SVOBODA.FM :: Кавказькі нотатки Олександра Волощука\nПрийшли сотні людей: на Чернігівщині поховали загиблого нардепа Давиденка\nДБР влаштувало "маски-шоу" з повісткою для Порошенка в Музеї Гончара\nУ Чернігові чоловік вбив товариша по чарці\nВи знаходитесь: Кримінал / Надзвичайні події / Кавказькі нотатки Олександра Волощука\nКавказькі нотатки Олександра Волощука\nКавказ я люблю давно. Відтоді, коли потрапив на цю благословенну землю вперше. Кавказькі вершини надихають на нові мандри і гірські сходження, а люди, які там живуть, відразу і назавжди стають вірними друзями.\nІ хто б що не казав про потенційну небезпеку мандрівок по Кавказу, я ніколи не звертаю на такі розмови будь-якої уваги.\nОскільки, вважаю, добре усвідомив основу менталітету кавказців – «Приходь до нас з миром, і станеш кращим другом і дорогим гостем. Але ніколи не приходь зі зброєю…» І в цих словах – справжня суть Кавказу.\nПобувавши упродовж останніх семи років у всіх без винятку регіонах Кавказу і Закавказзя, я й нинішнього року два місяці власного вільного часу присвятив цьому одному з найкрасивіших і найгостинніших куточків нашої планети. Яким же постав переді мною Кавказ у серпні-вересні 2012-го і чим я там займався?\n«Упокій, Господи, души загиблих на місці цьому воїнів…»\nОднією з найцікавіших моїх справ не Кавказі стала участь в пошукових експедиціях на льодовиках Ельбрусу, присвячених 70-річчю оборони Кавказу. У вересні 1942 року на південному схилі найвищої гори Європи загинула рота бійців-червоноармійців лейтенанта Геворка Григор’янца, які йшли вибивати німців з дивізії гірських стрілків «Едельвейс», що засіли на Ельбрусі і найближчих перевалах.\nНаші бійці потрапили під прицільний перехресний вогонь і майже всі залишились на ельбруській кризі (зі 104 бійців живими зосталося лише троє). З часом тіла загиблих поглинув льодовик. З кожним роком клімат теплішає і це відчувається навіть високо в горах. Льодовики на Ельбрусі тануть і щороку віддають тіла загиблих солдатів.\nНезвичністю експедиції, в якій брав участь автор цих рядків, полягала у присутності в ній православного священика – настоятеля Свято-Георгіївського храму міста Тирниауза ієромонаха Ігоря (Васильєва). Адже знайти останки убієнних бійців – це лише половина справи. За християнськими законами треба їх відспівати, впокоїти їхні душі.\nВже перший день пошуків у районі Льодової бази (висота приблизно 3600 метрів) дав результат – було знайдено тіло майора Амвросія Богверадзе, грузина з Кутаїсі, 1905 року народження (при ньому знайшли партквиток). А на льодовику Гарабаші (3700-3800 м) натрапили на те, що залишилось від ще близько десятка радянських бійців. За 70 років льодовик так перемолов їхні тіла, що ми побачили лише кістки і шматочки людської плоті… І нехай не над мертвими тілами, а над спотвореними природою і часом останками, нехай не на кладовищі, а на льодовику, але все ж таки пролунали слова православного священика: «Господи, упокій души загиблих на цьому місці воїнів…»\nЗнахідка на Терсколі\nНа іншому ельбруському льодовику – Терсколі – нашу експедицію чекала ще одна знахідка – тіло загиблого альпініста. Судячи зі спорядження і стану тіла трагедія сталась від трьох до шести років тому. Встановити особу загиблого на місці було неможливо, адже при ньому не виявилося жодних документів. По тілу зробити це також майже неможливо: обличчя муміфікувалося (крига «висмоктує» з плоті вологу), а від шиї до ніг тіло до кісток склювали хижі птахи. Єдина «зачіпка», яка, можливо, допоможе рятувальникам Ельбруського загону МНС встановити особу бідолахи – це годинник, що залишився на його руці.\nНа Ельбрусі, на жаль, подібні «знахідки» трапляються щороку. Хоча в технічному плані сходження на цю гору не є дуже складним (не потребує досконалих альпіністських навичок), але через мінливу погоду Ельбрус є дуже небезпечним. Потрапив у туман або завірюху, збився зі стежки – і впав у льодовикову тріщину. Не розрахував власні сили, помилився зі спорядженням, затримався на спуску – і замерз. Гори люблять сміливих, але не прощають помилок і самовпевненості…\nОдному Аллаху відомо…\nПісля видання власного «Кавказького щоденника» я вирішив проїхати по старих друзях і знайомих, про яких писав у своїй книзі. Щоб подарувати їм примірники «Кавказького щоденника» і знову побачити й «відчути» той Кавказ, про який більшість громадян мають, на жаль, лише спотворене телевізором уявлення. Який же він, Кавказ, сьогодні? Зокрема, ті його регіони, які ми звикли називати «гарячими точками»?