гроші на кухонний стіл, він мов огню вхопивши вилетів з кухні.\nМарія підставила горня під кран, трьома ковтками випила гидку хлоровану воду, озирнулася довкруж, дивуючись, як вона не посивіла у свої двадцять два роки, і заходилася наводити лад серед банякового гармидеру.


КУЛЬТУРНА ОСВІТА ГАГАУЗІЇ | Газета "Подолянин"\nКУЛЬТУРНА ОСВІТА ГАГАУЗІЇ\n«Наука. Освіта. Культура» – ось три кити, на яких нині будується гуманітарна сфера будь-якого суспільства. В середині лютого їхні проблеми і перспективи обговорювали на Міжнародній науково-практичній конференції, що відбулася в столиці молдовської Гагаузії. Щороку в Державному університеті міста Комрат збирають поважних науковців з-поміж десятка країн світу. Цьогоріч серед них був і доцент кафедри філософських дисциплін К-ПНУ ім.Івана Огієнка Віктор Рокачук. 1991 р. разом із президентом Туреччини Тургутом Озалом, прем’єр-міністром Сулейманом Демірелем і тодішнім президентом Молдови Мірчею Снєгуром саме він був одним із засновників Комратського держуніверситету.\nДо Молдови Віктор Никодимович потрапив завдяки направленню Міносвіти СРСР. Понад 10 років він працював заступником завідувача кафедри Кишинівського політехнічного інституту ім.Сергія Лазо (згодом Технічного університету Молдови), вченим секретарем філософського товариства Молдови і членом президії правління філософського товариства СРСР. А коли Молдову охопила хвиля міжнаціональних конфліктів, разом із вищим керівництвом республіки брав участь у їх вирішенні на території Гагаузії та Придністров’я. Тож не дивно, що згодом викладача політеху з України обирають президентом центру етносоціального розвитку Республіки Молдова. Крім того, Віктор Рокачук входив до координаційної ради департаменту з національних відносин і більше як два роки працював у дорадчій групі при президенті Молдови Петрові Лучинські. Після розвалу Радянського Союзу його запрошують долучитися і до створення першого державного вишу автономної Гагаузії.\n– Університет створювали дуже важко, в нас було чимало проблем, – згадує Віктор Никодимович. – Але нині там успішно працюють чотири потужні факультети: аграрно-технологічний, економічний, юридичний і факультет національної культури. До речі, юридичний факультет відкривав один із засновників школи юриспруденції в Молдові Юрій Тютєкін. Разом із ним я готував на останню поправку до Конституції США відгук від Радянського Союзу, який згодом підписали Кудрявцев і Лук’янов.\nОкрім того, в Комратському університеті викладають одразу трьома мовами: російською, румунською, турецькою. Але водночас студенти ніколи не ведуть дискусій на цю тему, бо поважають право один одного спілкуватися рідною мовою.\nМіжнародну науково-практичну конференцію «Наука. Освіта. Культура» цьогоріч присвятили 24-й річниці створення Комратського державного університету. В її роботі взяли участь почесні гості: перший президент Республіки Молдова Мірча Снєгур, радник прем’єр-міністра Молдови Леонід Бужор, засновники КДУ Леонід Добров і Костянтин Таушанжі, а також вчені з Туреччини, Молдови, Румунії, Греції, Болгарії, Росії, Білорусі, Польщі й України. Доцента К-ПНУ ім.Івана Огієнка Віктора Рокачука призначили керівником секції «Історія і культура», де з науковими доповідями виступали близько 100 науковців.\n– У доповідях професорів, викладачів, аспірантів і почесних гостей конференції мене найбільше вразило те, що в кожній секції порушували проблеми людини, – каже Віктор Рокачук. – Я спілкувався з керівниками секцій, і кожен відзначав, що науковці нині активно обговорюють проблеми формування та виховання нової людини. А ще мене дуже зачепила доповідь першого президента Молдови. У ній Мірча Снєгур зазначив, що він радий тому, що колись не допустив у своїй країні помилок, які нині роблять керівники України. Бо коли в них загострилася проблема міжетнічних відносин, Молдові таки вдалося уникнути кровопролиття. Його слова добряче різонули мене по серцю. Цікавилися в мене й тим, наскільки високий рівень культури в нашої сучасної молоді. Я ж відповів: приїжджайте – побачите.\nЩе на початку грудня було укладено з університетом Гагаузії міжвишівську угоду про співпрацю, що передбачає проведення спільних наукових конференцій та обмін студентами й викладачами між Комратським держуніверситетом і К-ПНУ ім.Івана Огієнка. Наразі декілька викладачів уже погодилися завітати до кам’янецького вишу. Крім того, студенти Гагаузії отримають можливість навчатися за підручниками доцента кафедри філософських дисциплін, який у своєму науковому доробку має праці молдовською, румунською, російською і українською мовами. Наразі Віктор Никодимович уже готує до друку декілька своїх підручників із лекційними матеріалами з філософії, які планує видати комратський виш. Наступного року університет святкуватиме вже 25-ту річницю з дня заснування, яку відзначатимуть новою міжнародною конференцією. Взяти в ній участь уже планують науковці з Китаю, Туреччини, Болгарії, Кіпру, Іспанії.\n– У Гагаузії культуру й освіту держава підтримує набагато більше, ніж у нас, – наголошує викладач. – Держуніверситет повністю оснащений сучасною комп’ютерною технікою, новенькими меблями і обладнанням. Хоча тоді, коли ми його створювали, мав лише один корпус. Але відтоді за кошти Туреччини тут звели новий сучасний корпус на чотири поверхи. Там ви ніде не побачите, як студенти курять перед університетом чи запізнюються на пари.\nОсвіта в них перебуває на досить високому рівні. Якщо пройтися галереєю почесних професорів університету – можна зустріти обличчя відомих науковців США, Туреччини, Франції, Німеччини, Британії, Китаю. Втім система освіти в них схожа на радянську, вони не впроваджували болонських стандартів, і це зіграло їм на руку. Бо, як на мене, болонська система підходить хіба для ПТУ, адже змушує студентів деградувати.\nНаразі Віктор Рокачук уже готує матеріали для нової міжнародної конфереції, що 2 квітня проводитиметься в Кишиневі. У Технічному університеті Молдови він доповідатиме на тему: «Схід і Захід та їхній вплив на формування слов’янського менталітету».


Вечірка на теплоході: 14.07.2019 - Навчання в Чехії\nВечірка на теплоході: 14.07.2019\nВітаємо студентів з закінченням літнього курсу!\n14-го липня відбулася прощальна вечірка на теплоході для наших дорогих студентів літньої освітньої програми. Здавалося, що ці тижні пролетіли дуже швидко – ми тільки недавно вітали новачків на “Welcome party” – знайомилися, танцювали і влаштовували різні розважальні конкурси, і ось, на жаль настала пора прощатися з тільки набутими друзями, казкової Прагою і її красотами.\nНе дивлячись на те, що разом ми провели всього частинку літа, за цей час ми встигли дуже багато – скільки всього було побачено і вивчено за період курсів! Крім занять іноземними мовами, ми їздили до Відня, Дрезден і в Карлові Вари, каталися на теплоході по Влтаві, не кажучи вже про відвідування найвідоміших празьких університетів – можливо, хтось навіть вже намітив плани на майбутнє? У будь-якому випадку, ми – команда МСМ – дуже старалися зробити все, щоб вам в Празі сподобалося, розкрити це та інші європейські міста не тільки з точки зору туриста, а й з точки зору місцевого жителя. Місцева кухня, чеська мова, незабутні екскурсії і не забуваємо про головну мету вашого приїзду – отримання знань, які стануть в нагоді студентам в майбутньому!\nНа прощальній вечірці МСМ відбулося урочисте вручення сертифікатів у синій палітурці, яку можна гордо демонструвати знайомим і батькам, але найважливіше те, що отримані протягом програми знання студенти зможуть застосувати вже в найближчому майбутньому. Не забули ми про кращих учнів курсу – на додаток до сертифіката ми подарували найактивнішим невеликі, але приємні подарунками за проявлену старанність при підготовці до занять.\nКоманда МСМ сумуватиме за вами! Щиро сподіваємося, що досвід і знання, набутий влітку, допоможуть вам досягти ваших цілей! Нижче ви можете ознайомитися з повним фотозвітом – не забудьте зберегти на пам’ять фотографії, які вам сподобалися найбільше. Не забувайте, що частину фотозвіту “Прощальна вечірка на теплоході” ви можете знайти в нашому профілі Інстаграм, де ми регулярно публікуємо останні новини про студентське життя.