\nНайбільший парадокс полягає в тому, що зовні найспокійнішим регіоном на Північному Кавказі наразі є Чечня. Тут давно не стріляють, Грозний відбудовується шаленими темпами, споруджуються сучасні широкі дороги, Москва вкладає в економіку республіки величезні кошти, компенсуючи руйнації від двох чеченських військових кампаній. Рамазан Кадиров дякує за допомогу Аллаху (а не Москві) і навіть запрошує повертатися до Чечні росіян та інших не мусульман, які залишили республіку після 1993 року, обіцяючи їм і роботу, і житло (але чомусь майже ніхто не поспішає повертатися).\nБойовики-вахабіти, котрі ще торік знаходилися в гірських лісах Ічкерії (південно-східна частина Чечні), витіснені у сусідній Дагестан і здійснюють джихад вже там. Можна спокійнісінько проїхати всю Чечню із заходу на схід без жодної перевірки документів і зупинок на постах. Навіть ті південні райони республіки, в котрих два роки тому діяв безстроковий режим «зони контртерористичної операції», є сьогодні відкритими для відвідання навіть іноземцями (2010 року автору довелося сплатити штраф за «несанкціоноване проникнення» в Шатойський та Ітум-Калінський райони, де якраз і була та сама «зона КТО»).\nРамазан Кадиров на посаді керманича Чечні почувається дуже впевнено і, складається враження, відчуває себе вічним. Навіть висуває територіальні претензії до сусідніх Інгушетії і Дагестану. І якщо претензії до східного сусіда ще якось можна зрозуміти (після депортації чеченців 1944 року частину їхньої території Сталін подарував Дагестану), то закиди на адресу Інгушетії видаються, щонайменше, дивними.\nАдже чеченці і інгуші – братні вайнахські народи, між якими ніколи – ні за царя, ні за радянської влади, ні після 1991 року – не було навіть адміністративного розмежування… У Москві ж на такі дії чеченського «князька» Кадирова-молодшого дивляться крізь пальці. Мовляв, конституційний порядок у республіці підтримує, сепаратизмом не «хворіє», - то й добре…\nА що ж прості чеченці? Переважна більшість із них – трударі, які хочуть жити в мирі і не хочуть нової війни. Їх і Рамазан Кадиров, і нинішній стан речей у Чечні цілком задовольняють. Ті ж, хто звик дивитися у майбутнє, розуміють, що рано чи пізно федеральні гроші закінчаться. Що буде потім – одному Аллаху відомо…\nЗа рівнем корупції з Чеченською Республікою може конкурувати хіба що сусідній Дагестан. Безслідне зникнення людей, які намагаються створити будь-яку опозицію діючій владі, і позасудові страти також стали в Чечні буденним явищем. Коли, перебуваючи в Грозному, я прочитав своєму другові-чеченцю кілька розділів із власного «Кавказького щоденника», той задумливо сказав: «Олександре, все те, що ти написав, є правдою. Ми цю правду також знаємо, але вголос про неї не кажемо. І твою книжку я нікому не показуватиму. Бо ще хочу жити…»\n«Що в рюкзаку?», «Чому борода?»\nЯкщо у Чечні бодай зовні все спокійно і добре, то поруч, у Дагестані, все навпаки. В цій найбільшій кавказькій республіці вже півтора десятиліття йде неоголошена війна влади з опозицією. Перша представлена корумпованими чиновниками, друга – бойовиками і вахабітами. Останні знаходяться поза законом, а перші роблять вигляд безкомпромісної боротьби з «незаконними збройними формуваннями».\nМандрівника в Дагестані перевіряють. Кожного дня, в містах і на дорогах. Дивляться документи, копаються в речах і задають питання на кшталт «Чому з рюкзаком?», «Що в рюкзаку?», «Чому борода?»… Цього разу за шість днів перебування в Дагестані мене перевіряли чотири рази. Найприскіпливішою була перевірка в Хасавюрті. Коли стояв з піднятою рукою на трасі за містом, зупинилась машина, з якої раптом вийшли озброєні автоматами люди. Виявилося, що це місцева поліція. «Ми зобов’язані вас перевірити».