Осот рожевий | Довідник Greenval | Україна\nУкраїнська назва: Осот рожевий\nРосійська назва: Бодяк полевой\nЛатинська назва: Cirsium arvense L.\nГрупа бур'янів: Коренепаросткові\nПеріод небезпеки: Цвіте з кінця червня по серпень, плодоносить в липні-серпні.\nОсобливі відмітки, як розпізнати - Розгалужене бурувато-фіолетове стебло рослини виростає з прикореневої розетки, що утворена зубчастими листочками, що мають міцні колючки по краях. Цвіте рожево-пурпурними квітами, зібраними у суцвіття у вигляді неправильної волоті. Висота бур'яна - 40-160 см.\nНебезпечний для культур - Овочеві, просапні, ярі і озимі зернові культури.\nТип ураження - Засмічує посіви, затінює культурні рослини. За рахунок вегетативного розмноження може заполонити все поле, повністю витіснивши культурні рослини.\nШкідливість - Засмічує посіви, створює конкуренцію культурним рослинам у боротьбі за поживні речовини та вологу з ґрунту, а за рахунок вегетативного розмноження може заполонити всю площу, повністю витіснивши культурні рослини. Швидко висушує ґрунт, особливо у бездощовий період. Може висихати не лише орний, але й підорний ґрунтовий шар, оскількти рослина має потужну кореневу систему. На сильно забруднених бур'яном ґрунтах може відбутися втрата більше половини врожаю. Також значно погіршується якість одержаної продукції.\nВажливо - Належить до злісних бур'янів, що складно піддаються методам обмеження чисельності. Це пов'язано з тим, що рослина розмножується як насінням, так і вегетативно-кореневими відростками.\nМеханічні засоби захисту - Доцільно здійснювати агротехнічні заходи, що здатні виснажувати кореневу систему бур'янів з метою подальшого їхнього знищення. Зокрема, ефективним є дотримання системи поліпшеного зяблевого обробітку ґрунту.


У Вінниці серед вакцuнованих розіграли авто: переміг син судді – Кругозір\nУ Вінниці серед вакцuнованих розіграли авто: переміг син судді\n20 Грудня, 2021 20 Грудня, 2021 admin\t0 коментарів\nЩасливчиком став син судді вінницького Сьомого апеляційного адмінсуду Едуарда Смілянця\nУ Вінниці в результаті розіграшу призів серед вакцинованих головний приз – автомобіль – отримав син місцевого судді. Про це написало видання «20 хвилин».\nВідомо, що акція «Вакцинуйся. Збережи життя» від міськради тривала чотири місяці. Організатори кажуть, що випадковим чином, на сайті random.org, обирали переможців. Загалом розіграли 50 телевізорів і 50 велосипедів. А у п’ятницю відбувся фінальний розіграш – обрали людину, яка отримає авто Toyota Corolla.\nЦим щасливчиком з-поміж 28 тисяч учасників став Артур Едуардович Смілянець. Він є сином судді вінницького Сьомого апеляційного адмінсуду Едуарда Смілянця. Відповідну інформацію підтвердила речниця пресслужби суду Інга Гаврилюк в коментарі виданню.\nСин судді виграв автомобіль за вакцинацію на наступний день після Дня народження, колаж: vn.20minut.ua\nСам переможець розповів, що вирішив взяти участь у акції після того, як побачив повідомлення у Facebook.\n«Сьогодні мені приходить в Instagram повідомлення від друга: скинув мені посилання… і каже: подивися, ти виграв авто. Я думав, що він так жартує. А потім дивлюсь на реєстраційний номер — усе сходиться. Я до останнього не вірю! Бо вчора у мене був день народження, і ось на такий подарунок я точно не очікував. Я в щоці, якщо чесно», – сказав син судді.\n← Європарламент проголосував за відключення РФ від SWIFT у разі вторгнення в Україну: деталі резолюції\nЗеленський – про підозру Порошенку: Не думаю, що це вплине на ситуацію в країні →


Укрпошта закупила за вигідною ціною обладнання для більш швидкого обслуговування клієнтів | Поділля News\nПереможцем торгів стало ТОВ “Науково-виробниче об’єднання “РИФ”, з яким Укрпошта підписала договір. НВО «Риф» серед 4 учасників торгів запропонувало найнижчу ціну. Ціна закупівлі склала 7 717 330,80 грн з ПДВ, що на 38,4% нижче початкової ціни. Очікувана вартість закупівлі становила 12 537 205,56 грн. Як раніше повідомлялося, протягом 2017 року Укрпошта зекономила 370 млн грн на закупівлях через систему електронних торгів Prozorro.


Що означає для бізнесу введення в дію закону "Про валюту"? Який прогноз в цілому щодо його ефективності? | УСПП\n«Що означає для бізнесу введення в дію закону "Про валюту"? Який прогноз в цілому щодо його ефективності?»\nВідповідає експерт: експерт УСПП


Світлодіодні лампи для растрових світильників. Купити у Львові, Івано-Франківську, Тернополі, Києві, Харкові, Одесі. Ціна виробника | MAXUS ™ | Світловий потік, Lm: 2400\nпереключити Nav ОФІЦІЙНИЙ ІНТЕРНЕТ-МАГАЗИН MAXUS IC В УКРАЇНІ\nЛампи для растрових світильників\nLED лампа Maxus T8 холодне світло 20W 150 см G13 (2060-05)\nLED лампа Maxus T8 20W 150 см холодне світло G13 (2060-06)\nСвітлодіодні лампи для растрових світильників — це зручні й економічні джерела світла в форм-факторі Т8 з цоколем G13. Вони адаптовані для швидкого встановлення в стандартні світильники квадратної форми, які часто використовуються на стелях Армстронг та інших підвісних конструкціях.\nЦі моделі потрібні для освітлення великих площ: офісів і адміністративних будівель, шкіл і лікарень, супермаркетів, виробництв, складів. Також вони можуть використовуватися в спортивних установах або на великих виставках.\nНа відміну від люмінесцентних лампочок, світлодіодні моделі більш економічні, вони працюють безшумно і включаються моментально. Крім того, вони не мають потреби в обслуговуванні й не містять шкідливих речовин, а термін їх служби не залежить від числа циклів включень-виключень.\nВиди світлодіодних ламп\nЗалежно від габаритів виділяють 4 види моделей: 600, 900, 1200 і 1500 мм.\nТакож джерела світла для растрових світильників відрізняються за колірною температурою.\nМоделі з теплим світлом використовуються в місцях, в яких люди спілкуються та відпочивають. Також вони добре підходять для освітлення магазинів, де ведуться продажі товарів жовто-помаранчевих тонів (випічка, сири, м'ясні вироби тощо).\nДжерела світла з природним відтінком світла — універсальні. Він підходить для освітлення будь-яких товарів і приміщень для роботи, відпочинку чи спілкування.\nЛампи з прохолодним світлом підвищують увагу і стимулюють працездатність, тому їх частіше використовують в офісах і на виробництвах. В супермаркетах таке світло допоможе вигідно представити товари синіх відтінків.\nПереваги ламп для растрових світильників з брендового магазину MAXUS:\nкомфорт для зору: світло без пульсацій з якісною передачею кольору (Ra>70-80);\nекономія на комунальних платежах. Енергоефективність джерел світла становить 100-125 лм/Вт, вони споживають на 60% менше електрики, ніж газорозрядні моделі;\nрівномірне освітлення. КСС лампи максимально відповідає КСС світильника;\nнадійність, завдяки корпусу з тепловідвідних матеріалів і сучасним светодиодам, які мало гріються;\nсумісність з іншою технікою, оскыльки в лампи встановлені ЕМС-фільтри;\nтривала робота: ресурс світлодіодів — выд 20 000 до 30 000 і більше годин;\nгарантія до 3 років від виробника;\nпроста установка: розміри ламп відповідають світильника, для монтажу досить відключити ПРА.\nНаші інженери постійно працюють над розвитком компанії і пропонують нові рішення з більшою ефективністю та надійністю.\nLED-техніка для бізнесу і державних установ від MAXUS\nУ магазині можна замовити різні види ламп для растрових світильників. У нас легко вибрати модель з необхідною силою світла, колірною температурою, габаритами, захистом від вологи і пилу та іншими характеристиками. Серед них є надійні джерела світла з чесною ціною ТМ GLOBAL і рішення високої якості ТМ MAXUS.\nТакож в інтернет-магазині є інша продукція: промислові та офісні світильники, моделі для магазинів, шкіл, лікарень тощо.\nВибирати і замовляти товари зручно, тому що у нас є:\nбезготівковий розрахунок і оплата готівкою;\nконсультанти, які допоможуть з вибором;\nбезкоштовний розрахунок освітлення;\nдоставка «Новою поштою», (безкоштовно при замовленні від 500 гривень);\nпослуги монтажу від фахівців компанії в Києві та Харкові.\nКупуйте сучасні LED-лампи, щоб економити на комунальних витратах і підвищити продуктивність роботи.\nСвітловий потік, Lm 2400\n1600 4 елементи\n1920 2 елементи\n2300 4 елементи\n2400 2 елементи\n2520 2 елементи\n800 3 елементи\n960 3 елементи\nПластик 1 елемент\nОфіційне on-line-представництво американської компанії Maxus International Corp. В інтернет-магазині представлений повний асортимент продукції брендів MAXUS, GLOBAL, Intelite, MAXUS Assistance та MAXUS SMART, що реалізовується корпорацією на території України. Дякуємо за Ваш вибір!\nCopyright © 2018 MAXUS INC. Всі права захищені. Використання в комерційних цілях будь-якої інформації та матеріалів сайту без письмової згоди власника авторських прав забороняється.


Дупляк М. Боротьба польських комуністичних служб безпеки з українством | Просвіта Херсонщини\n‹‹ Мандич Т. “Украдене щастя” Івана Франка в інтерпретації херсонських філологів\nЗагороднюк В. Зі степу “Степ” іде у світ ››\nПеред нами об’ємна документально-аналітична праця польського автора-дослідника Аркадіюша Слабіґа про те, як і чому в післявоєнній комуністичній Польщі сприймали українську меншину та хто, в основному, вирішував її долю. Автор зібрав досі засекречені матеріaли польської служби безпеки від часу закінчення Другої світової війни до 1989 року, коли Польща нарешті позбулася “братньої опіки” СРСР. Те, як нова польська влада ставилась до своїх громадян української національностi, серйозно зумовлене бажанням будувати однонаціональну державу, в якій не було б місця для національних меншин, а це передусім було продовженням меншиневої політики польських передвоєнних урядів, спрямованої на дискримінацію українців у всіх проявах життя. Наслідком цього, в основному, було післявоєнне переселення поляків з України до Польщі та насильне переселення українського населення Закерзоння до України, що згодом стало депортацією, і злочинна військово-адміністративна депортація автохтонних українців Закерзоння на польські північні й західні понімецькі землі під час операції “Вісла” 1947 року, що має всі прикмети народовбивства.\nЦей злочин супроти українського населення залюбки пояснювали збірною відповідальністю за те, що, мовляв, Українська Повстанська Армія на Закерзонні вбила популярного генерала Кароля Свєрчевського, тож треба було викоренити всіх українців з їхньої рідної землі і насильно розсіяти їх по всіх усюдах держави з метою швидкої асиміляції, а це ж бо практично на повну загладу. Тепер деякі польські автори оправдовують операцію “Вісла” помстою за волинський конфлікт і свої втрати в Україні. Це все залежно від потреби.\nНіде правди діти, що до 1956 року, українці на польському засланні жили без усяких громадянських прав як злочинці – без своєї церкви, без рідної школи, без друкованого українською мовою слова, у постійному страху перед небезпекою, – перед репресіями та насильством. Саме тому вони згодом почали приховувати своє українство. Державна політика щодо українців почала приносити Польщі багате жниво. Число українського населення почало швидко зменшуватися, що й підтверджує офіційна сучасна статистика.\nАвтор рецензованої публікації, в основному, на основі досі засекречених документів Уряду Безпеки (УБ) наводить очевидні факти, а це з черги характеризує його як об’єктивного дослідника – явище доволі рідкісне в польському колі дослідників. А. Слабіґ підтверджує, що після Другої світової війни українська національна меншина в Польщі була під інтенсивним наглядом комуністичного апарату безпеки. Влада зарахувала її до категорії “внутрішнього ворога” та “непевного елементу” для добра держави. Українцям присвоїли ярлик “націоналізму”, з яким треба боротися. У першій половині 1950-их років службовці Уряду Безпеки “націоналістичні” дії ототожнювали з членством у націоналістичних організаціях. Для безпеки всі українські організації були “націоналістичні”. Зараховували до них не лише Організацію Українських Націоналістів (ОУН) і Українську Повстанську Армію (УПА), але й усі концесійні структури.\nПісля 1956 року український націоналізм приписували всім українцям, що робили спроби захисту своїх власних національних інтересів, які суперечили політиці державної влади. За “націоналістичну діяльність” вважали офіційну або неофіційну критику меншиневої політики влади, вимогу ліквідувати наслідки операції “Вісла”, висловлювання спротиву проти полонізації та русифікації українського населення, свідоме відокремлення від польського довкілля, культивування традиції боротьби за вільну Україну, викликування чварів на національному або релігійному ґрунті тощо.\nНа цій основі кожен польський громадянин української національностi міг бути об’єктом поліційного стеження і переслідування. Прояви “українського націоналізму” зводились до використання легальних форм праці Українського Суспільно-Культурного Товариства (УСКТ) до ширення ворожої ідеології. Органи безпеки слідкували за спробами просування на різних зборах, доповідях, авторських зустрічах дискусій із націоналістичного становища, поширювання націоналістичних ідей у друкованих засобах масової інформації, особливо в Календарях УСКТ, використання мистецьких програм на різних академіях і фестивалях для просування націоналістичних ідей тощо. Ворожу пропаганду влада добачувала в наріканнях українців на дискримінацію української меншини польською владою, на насильну полонізацію та домагання дозволу на поворот на рідні землі на Закерзонні. Націоналістичною пропагандою було також ширення поглядів про здогадну русифікацію України, аякже; підтримування здогадних націоналістичних тенденцій греко-католицьким духовенством; спроби прищеплення молодому поколінню українців потреби продовжування боротьби за самостійну Україну та прославляння боротьби ОУН і УПА. До категорії націоналістичної діяльності зараховували також стримування процесів природної асиміляції, особливо серед молоді; кольпортування націоналістичної літератури; контакти з українськими організаціями в країнах вільного світу та інші.\nМожна собі уявити реакцію УБ на домагання учасників Організаційного З’їзду УСКТ 1956 року на дозвіл повернутися на рідну землю. Якщо таке домагання класифікували як прояв націоналізму, то всі учасники того з’їзду були націоналістами, а разом із тим – злочинцями. На ІІ З’їзді УСКТ 1960 року було ще гірше. Міністр внутрішніх справ Шнек не про повороти запроторених на понімецькі землі українців хотів говорити, а про боротьбу з українським націоналізмом. У висліді звільнили з посади Головного Секретаря УСКТ Ольгу Васильків – дуже заслужену для української спільноти гарну, мудру та відважну людину-патріотку. Її провиною було те, що заохочувала своїх земляків позбутися страху, полагоджувала їм усякі проблеми, розбудовувала українське шкільництво, співала українські пісні тощо. Це ж бо націоналізм! Як студент україністики та делеґат, я мав відвагу (зараз таки після погромного слова міністра) в імені студентів і молодої інтелігенції подякувати пані О. Васильків за її корисну працю. Мені цього не забули.\nАвтор дослідження стверджує, що джерелом більшості негативних явищ, які влада вбачала в українському середовищі, були українські організації на Заході. На його думку, в кордонах післявоєнної Польщі (на Закерзонні) залишилося біля 700 тисяч українців, які жили на пограниччі в трьох воєводствах: Краківськім, Ряшівськім і Люблінськім. На північному Поліссі (у Білостоцькому воєводстві), між Бугом і Нарвою, жило українськомовне населення (“підляшуки“), яке влада визнала частиною білоруського народу. Саме тому їх не депортували під час операції “Вісла”. Тому, що до липня 1945 р. Польщу залишило ледве 38% “оптантів“, акції надали характер насильства – у дію ввели військо. Крім того, постійний терор здійснювало польське підпілля з рядів Армії Крайової та різні цивільні банди з метою наживи. Виселення до УРСР тривало до кінця 1946 року. Виселенням охоплено понад 488 тисяч осіб. У висліді переселення і депортації знищено структури Українських Церков під Польщею. Згодом влада погодилась на відновлення праці Православної Церкви, але посилила над нею поліційний нагляд і з’єднала з Російською Православною Церквою. Главою Польської Православної Церкви в 1955 р. став Митрополит Макарій, якого призначив московський патріярх. Українським католикам ще довго довелось боротися за право молитися у рідному обряді. Щойно 1957 р. Кардинал С. Вишинський дістав згоду влади на відправу Служби Божої в греко-католицькому обряді в двадцяти місцевостях, де були більші скупчення українців. До речі, польський римо-католицький костьол традиційно сприяв винародовленню непольського населення, а українців зокрема.\nУ цій книзі автор, імовірно, дає правдивий огляд боротьби українського підпілля на Закерзонні після війни, наводить дані про структури УПА. Він стверджує, що смерть ген. К. Свєрчевського використано як пропагандивний аргумент для проведення операції “Вісла“. Одначе, хоч основний етап цього злочину закінчився у половині серпня 1947 року, виселення українців продовжувалось до 1952 року. Разом депортовано з рідної землі на польське заслання 150 тисяч автохтонних українців. А. Слабіґ наводить точні дані про те, де і як поселювали депортованих. Він підтверджує факт заборони українцям покидати місця поселення, а особливо заборонено повертатися до рідної хати на Закерзонні. Рішення в цій справі могли приймати тільки представники УБ.