\nСперечатися не було сенсу, тому сів до тієї ж машини і незабаром був у міськвідділі поліції. Перевірка тривала півтори години, в мені підозрювали терориста, «лісового брата» і ще бозна кого. Підключили до перевірки ФСБ. Я ж найбільше непокоївся за великий дагестанський кинджал, куплений в Махачкалі, який лежав у нетрях рюкзака. Коли хасавюртівські поліцейські переконалися, що перед ними дійсно мандрівник, а не бойовик, то вибачились і відпустили. Навіть вивезли на машині до найближчого поста на трасі. Розуміючи специфіку регіону, я не мав жодних претензій до охоронців дагестанського правопорядку.\nВипадок у Махачкалі\nНайбільшим (710 тисяч чоловік населення) і водночас най неспокійнішим містом Дагестана є Махачкала. Тут мало не щодня або вахабіти когось стріляють, або «силовики» проводять спецоперації по знешкодженню «вахів». Поліція тут ходить у бронежилетах і оточує свої відділки великими залізобетонними плитами. Та все одно …боїться. Показовий випадок трапився зі мною в Махачкалі 21 вересня. Цього дня було велике християнське свято – Різдво Пресвятої Богородиці.\nПовертаючись після святкової служби з місцевого православного храму, я за звичкою був одягнений у камуфляж, і раптом почув позаду себе свист. Не маю звички обертатися, коли свистять, тому ніяк не прореагував. Свист повторився. Залишаюсь незворушним і йду далі. Тепер вже кричать – «Ей!» Обертається жінка, що йде попереду і жестами показує, що кличуть саме мене. Обертаюсь і бачу поліцейського з автоматом. Знаючи, що боятися мені нічого, сміливо підходжу до нього і, посміхаючись, тисну йому долоню й кажу – «Салам алейкум!». Але в очах поліцейського у цей час помічаю …страх. Бо він не знає, що може трапитися наступної миті – чи то я підірву його гранатою, чи то вистрілю…\nПрацювати поліцейським в Махачкалі, та й взагалі у Дагестані, нині дійсно небезпечно. Пригадую слова чергового міліціонера в райвідділі міста Буйнакська, почуті 2010 року: «Здається, що ця напруга в республіці ніколи не скінчиться. Багато хто чекає на нову кавказьку війну. Треба кудись звідси їхати…»\nВ дагестанському аулі Согратль (неподалік від славетного Гуніба) я вперше у житті потрапив на гірське весілля. Для мене, як для не мусульманина і не місцевого жителя, це весілля було дуже дивним. По перше, на ньому не було ніякого алкоголю. По-друге, жодних пісень, танців, великих радощів. По-третє, я майже не бачив наречених. Посеред двору стояв великий стіл з самоваром (не електричним, а тим, що розтоплюється дровами), тарілки з бараниною, солодощами, овочами.\nЗа столом сиділи виключно чоловіки, жінки ж концентрувалися на другому поверсі будинку. Із самовару постійно підливався чай, дагестанські чоловіки (в Согратлі живуть переважно аварці) неспішно попивали його і розмовляли. Неподалік двору, де справлялося весілля, знаходилась сільська мечеть і, коли приходив час намазу, всі чоловіки підводилися з-за столу і йшли молитися. За 15-20 хвилин поверталися і продовжували чаювати. Як пояснили гостю (тобто мені), таке весілля по-аварськи називається «мавлід» і проводиться майже за законами шаріату.\nУкраїнець навчив аварців пити чай\nЗазвичай під час власних мандрівок я намагаюся знайти в місцях, де перебуваю, український слід. Але в Согратлі він сам знайшов мене. На вищеописаному шаріатському весіллі познайомився з місцевим істориком Магометом Маркуловим, який розповів, що в 1924-1940 роках у Согратлі працював лікарем українець Семен Максимович Радченко.\nВін назавжди залишився у вдячній пам’яті жителів аулу, і не лише тим, що професійно лікував горян від усіляких хвороб. Семен Радченко навчив согратлінців … пити чай. До його приїзду в аул тут майже не знали чаю, вживаючи традиційні для Дагестану кисломолочні напої. А український лікар так «підсадив» горян на чай, що в радянські часи 80 % всього чаю, який постачався в Гунібський район, продавався саме в Согратлі!\nСемен Максимович Радченко помер 1946 року і похований у Харкові. Але в Дагестані його пам’ятають і кілька років тому біля согратлінської лікарні на його честь було встановлено пам’ятну плиту.