\nПісля операції “Вісла” провід українського підпілля доручив відділам УПА або переходити на терен України, або пробиватися через Чехословаччину до американської зони в Німеччині. До кінця липня 1947 р. польські війська вбили або взяли в полон 1509 членів УПА. У висліді польські військові суди засудили до смертної кари 487 українців (не всі вироки виконано). У концентраційному таборі Явожно в роках 1947-1948 запроторено 3873 особи, в тому числі 916 жінок і 107 дітей, 22 греко-католицьких і 5 православних священиків. Згідно з твердженням А. Слабіґа, роки 1958-1962 – це особливо важкий період у житті української меншини в Польщі. Попри всякі заборони, державна адміністрація навіть не дозволяла вживати таких слів, як українець і український. Для українців уживали, очевидно, вульгарних і принизливих назв. Деякі зміни прийшли дещо пізніше.\nА. Слабіґ пише, що всупереч усяким перешкодам, в роках 1956-1958 до Люблінського і Ряшівського воєводств повернулося біля 20 тисяч осіб української національності. За малими винятками, до Краківського воєводства лемкам зовсім не дозволено повернутися з заслання. У загальному, в роках 1948-1990 на рідні землі повернулося 30-35 тисяч депортованих і їхніх нащадків.\nОкреме місце автор присвячує справі т. зв. лемківського сепаратизму, що появився під впливом прокомуністичного Лемко-Союзу в США, який проповідував ідею окремого русинського народу. Слід відмітити, що залишки москвофільства ще з передвоєнних часів жевріли в селах на заході Лемківщини і їх підтримувала влада на шкоду українцям (і досі підтримує). У висліді наполегливих зусиль лемківських активістів, 25 травня 1958 р. у Зеленій Горі створено Тимчасовий Організаційний Комітет русинів-лемків. У серпні 1958 р. ЦК ПОРП визнав цю групу нелегальною. Щойно 1959 року було дозволено створення при Головному Правлінні УСКТ окремої секції для розвитку лемківської культури.\nУ 1970-их роках посилились асиміляційні тенденції супроти українців: зменшено дотації на культурну працю УСКТ, ліквідовано багато пунктів навчання української мови та повітові й воєводські структури УСКТ. Ще 1963 р. ліквідовано українську філологію у Вчительській Студії в Щеціні, яку засновано 1957 року. Велику ролю в українському суспільстві відіграв ІV Загальноосвітній Ліцей в Лігниці, який, як пише А. Слабіґ, називають “лігницькою твердинею“. Безперечно, треба було багато зусиль українців, щоб цю школу зберегти.\nЗгідно з аналізою УБ, до “Солідарности” вступило мало українців. Після введення воєнного стану, серед 9736 інтернованих громадян, було лише сім українців. У висліді 1984 р. дозволено відновити воєводські структури УСКТ.\nНайповнішу програму поправи положення українців представили українці Щеціна. Вони домагалися змін у праці УСКТ і українського шкільництва, знесення заборони запротореним на польське заслання українцям на поворот на рідну землю, призупинення інвігіляції супроти активних українців. На той час посилилася діяльність української молоді. 1981 р. створено загальнокрайову Спілку Українських Студентів, але її не дозволено зареєструвати. Від 1983 року нелегально почало діяти Братство св. Володимира, до якого входило біля 40 осіб, які впливали на поправу положення українців у Польщі.\nЯк пише А. Слабіґ, правдивий вибух патріотичних почуттів українців спостерігаємо на ХІ Фестивалі УСКТ в Сопоті 1-2 липня 1989 р., на якому непередбачено виступили посол Володимир Мокрий з Польщі і Богдан Горинь із України. Разом із хором “Журавлі” восьмитисячна публіка вперше публічно заспівала гимн “Ще не вмерла Україна”, а при цьому показано заборонену досі символіку України.\nУ жовтні 1989 р. в Ґданську засновано Спілку Незалежної Української Молоді. Восени цього ж року нарешті дійшло до переходу УСКТ з-під контролі Міністерства Внутрішніх Справ під патронат Міністерства Культури та Мистецтва. В лютому 1990 року на Надзвичайному З‘їзді УСКТ, Товариство перейменовано на Об’єднання Українців у Польщі. Політичні зміни, що були вислідом виборів до парляменту в червні 1989 року, приспішили процес відбудови УГКЦ. Більші права дістала й Православна Церква.\nТоді, як посилювалася незгода серед лемків на тлі москвофільських тенденцій, дійшло до змін у свідомості підляшуків північного Полісся, які живуть на північ від лінії Бугу та спілкуються місцевими говірками української мови. Влада визнала їх білорусами і не депортувала в процесі сумнозвісної операції “Вісла”. Самі ж підляшуки називали себе “тутешніми“, “русинами“, “православними ” тощо. Усвідомивши свої зв’язки з побратимами-українцями, 1982 р. група підляських діячів почала суспільно-культурну діяльність в українському дусі. Їхні представники згодом увійшли до керівних органів ОУП.\nКолись перший президент післявоєнної Польщі Болеслав Бєрут говорив: “Основним джерелом нашої перемоги є дружба, поміч і приклад Радянського Союзу“. З прикладу радянських каральних органів у боротьбі з українським визвольним рухом користали, безперечно, польські служби безпеки. Ще в лютому 1945 року радянські пограничні війська, використовуючи засоби провокації, на східній Люблінщині арештували 140 осіб і вбили 60, а з завербованих інформаторів й аґентів творили фальшиві відділи УПА, що воювали проти українського підпілля. Про те, як саме польська безпека й розвідка боролися з українцями, переконливо говорить автор рецензованої книжки. Він стверджує, що найбільшим успіхом польської безпеки був таки період операції “Вісла”, коли разом із арештами, за допомогою катувань та інших засобів тиску, масово вербували аґентів з-поміж депортованого населення. До співпраці з безпекою примушували також українців, запроторених до концтабору Явожно. Автор не називає вояків УПА “бандитами” та іншими лайливими словами, подібно як це роблять інші польські автори, а прямо пише про партизанів УПА. Обізнаний із історією УПА читач знайде тут багато цікавих даних, знайомих імен і псевдонімів, довідається чимало цікавого.\nНа польському засланні органи безпеки постійно слідкували за жертвами депортації, постійно переслідували українських селян, які добродушно просили у влади дозволу повернутися додому, під рідну стріху. Таких вважали “націоналістами“. Від 1945 року в Польщі тривали також репресії проти греко-католицького та православного духовенства. Про це чітко говорять опубліковані автором колись засекречені документи УБ.\nДо кінця 1954 року всі обов’язки боротьби з українцями перейняли службовці контррозвідки. Їхнім завданням м. ін. було слідкування за активністю представників молодої української інтеліґенції в найбільших академічних осередках. Юні українці влаштовували товариські зустрічі, тож влада використовувала всяких донощиків, щоб розпрацьовувати українське середовище. Висновок влади був такий, що провідниками й опікунами молодої української інтеліґенції були Мирослав Трухан і Степан Заброварний.\nПід кінець 1956 року припинив працю Комітет до Справ Безпеки, а політичну поліцію приєднано до Міністерства Внутрішніх Справ, яке й перейняло контроль над УСКТ. У тому ж часі почалася активна пенетрація української діаспори на Заході. Цьому напрямкові праці польської розвідки автор віддав чимало місця у книжці. Він наводить окремі дані про співпрацю польської комуністичної безпеки з радянськими і чехословацькими службами.\nНайбільше цікавили польську розвідку українські націоналістичні центри на Заході. Слід розуміти, що якщо український центр, то обов’язково “націоналістичний”. У кінці 50-их років польська контррозвідка зацікавилася також Організацією Оборони Лемківщини (ООЛ) в Америці, яка несла матеріяльну та моральну поміч своїм землякам на польському засланні і противилася їхній полонізації. Подібно як і в інших випадках, автор наводить псевдоніми багатьох агентів і провокаторів, бо “нерви” польської контррозвідки простяглись аж за океан. Жертвою розвідки впав м. ін. голова Воєводського Правління УСКТ у Зеленій Горі Михайло Ковальський, якого засудили до шести років тюрми.