\nКоли з Дагестану повертався у Приельбрусся, то завернув у чеченське місто Урус-Мартан до давнього знайомого – директора місцевого етнографічного музею Адама Сатуєва. А той повіз мене в передгірне село Гехі-Чу. «Хочу познайомити тебе з незвичною людиною. Він є охоронцем каменів», - сказав Адам.\nПоки їхали в Гехі-Чу, мій супутник розповів таку історію. У 2001 році Адам шукав на березі річки Гехінки красиві і незвичні камені для експозиції свого музею. Раптом до нього на берег річки із села спустився дідусь і почав дорікати:\nЧоловіче, навіщо ти забираєш каміння? Через таких, як ти, річка розмиває береги і руйнує наші будинки. Забирайся звідси і більше не приїжджай!\nАдам пояснив дідусю, що камені йому потрібні виключно для музею, щоб показати красу природи людям. Той пом’якшив своє ставлення до незнайомця і запросив до себе. А потім упродовж десяти років сам допомагав Адаму, підшуковуючи йому незвичні за формою і структурою камені.\n77-річний охоронець каменів Алеві Супаєв зустрів нас радісною посмішкою. Кілька місяців тому його «розбив» інсульт, але, як справжній чеченець, він зібрав залишки сил і поки що дає собі раду. Ми довго розмовляли, сидячи у просторому дворі. Алеві згадував своє дитинство, батька Анду, який 1918 року воював проти Денікіна, важкі роки депортації…\nРозповів, як у 1999-му, під час другої чеченської кампанії на берег річки приїхав військовий «Урал» і солдати-«федерали» для якихось своїх потреб стали завантажувати у кузов машини каміння. Алеві підійшов до військових і теж попросив їх забиратися геть. Солдати, батьки яких, мабуть, не навчили дітей поважати старших, наставили на діда зброю. Той не злякався, рукою відвів від себе дуло автомата і попросив покликати старшого. Офіцер виявився більш чемним, він все зрозумів і наказав своїм солдатам вивантажити з машини камені…\nВ кінці нашої розмови Алеві, вже, мабуть, передчуваючи близькість власної смерті, сказав: «Я ще тут, на землі, а душа моя вже біля каменів»… Коли ми з Адамом збиралися повертатись в Урус-Мартан, Алеві підкликав мого друга і нечутно для мене мовив йому: «Я вже не зможу вийти на берег річки, але дуже хочу подарувати Олександру красивий камінь. Зроби це замість мене, Адаме». І тільки-но ми спустилися до берега Гехінки, як Адам знайшов надзвичайно красивий і незвичний камінь. Тепер він залишиться у мене назавжди, на добру згадку про чеченця Алеві Супаєва, охоронця каменів…\nP. S. Вкотре відвідавши благословенний Кавказ, я зайвий раз переконався в щирості і гостинності людей, які тут живуть. Той, хто хоча б раз у житті приїздить сюди з миром і чистою душею, зберігає найкращі спогади на довгі роки. Але як же хотілося б, щоб тут запанували мир і спокій. Адже ще у ХІХ столітті про Кавказ якнайкраще сказав письменник-декабрист Олександр Бестужев-Марлінський – «Дайте Кавказу мир і не шукайте земного раю на Євфраті. Він тут…»\nпошукова експедиція. Ельбрус\nостанки майора А.Богверадзе\nтріщини на льодовику Гарабаші\nзалишки радянських солдатів, перемелені льодовиком\nна льодовиках Ельбрусу можна знайти і зброю\nзагиблий альпініст. Льодовик Терскол\nромашка на Ельбрусі. Висота 3600 м\nгірська квітка арніка. Ельбрус, висота приблизно 3600 м.\nгірське озеро Силтранкьоль (східне Приельбрусся)\nГоловний Кавказький хребет\nохоронець каменів Алеві Супаєв\nрічка Гехінка (Чечня)\nодин з трьох - не чеченець. :)\nкладовище у Согратлі\nпам’ятна плита на честь українського лікаря С.М.Радченка у Согратлі\nодин з незвичних каменів з колекції Адама Сатуєва\n06:18 | 2.11.2012 р. Олександр ВОЛОЩУК\nПереглядів : 11265\nО. Волощук | 2012-11-04 00:42\nЦитую Михайла Задорнова:\n"Журналисты спросили Кадырова:\n- Кто вам даёт деньги?\n- Аллах, - подумав, ответил Кадыров.\nПутин в этот момент так покраснел..." :))\nМикола | 2012-11-03 12:26\nОлександре поправочку до вашого трактування вiдбудови Чечнi,для Кадирова аллах це Путiн у Москвi.Звiдси i спасибi аллаху.\nАндрей Терещенко | 2012-11-02 14:10\nАлександр, ты просто молодец! Так держать!!!\nИгорь Непоседа | 2012-11-02 13:18\nОтличная статья, сам бывал на Кавказе не раз, и всегда возвращался с наилучшими впечатлениями!