\nОкремий розділ А. Слабіґ присвятив наглядові служби безпеки над працею УСКТ. Уряд Безпеки так керував вибором до керівних органів Товариства, щоб до них не входили особи, “знані зі своїх націоналістичних поглядів“. Завдяки агентурній інфільтрації правління УСКТ на всіх рівнях, безпека відсувала від керівництва невигідних активних діячів. Під наглядом були чи не всі члени УСКТ. Автор указує на неясне ставлення УБ до ініціативи створення окремої лемківської організації в 1988 році – Стоваришення Лемків. Крім того, він змальовує широкий образ інвігіляції українських Церков – Греко-Католицької і Православної та наводить прізвища греко-католицьких священиків, які погодилися співпрацювати з УБ. Пише, що православні ієрархи узгіднювали з працівниками СБ кандидатури священиків до праці серед лемків. Чи не всі рішення Православної Церкви були апробовані службовцями УБ. Автор стверджує, що ПАПЦ стала знаряддям у руках комуністичної влади.\n1971 р. спецслужби нав’язували українцям убивство Яна Ґергарда – ветерана польсько-української боротьби та автора українофобської книжки “Заграви в Бескидах” (“Łuny w Bieszczadach”). З тою метою УБ перевірило кількасот осіб, які в минулому працювали в українському підпіллі. Щойно рік пізніше виявилось, що вбивство здійснили кримінальні злочинці з метою наживи, які з українцями не мали нічого спільного.\nБагато уваги Уряд Безпеки присвятив українському шкільництву з огляду на важливу ролю шкільництва у вихованні національно свідомої молоді. На думку безпеки, українські школи були предметом впливу українських “націоналістів” із вільних країн Заходу. На думку автора книжки (і мою власну – М.Д.), з допомогою тиску та всяких перешкод, УБ хотіло якщо не зовсім ліквідувати, то максимально сполонізувати й підпорядкувати українську молодь і українські школи панівній державній ідеології. З тою метою спецслужби постійно вербували донощиків, очорнювали вчителів і затруювали їм життя. Особливу увагу функціонери безпеки звернули на контроль ліцею з українською мовою навчання в Лігниці. Вони дуже боялися, що там можуть виховати молодь у націоналістичному дусі, тому постійно переслідували і вчителів, і директорів. Не без зусиль безпеки дійшло до ліквідації української філології у Вчительській Студії в Щеціні.\nА. Слабіґ доволі точно розкриває засоби, методи та форми переслідувань апаратом безпеки української меншини; наводить багато імен знаних українців, які були під прицілом каральних органів влади. Наглядачі з безпеки не могли зрозуміти, як дійшло до масової втечі української молоді на Захід у 80-их роках... Після відлиги 1956 року, число арештованих українців зменшилося. У книзі знаходимо чимало імен арештованих і репресованих українців.\nАвтор збагачує свою публікацію документами Уряду Безпеки, що відносяться до боротьби з українством. Саме з українством, бо всякі прояви українства, любови до власних національних цінностей, патріотизму, – в оцінці влади були проявом націоналізму, а за такий “злочин” карали. Усіх опублікованих у книзі документів 184. Між ними є дуже цінні таємні інформаційні матеріяли УБ. Більшість цих документів публікується вперше. Шкода лише, що автор не розкрив усієї правди: – не опублікував прізвищ тайних агентів і донощиків, яких завербувала комуністична агентура, щоб наш нарід знав своїх перевертнів. Частину даних А. Слабіґ опублікував на основі інформації в публікаціях українських авторів – Степана Дудри, Ігоря Галагіди та Ярослава Сирника.\nПольська мова книжки А. Слабіґа бездоганна, публікація читається легко. Можна мати лише застереження до іменника провід, який у родовому відмінку автор постійно пише провіду, замість правильного проводу (чергування голосних). Свою 702-сторінкову публікацію, що вийшла в твердій обкладинці, автор доповнює бібліографією (ст. 659-676), списком скорочень, іменним покажчиком тощо. На мою думку, публікація А. Слабіґа – найповніше досі видання польського автора до історії польсько-українських взаємин, написана культурно, без зайвої пропагандивної лайки, притаманної іншим авторам. Вона повинна знайти похвальну оцінку в колах польських і українських читачів і серйозних неупереджених дослідників.


Міліція пропонує киянам долучатися до охорони правопорядку на громадських засадах\nСтоличні правоохоронці пропонують активним громадянам, які виступають за мир та спокій у Києві, об’єднуватися та долучатися до охорони правопорядку на громадських засадах. Про це йдеться у зверненні ГУ МВС України в м. Києві, розміщеному на сайті главку.\n«Щодня у Києві проводиться багато масових заходів. З них більша частина – мітинги, пікети, акції протестів, у яких бере участь велика кількість людей. При цьому для охорони громадського порядку задіяні всі сили київського гарнізону міліції. Але, на жаль, цього недостатньо. Тому правоохоронці пропонують активним громадянам, які виступають за мир та спокій у місті, об’єднуватися та долучатися до лав вартових правопорядку на громадських засадах. Ваші небайдужість і допомога є вкрай важливими та необхідними для столиці України», − зазначають у міліції.\n«Практика доводить, що спільні патрулювання правоохоронців з добровольцями є дієвими та ефективними. Кияни і гості столиці почуваються більш захищеними та убезпеченими. У той же час висловлюємо подяку вже функціонуючим громадським формуванням за їхню організованість і допомогу у збереженні порядку та спокою на вулицях міста», − йдеться в повідомленні.\nГотових відгукнутися на пропозицію щодо створення додаткових громадських формувань просять телефонувати за номером: (044) 272-53-00.


SVOBODA.FM :: Що з нашою психікою?\nВи знаходитесь: Економіка / Регіон / Що з нашою психікою?\nЩо з нашою психікою?\nСтан психічного здоров`я нації такий же сумний, як і наші рейтинги корупції, економіки, життєвого рівня людей.\nНаш співбесідник – Петро СЕДЕНЬ, головний лікар обласного наркологічного диспансеру, провідний фахівець області в цій галузі, лікар з понад 40-річним стажем. Ця бесіда присвячена темі психічного здоров’я нації. Петру Михайловичу є тут що сказати, адже і за фахом він психіатр, і немало попрацював ним як практикуючий лікар.\nУ газеті «Світ-інфо» наприкінці 2014 року (№№ 39- 41) було надруковано три великі інтерв’ю лікаря, присвячені гострим проблемам наркоманії, алкоголізму, куріння. Ці цікаві публікації ви можете прочитати на сайті газети https://svit11.wordpress.com\n– Петре Михайловичу, чи можна взагалі вживати таке поняття, як психічне здоров’я нації?\n– Я відповім цікавою цитатою: «Безумство одиниць – виняток, а безумство груп, партій, народів, часів – правило». Фрідріх Ніцше.\n– Видатний мислитель. Але поговоримо про психічне здоров’я нації в розумінні статистики. Єж статистика гіпертонії, туберкульозу, наркоманії, алкоголізму і т.д. Що каже статистика щодо стану психіки наших співгромадян?\n– Але давайте визначимося, що таке психічне здоров’я. А перед цим – що таке взагалі здоров’я. Ще в 1950-ті роки Всесвітня організація охорони здоров’я ухвалила визначення, що здоров’я – це економічне, фізичне, психічне благополуччя. Зокрема, щодо психічного здоров’я сказано, що людина повинна мати не менше 20-ти квадратних метрів житла на кожного. Чи у всіх є ця норма? Ні.\n– Хвороби психіки дуже непросто діагностувати. Десь принаймні є якісь чіткі критерії, цифри: рівень артеріального тиску, норми аналізу крові. А щодо психічних розладів, то, мабуть, узагалі непросто провести межу між здоровою і хворою людиною?\n– Якщо в часи Гіппократа психічними хворобами вважалися такі-то, в подальшому цей перелік постійно розширювався. Нині цих захворювань уже не десятки, а сотні. Ось затверджена ВОЗ міжнародна класифікація психічних захворювань, яка постійно оновлюється. Це вже перелік № 10, станом на початок 1990-их. Зараз готується новий перелік.\nЩодо діагностування. Приклад з історії Давньої Греції. Мешканцям одного з міст не подобалася дивна, як вони вважали, поведінка їхнього городянина. Вони запросили відомого лікаря, щоб той обстежив того чоловіка і встановив – нормальний він чи ні. Після ретельного обстеження, тривалих розмов із «пацієнтом» лікар заявив мешканцям міста таке: «Цей чоловік психічно здоровий. Чого не можу сказати про вас». Тим лікарем був Гіппократ, а тим, кого він обстежував, – Демокріт, видатний мислитель.