У МОН повідомили про зміни у проведенні ЗНО-2021 – до чого готуватися учням 11 класів | Освіта-Інфо\nНе пройшло і двох тижнів після гучної розмови нардепів з міністром освіти і науки Сергієм Шкарлетом щодо скасування Державної підсумкової атестації для учнів 4 та 9 класів, як на черзі ще одна “порція” новин. На цей раз зміни торкнулися 11 класів – мова про процес проведення ЗНО. Подробиці дізнавалися Знай.ua.\n“Випускники, які не планують вступати до закладів вищої освіти, звільняються від ДПА у формі ЗНО. А які планують – проходять ДПА у формі ЗНО. Задля зменшення кількості учасників ЗНО з кожного предмета і, відповідно, загальної кількості тестувань, ЗНО не проводиться з предметів, на які випускники зареєструвалися лише з метою проходження ДПА”, – повідомляє Секретар Комітету ВРУ з питань освіти, науки та інновацій Наталія Піпа.\nДумки батьків і “підводні камені”\n“Дуже багато звернень надходить від батьків, директорів, вчителів із проханням залишити ДПА у формі ЗНО для всіх. Переважна більшість стверджує, що МОН провалило дистанційне навчання, яке Міністерство не хоче визнавати. А так наразі немає результатів – немає і можливості оцінити, як було організовано “дистанційку””, – розповідає Знай.ua Секретар Комітету ВРУ з питань освіти, науки та інновацій Наталія Піпа.\n“Це не справедливо. Треба було скасовувати або на початку року, коли діти тільки починали наймати репетиторів і займатися, або взагалі не скасовувати. Це нівелює вартість знань і показує вигляд хаосу у МОН. Правила мають бути одні для всіх і не мінятися посеред “гри””, – пише автор одного з коментарів Dmytro Dymydyuk.\nВчителі ж, в свою чергу, “в шоці” від рівня знань учнів за цей рік дистанційного навчання.\n“Всі розуміють ризики коронавірусу, але минулого року проведення ЗНО не загострило епідеміологічну ситуацію. При правильній організації безпечного процесу і дотриманні санітарних вимог ризик є мінімальним. ДПА мотивує дітей: тих, хто добре вчився – вчитися так і надалі, а хто гірше – намагатися вчитися краще”, – зазначає народний депутат України, Секретар профільного Комітету ВРУ Наталія Піпа.\nПопередній запис У МОН створили Комітет з контролю за зовнішнім виглядом педагогів: що перевірятиме новий відділ\nНаступний запис На Харківщині вчитель фізкультури скоїв самогубство на території ліцею


Мультфільм Вартові джунглів (2017) дивитися онлайн повністю повний мультфільм в хорошій якості hd\nНовоявлені захисники утворюють підготовлену до бойових дій організацію. Дружний загін незвичайних супергероїв, які народилися в непрохідних джунглях, бореться за справедливість, надаючи допомогу слабким, караючи винних у загальних бідах. Не всі сміливі вилазки відважних дозорних закінчуються вдало, іноді вони терплять невдачі. Над мирними жителями африканських лісів несподівано насувається страшна біда. Небезпечний, хитромудрий коала Ігор повертається на їх територію. Він зібрав величезну віддане йому військо, що складається з безжальних, підступних бабуїнів. Він збирається поневолити всіх жителів, захопити владу і встановити власну тиранію в усіх джунглях. Своїм грізним видом і жахливими погрозами він лякає мирних тварин, змушуючи їх рятуватися втечею від неминучої загибелі або безправного становища. На допомогу зневіреним звірам приходять непохитні, безстрашні воїни-захисники.\nВони готові відправитися в бій проти всемогутнього коали і численних мавпячих загонів, беззаперечно підкоряються своєму правителю. Моріс з вірними соратниками виступає на захист свободи всіх мешканців. Мультфільм Вартові джунглів (2017) дивитися в хорошій якості HD 720p.\nРежисер: Девід Ало\nВ ролях: Паскаль Касанова, Алексіс Томассіан, Лоран Морта, Селін Монсарра, Paul Borne, Жан-Філіп Пюмартін, Барбара Тіссьє, Мішель Меля, Філіп Бозо, Еммануель Кюртіль\nФільм Проти сонця (2014) дивитися онлайн в хорошій якості 720\nФільм Вестерн (2017) дивитися онлайн в хорошій якості 720\nФільм Поганий день, щоб звести рахунки (2017) дивитися онлайн в хорошій якості 720