\nНовіший приклад. У середині ХІХ століття один лікар-гінеколог у Будапешті став помічати: коли він, прийшовши в лікарню, змінює свій одяг, миє руки перед прийманням пологів, значно зменшується кількість смертей породіль і дітей. Він дослідив це явище, став пропонувати таке колегам. Його друг, професор із психіатрії, визнав чоловіка за психічно хворого і направив до психіатричної лікарні, де той невдовзі і помер. А життя підтвердило правоту цього лікаря на прізвище Земельвейс, йому є навіть пам’ятник у Будапешті як лікарю, котрий ввів такі поняття, як асептика і антисептика. Людина випередила в науці свій час, а сучасники цього не сприйняли.\n– А якщо говорити не про невизнаних геніїв, а про звичайних людей? Є ж люди нестандартні, оригінали, «чудили», як їх звуть.\n– Так от завдання лікаря-психіатра і полягає в тому, щоб поставити правильний діагноз. Тому психіатр має знати науку, мистецтво, анатомію. Має і сам абстрактно мислити…\n– Тобто незашорено, незаштамповано…\n– Так, щоб сказати, що ця людина – просто дивак, і не треба відправляти його в психлікарню.\n– І порівняно з ким він дивак? Може, з людьми стандартними, шаблонними, примітивними. Але скільки в нас людей з дійсно психічними захворюваннями? До речі, пацієнти по Вашій лінії, тобто хворі на наркоманію, алкоголізм, теж є психічно хворими?\n– Безумовно. Ось дані по Україні на 2010 рік, і вони навряд чи суттєво змінилися. Було зареєстровано 677219 хворих на наркоманію та алкоголізм. Людей з іншими психічними захворюваннями – 1168712. Разом – 1 мільйон 846 тисяч.\n– Мабуть же, це дійсно хворі. На відміну від радянських часів, коли до числа хворих записували цілком здорових людей.\n– Так, із діагнозом «шизофренія». І людей відправляли на примусове лікування до психлікарень.\n– Це була каральна психіатрія радянського режиму проти тих, хто боровся з системою.\n– І коли 1976 року наші психіатри, академіки полетіли на конференцію в Гонолулу, в них запитали, що це за діагноз «в’ялоплинна шизофренія», і чому вони це лікують сіркою? Сказати у відповідь було нічого.\nНасправді лікар-психіатр – це вищий пілотаж у медицині. Це мистецтво ставити діагноз. І не треба вигадувати зайвих діагнозів через те, що людина своєрідна. Навіть у хворих це проходить по-різному. Часто людина залишається в соціумі, навіть із хворобою. Ви ж бачите, як подібних людей залучають до мистецтва, зокрема театру. Реабілітація має проходити без якогось тавра. До речі, в новій класифікації психічних хвороб, напевно, буде новий підхід до старих хвороб – у бік «пом’якшення» діагнозів.\n– Натомість з’являються нові хвороби – з розвитком цивілізації. Приносячи блага, комфорт, водночас вона дуже «тисне» на психіку. Що нині тривожить психіатрів?\n– Кожна цивілізація приносить свої психічні розлади. Згадаймо деякі синдроми, той же чорнобильський.\n– Це реакція людського організму на потрясіння?\n– Так. Людину щось насторожило, і вона на це реагує. А є посттравматичний синдром. Зараз в Україні війна, і це не проходить безслідно для її учасників. Так само, як афганський синдром.\n– А без війни? Що особливо турбує в поведінці людей?\n– Депресивні стани. Соціальні, економічні фактори – це пусковий механізм для депресії.\n– Та ще коли постійно йде негативна інформація.\n– Вмикає людина новини по телевізору, а там такі теми: аварії, тероризм, комусь відрізали голову. Це – психотравми, для людини нормально таке не минає. Потік негативної інформації у ЗМІ дуже великий, в тому числі в наших місцевих газетах. Є такі, що, коли не напишуть про відрізану голову, руку, зґвалтування, так і номер газети не вийде. І на такий товар є покупець.\n– А візуальні ЗМІ – телебачення, Інтернет?\n– Діє ще сильніше, адже там – «картинка». Щодо Інтернету, то з’явився вже такий розлад, як нехімічна залежність. Ті самі прояви, та сама залежність, як і при відомих захворюваннях, тільки що нехімічна – не наркотик, не цигарка і не горілка. Але залежність! Є вже й серйозні прояви. Дехто дивиться Інтернет мало не цілодобово. Така людина входить в інший світ, і коли піднімається від Інтернету, важко сказати, нормальна вона чи ні. Чим лікується така залежність, особливо в дітей? Треба висмикнути шнур із розетки! Але ж у залежного від Інтернету розвивається дратівливість, безсоння, він уже не може без монітора, без блукання по сайтах.\n– А сайти ж є різні, в тому числі порнографія, насилля. Їх же треба б якось блокувати?\n– А педофілія, все інше на сайтах. Або вчать, як готувати наркотики, як убивати. Війни інтернетівські йдуть. Коли говорять про третю світову війну, вона вже йде – інтернетівська.\n– Ще одна тема – містика, якої нині більш ніж досить. Звичайно, у природі багато поки що не поясненого наукою. Але нащо, спекулюючи на цьому, затуманювати голову людям? Вампіри, ворожіння, гороскопи, екстрасенси, відьми, ясновидці й таке інше. Є цілий телеканал, що вже кілька років веде таку програму. Що за всім цим?\n– Це один із симптомів розкладу суспільства. Якщо нема загальної культури, людина і впадає в цю містику.\n– Щось схоже було на початку ХХ століття, перед Жовтневою революцією, – спіритизм, медіуми.\n– Так воно повторюється циклами. І перед Французькою революцією таке було. Тому ми маємо оберігати психіку людей. Треба дати культурну альтернативу. Але цього нині, на жаль, не робиться. Чим більш примітивна особа, тим більше підпадає під цю містику.\n– Як ставитися до того, що чи не в кожному селі є одна-дві бабці, ворожки, до яких водять людей, особливо дітей.\n– І ті бабці «шепчуть». Поговоримо про психотерапію. Пригадаймо, коли розпадався СРСР, спалахнув цей феномен Кашпіровського і Чумака. Кашпіровський працював на імперативі, це наказова форма дії. Наш радянський народ жив у рабстві, людям потрібен був батіг. І Кашпіровський це розумів, тому й вийшов на керівництво СРСР. Повні стадіони людей, яким він давав команду: «Лежати!» Але десь третині людей потрібен був седатив, бо вони стомилися від імперативу. І з’явився Алан Чумак, котрий пропонував людям ставити перед телевізором баночку води. Він її «заряджав», люди пили і вважали, що їм «допомагає». А ще – пили сечу при онкозахворюваннях, пригадуєте?\n– Одним із «коронних» номерів Кашпіровського була анестезія, знеболювання при операції на відстані – по телевізору. Він у Москві, пацієнтка на операції в Тбілісі, за сотні кілометрів. І – знеболювання по телевізору. Як у таке повірити?\n– А як можна було повірити в так звану «філіппінську хірургію»? У цих хілерів. «операції без скальпеля».\n– Пригадую і цей «феномен» тих часів. Хілер начебто голою рукою розрізає живіт пацієнта, дістає з черевної порожнини, скажімо, апендикс і потім, провівши рукою по животу, заживляє рану.\n– Причому «без жодного шва». Це писалося і показувалося цілком серйозно. Але ж виявилася повна брехня. Повернімося до анестезії в Тбілісі. Я в це можу повірити ось за яких умов: Кашпіровський працював з пацієнткою і до операції. Вони знали одне одного, він психологічно обробляв її, вона реагувала на звук голосу свого психотерапевта, була особою, якій легко було щось навіювати. Тому і на відстані голос її психотерапевта міг їй робити таку анестезію.\nАле запам’ятаймо й таке. Будь-який гіпнотизер, навіть із сильною енергетикою, не загіпнотизує вас, якщо ви цього не захочете. З чого починають сеанс гіпнозу? У залі відбирають людей, яким легко щось навіювати. Гіпнотизер легко бачить таких людей за їх поведінкою. А далі це заражає інших. Це вже управління натовпом. Це добре знали ще наприкінці ХІХ століття, це знали Ленін і Гітлер, як керувати натовпом. Тому моє завдання – поставити «екран» і не дати маніпулювати моєю свідомістю.\n– Якось у Києві я був свідком такого маніпулювання. Це вважалося зібранням одної нетрадиційної релігійної організації. У залі було кілька сотень людей. Проповідниця на сцені добру годину говорила без упину. Спочатку це вразило, як стільки говорити без папірця, не по написаному. Але потім я помітив, що це набір шаблонних фраз, які, до того ж, повторювалися. Затим проповідниця веліла всім у залі встати і далі слухати «на ногах Божих». А далі веліла їм ритмічно плескати в долоні, підстрибувати. Урешті деякі екзальтовані особи вже лізли мало не накарачках на сцену.\n– Це психоз.\n– І далеко не безневинний. Потім у таких екзальтованих виманювали гроші, квартири.\n– Але повторю: не треба цьому піддаватися. Ось, кажуть, можна отак легко і швидко виманити в людини гроші. Але, якщо людина твердо вирішила не піддаватися цій омані, з нею нічого не зроблять. Так само, як «наводять чи знімають порчу». Завершу про «шептух». Це вроджений психотерапевт, котрий найчастіше працює на седативному. Люди обійшли всіх лікарів чи в них щось трапилося несподіване, і вони йдуть до цих цілителів, про яких чули, що вони допомагають. Це психотерапевтичний сеанс, коли ще й інколи «виливають» ляк водою або за допомогою воску.\n– До теми містики примикає і тема забобонів. Їх безліч. Наприклад, про те, що хтось комусь щось підкинув під поріг, і це ні в якому разі не можна забирати.\n– Як православна людина скажу, що для нас, віруючих, це все обман, церква це засуджує. Але після революції церкву в нас нищили, були часи безбожників. І в ті часи виросло три-чотири покоління, на них це все відклалося. Забобони розраховані на безбожжя, на надламану душу, коли нема головного – віри.\nУ часи безбожників відомий Остап Бендер говорить Козлевичу: «Бога нема!» І віруючий Козлевич засумнівався: а раптом і справді нема? Інакше думати в нього не було альтернативи. Шок замінив усі аргументи. Але ось на початку 1990-их людям так само різко сказали: «Бог є!» І це теж був шок. Шоковий ефект закінчив так з атеїзмом, як він покінчив із релігійністю їхнього діда. Тому дехто побіг на поклик різних учень, чи то Шамбала, чи щось подібне.\n– У нас за ці останні десятиліття з’явилося чимало чогось подібного у східній «упаковці».\n– А починалося цікаво, з учення Реріха. Я двічі сходив у цей гурток і зрозумів: це не моє, це секта.\n– Коли сідають колом, у позі «лотоса», посеред кола горить свічка, і всі зосереджено вдивляються в її вогонь.\n– Щось таке. А Хаббард? На нього теж «ловилися», ще в 1980-ті, на цю «діанетику». Хаббард заявив відверто: хочеш стати мільярдером, створи свою релігію. Я цим цікавився, доки не побачив, що це таке.\n– Уся ця містика, звідки й психічні розлади, – це ж прояв так званих «непевних» часів, тобто часів перемін. Це ж про них китайська древня мудрість говорить, що важко жити в такі часи.\n– Вони були завжди. А в XIV столітті? А в час Івана Грозного? А на початку XVII століття, перед приходом на трон Романових? Такі часи були завжди.\n– Кінець 1980-их, крах радянської імперії.\n– Будь-яка імперія має свій цикл існування.\n– Нині стільки стресів...\n– Як сказав канадський учений Ганс Сельє, який і ввів це поняття, стрес – це смак і аромат життя.\n– Та все ж як нам утриматися в часи перемін?\n– Давайте скажу, що таке здоров’я в моєму розумінні. Я з часом прийшов до цього. Для мене здоров’я, і цього завжди бажаю людям,м– це щоб творчі функції, інстинкт самозбереження довго не полишали вас, щоб ви змогли здійснити і нести в собі задуману Богом гармонію духу, душі й тіла.\nСпілкувався Петро АНТОНЕНКО,\nредактор газети «Світ-інфо» (Чернігів)\n09:43 | 11.04.2016 р. Петро АНТОНЕНКО\nПереглядів : 11309\n11.10.2014 Газета «Світ-інфо» — про варягів люстрацію по-українськи і статистику алкоголізму\n17.01.2014 Як Ви зустріли Новий рік? Тверезо!\n13.05.2010 Ну що, за пивком? або Як «затаритися» в 17 років. ВІДЕО\n16.02.2016 Парадокс: скажені тварини турбують чиновників більше, аніж… хворі люди\n12.02.2016 «Хворі» мисливці за державними прапорами\n25.03.2016 Спіймали ще одного «хворого»\n21.11.2014 Мінер має психічні розлади – замість в’язниці поїде до лікарні\n24.05.2013 Депутат Багрінцев убив киянку?\nгога | 2016-04-12 18:45\nЦей Фантамас допомає хронічним алкоголікам вийти з запою. Правда за це бере непогані гроші. Авторитетна людина серед алкоголіків.\nГость | 2016-04-12 11:03\nОчередной чудак! Все про всех знает . Совершите чудо- операцию -\nдистанционно или на ,худой конец ,как филиппинцы!\nКашпировского не положить на лопатки - не дано ! Кто следующий!\nПапа | 2016-04-12 06:34\nДети илачут уже сутки-испугались.Срочно убрать.Спасибо.\nЧитач | 2016-04-11 21:54\nЯкщо декому з коментуючих примарилося саме таке, дивлячись на звичайне фото, то їх ще не обов`язково включати у згадану статистику, але нерви явно розхитані.\nПравдоруб("Глибокий рів") | 2016-04-11 21:28\nТак, так, то є таке точило,\nКуди там тому Чикотило!\nЧёрный город | 2016-04-11 10:14\nНу хоть бы в другом ракурсе фота была!!! Ну маньяк же, страшно аж жуть!!!!! Может и человек хороший, но СТРАШНО😠


Київський університету ім. Бориса Грінченка – чемпіон XIX Чемпіонату ФАСК з футболу\nНовини Футбол Київський університету ім. Бориса Грінченка – чемпіон XIX Чемпіонату ФАСК з футболу\nВ останньому турі Вищої ліги ФАСК, в матчі між командою КУБГ та збірною НУФВСУ-МАУП вирішувалась доля золотих нагород сезону. Для того, щоб стати чемпіонами, команді Сергія Швеця необхідно було тільки перемагати, будь-який інший результат означав, що чемпіонами столиці вдруге поспіль стануть гравці «Меркурію» з КНТЕУ.\nПісля чудового матчу на стадіоні КНТЕУ від колективу Сергія Бойченко, в якому вони на останніх секундах зазнали поразки з рахунком 3:2, від цього поєдинку всі очікували напруженої боротьби, адже третя команда чемпіонату так просто дарувати очки лідерам не мала намірів. Втім слід віддати належне команді КУБГ, яка з перших хвилин зустрічі продемонструвала свій насправді «чемпіонський» настрій на гру. Кілька небезпечних моментів на старті поєдинку біля воріт гостей не завершились взяттям воріт, але відчуття голу було у кожного з присутніх на трибунах. І взяття воріт не заставило себе довго чекати. На 15-й хвилині свою фірмову подачу від кутового прапорця виконав лідер КУБГ – капітан Євген Миколаюк, а в карному майданчику точним ударом головою її замкнув Ярослав Піскун. Ця зв’язка спрацьовувала немало разів протягом усього сезону та спрацювала в найважливішому матчі. Господарі розуміли, що перевага в один м’яч над таким суперником це досить не надійно, тому не давали можливості гостям переходити на власну половину, а навпаки намагались відзначитись вдруге. Через 8 хвилин, після першого голу, коли той таки Євген Миколаюк побачив на дальній стійці воріт вільного Владислава Кобу та віддав тому чудову передачу. Кращий бомбардир сезону зробив все, як у підручнику – одним дотиком обробив м’яч, а другим відправив його у сітку воріт. Звісно голкіпер НУФВСУ був близьким, аби парирувати цей постріл, але трохи не вистачило везіння, та як відомо щастить сильнішим. Гості оговтались від стартової навали суперника лише під завершення першої половини гри і почали щось створювати біля воріт Микити Данилевського. Данило Савійсько завдавав непоганого удару з-за меж карного майданчика, з яким впорався перший номер КУБГ. Тож на перерву команда Сергія Швеця пішла за повної ігрової переваги та рахунку 2:0 на свою користь.\nУ другому таймі взнаки далась страшенна спека, що стояла над столицею по обіді. Тому обидва колективи намагались зберегти сили для фінального штурму. Кілька напівмоментів біля одних та інших воріт не завершились нічим небезпечним. А от наприкінці зустрічі мацну крапку в матчі поставив Владислав Никоненко, який чудово відкрився під передачу партнера і завершив точним потужним ударом свій вихід віч-на-віч. Не можна сказати, що саме цей гол став вирішальним, але він став дуже символічним для його команди та для самого молодого футболіста, який цілком заслужено отримає золоті нагороди XIX Чемпіонату ФАСК з футболу серед студентських команд ЗВО. 16 перемог у 18 матчах, 2 нічиї та 50 набраних очок дозволяють колективу Київського університету ім. Бориса Грінчека святкувати перше в історії чемпіонство, для чого Сергію Швецю знадобилось усього 3 роки роботи з командою. Фантастичний результат, з чим ми і вітаємо весь колектив КУБГ.\n1 червня Фінал розіграшу Кубку столиці з футболу 2018 – феєричне завершення сезону\n1 червня Чемпіонство повертається до столиці\n31 травня Відкриття фінальної частини чемпіонату України серед студентів та результати півфіналів\n31 травня НУБіПУ завершує сезон перемогою\n31 травня Вадим Місюра нагородив кращих футзалістів КНУБА\n29 травня Анонс матчів 20.05 - 01.06