Про руїни синагоги в Бродах створять ролик на підтримку відновлення пам’ятки - РІСУ\nПро руїни синагоги в Бродах створять ролик на підтримку відновлення пам’ятки...\nВелика синагога у Бродах\nВолодимир Ковальчук із Бродів самотужки опікується відновленням місцевої синагоги, впорядковує будівлю. Він хоче вберегти історичну спадщину від остаточного занепаду, втім самостійно це зробити – майже неможливо: потрібні кошти.\nВолодимир Ковальчук розповів ІА Дивись.Info, що зараз необхідно вивести купу сміття та будівельних відходів, що залишились ще з часів Радянського Союзу, де функціонував склад.\nТакож вимурувати західну сторону, яка наразі в найгіршому стані та перекрити дах: покрівля протікає. Для цього потрібні великі суми.\nЗа підрахунками чоловіка, мінімальні витрати складуть півмільйона гривень. Ентузіаст вірить, що в цьому йому допоможуть небайдужі.\nЗокрема, ідейний натхненник проєкту «Маски історії» та історик, уродженець Бродів Руслан Данилюк, після знайомства з Володимиром Ковальчуком вирішив допомогти йому в його волонтерській роботі.\n«Поспілкувались з відомим бродівським ентузіастом Володимиром Ковальчуком, який самотужки намагається врятувати напівзруйновану Велику Бродівську синагогу. Звісно, її сучасний плачевний стан викликає сумні думки. Проте масштаби цієї пам’ятки архітектури національного значення просто вражають. Варто відзначити роботу та натхнення пана Володимира, який своєю працею намагається привернути увагу громади та влади до стану об’єкта. Наразі він знаходиться у пошуках добродіїв, які готові матеріально чи фізично допомогти втілити його мрію, яка пов’язана з відновленням синагоги. Хочеться сподіватись, що знайдуться небайдужі люди, які долучаться до ініціативи Володимира Ковальчука», – написав Руслан на своїй сторінці у Faсebook.\nСам Руслан Данилюк популяризує архітектурні та історичні пам’ятки міста Броди у соцмережах – Інстаграмі та Фейсбуці.\n«Розпочав з єврейського кладовища, пізніше – відзняли ролик про будівлю Повітового суду, Палац Тишкевичів, Бродівську гімназію та місцеву Торгово-промислову палату. На черзі – синагога», – розповідає Данилюк.\nНевдовзі оприлюднять відеоролик, присвячений Великій Бродівській синагозі, щоб привернути увагу до історичності цієї споруди.\nЗокрема, Броди називали, навіть, Галицьким Єрусалимом. Свого часу понад 80% населення міста становили євреї (XVIII-XVIIII ст.). Однак є кілька «але», що стоять перед початком робіт. Це пам’ятка архітектури національного значення. Тому жодні самовільні реставраційні роботи вестись в принципі не можуть. Такими об’єктами має опікуватись міністерство культури, однак завжди є проблеми з фінансуванням.\nСам Володимир Ковальчук сподівався, що після фестивалю класичної музики LvivMozArt, улітку 2019-го року, буде більше уваги до синагоги і, власне, справи підуть вперед. Проте бажаного інформаційного шуму так і не відбулось.\nВін називає ще одну проблему. «Приклади синагог, які в Україні вже від реставрували (у Дрогобичі, Острозі чи Сатанові), у цьому безпосередньо допомагали євреї-меценати, які все фінансували. Утім, є одна умова – якщо є представники юдейської громади в місті», – говорить Ковальчук.\nОкрім цього, розповідає історик, ті євреї, що жили в Бродах до Другої світової війни, майже не залишилось серед живих, а їхні нащадки – й узагалі не мають почуття прив’язаності до цих земель.\n«Немає людини, яка би співпрацювала з єврейськими товариствами Ізраїлю. Велику надію місто покладає на євреїв. Мешканці Бродів нічого не знають про цю споруду, яка була однією з найбільших синагог середини 17 століття в цілій Речі Посполитій. Можливо, вона є найбільшою в Європі середині XVIII століття. Це дуже унікальна пам’ятка», – підсумовує Руслан Данилюк.\nРоликом про синагогу він хоче привернути увагу до історичної пам’ятки.\n«У дописі до ролика ми залишимо реквізити або посилання на його сторінку задля підтримки його громадської роботи», – зазначив Руслан Данилюк.\nВелика Бродівська синагога – пам’ятка архітектури національного значення, розташована на Львівщині, у місті Броди. У 1742 році було розпочато будівництво. Збудована синагога була майже квадратною в плані спорудою оборонного типу (отвори в її аттику були свого роду амбразурами). Головний молитовний зал був оточений нижчими прибудовами з півдня, заходу та півночі. У божниці зберігалися коштовні предмети богослужіння, які єврейська громада набувала століттями. У травні 1859 року синагога стала жертвою великої пожежі, яка знищила більшу частину Бродів. На початку ХХ століття проводились ремонтні роботи. Значних пошкоджень синагога зазнала в роки ІІ світової війни: були втрачені південна і північна прибудови. В середині 1960-х років проведено ремонт споруди і приміщення синагоги облаштували під склад. Через постійне протікання даху будівлю перестали використовувати, і вона стала пусткою, що привело до швидкої руйнації. У 1991 році місцева влада намагалася провести реставрацію споруди з метою пристосування її для картинної галереї. Однак, через складну економічну ситуацію, задум не був втілений. Тепер пам’ятка перебуває в аварійному стані й руйнується під впливом природних умов.\nТеги: #Синагоги #Броди\nУнікальну бойківську церкву в Кугаєві відреставрують за бюджетні кошти\n22 лютого, 16:30