Сканер штрих-коду з пам'яттю — це сканер, який дає можливість сканувати штрих-коди на відстані від ПК. Сканер з пам'яттю спрощує процес сканування штрих-кодів: відсутність дротів та свобода дій та маневрів. Скануєте штриховий код — та сканер передає його на ПК по бездротовому каналу зв'язку або записує у пам'ять. У деяких сканерів з пам'яттю є можливість записувати дату та час сканування.\nСканери відрізняються вбудованою пам'яттю, яка розрахована на певну кількість штрих-кодів. Залежно від обсягу пам'яті різні моделі сканерів штрих-коду дозволяють зчитувати та зберігати неоднакову кількість штрих-кодів.\nДля передачі даних у комп'ютер використовуються бездротові канали зв'язку або кредл. Кредл — комунікаційно-зарядний пристрій, який служить засобом передачі даних зі сканера на ПК. Крім того, у його функції входить зарядка сканера.\nПринципи роботи бездротового сканера\nСпочатку зчитується один керуючий штрих-код, потім сканер починає записувати штрих-коди у пам'ять. Потім зчитується інший керуючий штрих-код — та сканер відразу передає списком усі штрих-коди, які записав у пам'ять, на ПК по Bluetooh.\nІнший варіант: якщо сканер втрачає зону покриття кредла, то він починає усі зчитані штрих-коди записувати у пам'ять. А коли повертається у зону покриття, то автоматично передає їх на ПК в облікову програму.\nСканер PROTON IMS-3190. Сканер працює у бездротовому режимі до 100 м від бази (підставки) по протоколу Bluetoot. Пам'ять на 2000 штрих-кодів.\nБездротові сканери добрі тим, що дають свободу пересування оператору. Бездротовий сканер штрих-кодів з пам'яттю використовується у магазинах роздрібної торгівлі, логістиці, на складах і в дистриб'юторських центрах.\nСканер штрих коду з пам'яттю Symbol CS 3070 від Motorola.\nЗа допомогою нього можна сканувати усі лінійні (1D) штрих-коди. Це невеликий та недорогий міні-сканер штрих-коду. Він має невеликі габарити та може поміститися навіть у кишені. Пам'ять такого сканера розрахована на велику кількість штрих-кодів. Він може зберігати усі зчитані штрих-коди або ж автоматично передавати їх по Bluetooth в облікову програму.\nСканери з пам'яттю належать до окремої групи бездротових сканерів штрих-коду та призначені для вирішення конкретних завдань. Найчастіше таке обладнання застосовується для здешевлення облікових операцій, коли є можливість обійтися без використання терміналів збору даних.\nКупити бездротовий сканер штрих-коду


Общество за 27.02.2020 - Лента новостей Житомира\nКоростишівській водоканал не має дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Очисні споруди каналізації утримуються в неналежному стані (перебувають у зруйнованому стані), як наслідок неналежної роботи зазначених споруд, недостатньо очищені ст...\nВже з 8:00 27 лютого розпочались оздоблювальні роботи по організації заходу. Монтується сцена та розважальні майданчики! Адже з 10:00 в суботу 29 лютого на два дні в житомирському гідропарку відкриється великий ярмарок з нагоди святкування Масляної. Всі гості...\n26 лютого у Житомирі відбулась робоча зустріч з представниками Північної Екологічної Фінансової Корпорації NEFCO та європейської інженерно-консалтингової компанії SWECO International (Швеція). Метою зустрічі було обговорення результатів проєкту «Підвищення ене...\nВ міському парку Житомира жінка загубила 4-річного сина\nБлизько 17:00 до Житомирського відділу поліції звернулась жителька обласного центру із повідомленням про зникнення її 4-річного сина. Жінка розповіла, що гуляла з дитиною у міському парку відпочинку.Неподалік моста вони грали у хованки та в якийсь момент вона...\nНагадуємо про важливість вчасної передачі показників лічильників\nШановні абоненти КП “Житомирводоканал”!Нагадуємо, що до кінця місяця залишилось 3 дні.Встигніть передати актуальні показники Ваших лічильників.Не забувайте, що вчасно надані показники — запорука правильних нарахувань за спожиту Вами воду.\nУ Житомирі у гуртожитку за адресою площа Польова, 10 більше доби відсутнє теплопостачання. 26 лютого за гуртожитком стався порив труби і підвал будинку затопило гарячою водою. Ремонтувати аварію комунальники почали зранку 27 лютого. Про це Житомир.info розпов...\nОбслуговування побутової техніки виконувати просто, якщо у вільному доступі є потрібні деталі та комплектуючі. Поламаний компресор, порваний ущільнювач чи несправний підшипник не стануть на заваді до відновлення роботи холодильника, пральної машини чи кухонног...\nДивовижні, найщиріші, надихаючі, сміливі, добрі, милі – все це про мам, які завжди поруч та вірять у нас. Мами кожного дня піклуються про дітей, чоловіків, батьків, встигають зробити тисячі справ: будувати кар’єру, займатися своїм розвитком і при цьому залишат...\n27 лютого КП "Житомирводоканал" буде виконувати ремонтні роботи на водопровідних мережах міста.За такими адресами водопостачання буде призупинено:- пр-зд Тутковського, 4;- вул. Вільський шлях, 18;- перетин вул.Чехова - вул. Новосінна;- пров. Табірний, 20;- вул...\nЖитомирська обласна асоціація футболу розпочинає прийом заявок на участь у Кубку Житомирської області «Пам’яті Героїв Небесної Сотні» 2020 року. Про це повідомляє офіційний сайт ЖОАФ, повідомляє "Спортивний Житомир". Команди, які планують взя...\nЖитомирські новини - 26 лютого поліцейські Житомирського та Коростишівського відділів, Баранівського та Пулинського відділень поліції викрили близько десяти осіб у причетності до крадіжок майна жителів районів. Нині по всім фактам тривають досудові розслідуван...\nУвага! Призупинення руху транспорту\nУ зв’язку з виконанням аварійних робіт АТ «Житомиргаз» на мережах розподільчого газопроводу на ділянці проїжджої частини по вулиці Троянівській від вул.Володимирівської до вул.Старовільської, з 02.03.2020 року і до завершення робіт буде призупинено рух автотра...\nПрихід весни у Житомирі святкуватимуть традиційно у Гідропарку. 29 та 1 березня тут відбудуться народні гуляння «Залицяння до Весни». З 10:00 до 20:00 год у Гідропарку на гостей чекатиме безліч заходів. Можна буде відвідати ярмарок та виставку майс...\nЯке це щастя виховуватися в родині, коли є батьки! І яке це страшне випробування для дитини, позбавленої родини! Про те як надати сімейне тепло, любов, затишок, підготувати до самостійного життя дитину, яка залишилася без родини, в інтерв’ю з начальником Служб...\nВесняні роботи у Житомирі КП «Зеленбуд» розпочне з 20 березня. Підприємство долучиться до акції «Озеленення країни» - висадки 1 мільйона дерев за 24 години. Про це «Першому житомирському» повідомили на підприємстві. Висаджув...\nУ Чуднівському районі Житомирської області дитину з інвалідністю побила опікунка, яка доводиться дівчинці рідною тіткою. Жінка не приховує факту побиття. Утім, переконує, що до таких методів вдалася через те, що вихованка ображала її рідних дітей. Про це йдет...\nНовини Житомира - 27 лютого КП "Житомирводоканал" буде виконувати ремонтні роботи на водопровідних мережах міста.За такими адресами водопостачання буде призупинено:- пр-зд Тутковського, 4;- вул. Вільський шлях, 18;- перетин вул.Чехова - вул. Новосінна;- пров....


Гра пацієнт Снайпер\nМета в цій безкоштовної онлайн ігри вбити мети, як зазначено у брифінгах перед кожному рівні, не будучи поміченим. Це безкоштовна онлайн гра є снайперів ігри більше, ніж це дія гри. У цій безкоштовної грі снайперів, ви повинні прочитати свій короткий місії ретельно, а потім вибрати ідеальний час і місце, щоб зробити свій постріл! З кожної місії вам досягти, ви отримуєте доступ до краще зброю і екіпіровку.\nЦя гра була зіграна 5911 раз онлайн. рейтинг 3581 з Кращі ігри.\nЗіграли 5911 разів\nНатисніть кнопку Виконати, щоб почати місію. У ході місії, за допомогою миші, щоб перемістити точку зору по екрану, і знайти свою мету. Ви повинні читати ваші резюме місії ретельно, а потім вибрати ідеальний час і місце, щоб зробити свій постріл! Кожна місія буде починатися з брифінгу місії, яка скаже вам, що ви повинні зробити, щоб завершити місію (а також іншу важливу інформацію). Натисніть кнопку Почати, щоб почати місію. У ході місії, за допомогою миші, щоб перемістити точку зору по екрану, і знайти свою мету.\nЩо це за гра про? Це безкоштовна гра під назвою пацієнт Снайпер для вашого браузера, без необхідності завантажувати або встановлювати що-небудь, цілком надійні. На цьому сайті ви зможете грати безкоштовно в цю гру Стрілялки спалах, яка називається пацієнт Снайпер. І пам'ятайте, що це безкоштовна гра під назвою пацієнт Снайпер і це пов'язано з Стрілялки. Наша нова гра пацієнт Снайпер є однією з кращих Стрілялки ігор ви можете знайти і ви можете поділитися ним з друзями і контактами в соціальних мережах. Це онлайн-ігри і відео гри під назвою Стрілялки, що ми запрошуємо вас грати, насолоджуватися і дізнатися про нього, а також поділитися в коментарях і зі своїми друзями в соціальних мережах.