- створюють підстави для формування в свідомості людини плутанини щодо визначення їх змісту та місця в системі законодавчих актів України (причина: тотожність та складність понять);\n- створюють можливість для неоднозначного трактування, тлумачення та застосування їх людиною;\n- є причиною типових процесуальних помилок (в профільних провадженнях) та невірного застосування і розуміння їх посадовими особами і громадянами (причина: невірне або викривлене усвідомлення змісту термінів та їх місця в системі права) тощо.\n- з словом «арешт» практикуючі юристи і звичайні громадяни (учасники проваджень) асоціюють додатково і арешт як один із видів покарання за відповідні кримінальні злочини (ст.60 КК України), і домашній арешт як один із запобіжних засобів забезпечення кримінального провадження (ст.181 КПК України);\n- з словосполученням «тимчасове ... майна» ми обов’язково асоціюємо з «тимчасовим затриманням майна» (ст.94 Податкового кодексу України) – процедурою, яка застосовується в сфері здійснення адміністративного права (справляння податків і зборів), а також з Протоколом тимчасового затриманням майна (теж з іншої сфери юриспруденції – сфери дії адміністративного процесуального права), форма якого затверджена Постановою КМУ №1239 від 29.12.2010.\n- визначення критеріїв, яким мають відповідати нові юридичні терміни;\n- формування методик стандартизованого створення юридичних термінів;\n- створення відповідних спільних методичних матеріалів для запровадження тематичних курсів (наприклад: основи законотворчості та термінології) навчання для осіб, які отримують юридичну освіту ступеню магістра;\n- запровадження процедури запровадження нових юридичних термінів;\n- створення відповідного окремого експертного органу;\n- запровадження кодексу юридичних термінів України (фактично відповідна основа для створення існує у вигляді юридичних словників) тощо.


Ще один зелений куточок » Наша Українська Справа\n11:48, 26 березня 2015\nЩе один зелений куточок з'явився цього тижня на межі села Вороняки та міста Золочева. Вздовж залізниці на вулиці Привокзальній (біля пішохідного моста) появилась невеличка паркова зона. Роботи із благоустрою ініціював житель села Вороняки Руслан Пиріг. Ще донедавна ця територія виглядала не надто привабливо. Минулого тижня працівники ТзОВ «Золочівагробуд» розрівняли територію, а в понеділок тут зазеленіла соснова посадка.\nРуслан Пиріг, військовослужбовець, житель села Вороняки:\n– З настанням весни завжди хочеться впорядкувати сад, подвір‘я. Однак, ця придорожня смуга є теж частинкою нашої вулиці. Щодня тут проходить багато людей, тут прогулюються наші діти. Поруч – залізниця. Висаджена сосна буде не лише окрасою, а й сприятиме довкіллю, очищуватиме повітря. Дивимось, як порядкують в місті і собі захотілось зробити щось гарне. Від імені мешканців щиро дякую керівнику ТзОВ "Золочівагробуд Йосипу Барабашу та командиру в/ч 3007, полковнику Михайлу Кулику, які безкоштовно надали необхідну техніку для впорядкування цієї території. Спільними зусиллями жителів та військовослужбовців впорядкували і цей куточок.


Визначені завдання обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на поточний рік | Луганська обласна військово-цивільна адміністрація\nПрес-центр4 березня 2019, 16:03\nЗокрема, повідомлено, фонд є виконавцем регіональної комплексної програми підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та покращання умов життєзабезпечення сільського населення «Власний дім» на 2017-2022 роки та програми модернізації системи теплопостачання Луганської області на 2017-2020 роки.\nТак, програма «Власний дім» реалізується з 1997 року. Кредити надаються працівникам галузі сільського господарства, соціально сфери, освіти, медицини культури, органів місцевого самоврядування, а також молодим родинам, ВПО та учасникам АТО.\nПротягом 2018 року на реалізацію програми спрямовано 6,962 млн гривень. З них з державного бюджету – 3,5 млн гривень, з обласного – 3 млн гривень, з місцевих – 0,462 млн гривень.\nВони були надані сільським сім’ям на будівництво, реконструкцію та придбання житла і надвірних будівель – 103 кредити. На будівництво інженерних мереж та підключення їх до існуючих комунікацій – 3 кредити.\nНа поточний рік затверджено фінансування у розмірі 5,478 млн гривень. З них 3 млн гривень – з державного бюджету та 2 млн гривень – з обласного. Планується видати 90 кредитів.\nЗ 2009 року виконується Регіональна програма модернізації системи теплопостачання Луганської області. У 2018 році фонд отримав фінансування у розмірі 1 млн гривень. Кошти надані жителям міста Рубіжне. Розміри фінансування на 2019 рік ще не затверджені.


«Реклама. Конспекти копірайтера»: Презентація практичного посібника - | Афіша - Афіша в Івано-Франківську - 0342.ua\nТрухімович везе в Івано-Франківськ Топ-20 рекламних вражень і практичний посібник\nСергій Трухімович, автор українського практичного посібника з реклами, досвідчений копірайтер і рекламіст, радо поділиться своїми знаннями. Це перший подібний візит до Івано-Франківська, тож приходь на цю зустріч! Реєструйся на захід, аби точно туди потрапити.\nПрезентація практичного посібника «Реклама. Конспекти копірайтера». Які основні принципи реклами, у чому секрет успіху проекту, та детальні алгоритми для втілення своїх рекламних ідей. Усе це в одній книзі! Фондуй видання посібника на ресурсі Спільнокошт на 155 гривень, обирай примірник у подарунок і отримай якісну вітчизняну книжку.\nВ рамках презентації посібника Трухімович проведе також Вечір рекламних вражень. Це концентрат емоцій і найкращої реклами. Однак, просто переглядом цікавих роликів не обмежиться. Креативний самурай розкаже про сучасні рекламні тренди, секрети вірусного просування та стратегії рекламних кампаній.


УКРАЇНСЬКЕ ЛЮТЕРАНСТВО: Надходять вітання\nНа адресу нашої Церкви надходять Різдвяні привітання від інших церков, державних і громадських діячів. Так одними із найперших нас привітали Святійший Патріарх Київський і всієї Руси-України, Філарет та Президент України, Віктор Федорович Янукович. Нижче подаю привітання всім пастирям і вірним нашої Церкви від Голови Всесвітньої Місійної Ради Євангельського Лютеранського Синоду, Превелебного Стівена Пітерсена.\nУ час, коли ви готуєтеся до святкування народження нашого Спасителя, від імені європейського комітету Ради Всесвітніх Місій Євангельського Лютеранського Синоду, надсилаю Вам найщиріші різдвяні вітання! Ми знаємо, що у ваших церквах буде проповідуватися Євангеліє у чистоті та щирості і, що ви втішите чимало душ запевненням про Божу любов у Христі.\nМи вдячні Богові за нагоду служити Українській Лютеранській Церкві і молимося, аби наше партнерство було благословенням. Дай Боже, аби всі ми зміцнилися у нашій вірі та були підбадьорені в служінні нашому люблячому Господеві!\nВід імені Комітету, в Христі,


Кабмін не розглядає можливість дефолту в Україні – Depo.ua\nКабмін не розглядає можливість дефолту в Україні\nКабінет міністрів виключає можливість дефолту в Україні, бо це може негативно відбитися на співпраці з міжнародними партнерами\n19 вересня 2020 20:03\nПро це заявив міністр фінансів України Сергій Марченко в інтерв’ю "Радіо Свобода", передає Depo.ua.\nВін навів приклад Аргентини, яка дев’ять разів оголошувала дефолт.\n"Як ви думаєте, чи можна 9 разів обманювати своїх сусідів? Це нормальна практика? Я вважаю, що навіть один раз, якщо ви так зробите, наступного разу вам просто двері не відкриють", – додав Марченко, говорячи про можливість оголошення дефолту в Україні.\nНа його думку, це не та практика, яку треба наслідувати.\n"Коли про це кажуть шановні народні депутати, то у мене волосся стає дибки. Думаю: добре, це можна зробити раз, а потім забудьте про все інше років на 5. Вам не буде ніхто довіряти", – зазначив міністр.\nНагадаємо, раніше Марченко анонсував онлайн-місію МВФ.


Расписание электричек Барановка — Калашниково с изменениями, цена билетов\nБарановка – Калашниково\nРозклад електричок Барановка — Калашниково\n, квитки від 10,78 грн 16 травня, неділя\nРозклад електричок Барановка – Калашниково зі змінами, ціна квитків\nРозклад електричок Барановка – Калашниково на сьогодні, завтра, усі дні зі змінами та скасуваннями. Найшвидша електричка Барановка — Калашниково доїжджає за 7 хвилин. Ціна квитка за повним тарифом – від 11 грн. Яндекс.Розклади відображають графік руху електричок з урахуванням скасувань та інших змін.\nРозклад електричок від Барановка, до Калашниково на 2020/2021 роки (з урахуванням оперативних змін на 16 травня). Розклад поїздів, що відправляються після півночі, розміщено у верхній частині таблиці.


Pbread - Cagliari | Італійська кухня біля мене | Зарезервувати зараз\nВи можете замовити на винос | Cagliari\nМи щиро запрошуємо вас і ваших друзів провести у нас разом приємний день за кавою і солодощами. Наша булочна-кондитерська Pbread — це улюблене місце, де можна пообідати, зустрітися з друзями увечері або поповнити сили смачним фраппе під час роботи. Насолоджуйтеся теплими днями в стильній атмосфері нашого літнього майданчика. Наступного разу у спеку просто навідайтесь до нас: наші приміщення, обладнані кондиціонерами, забезпечать вам прохолоду і приємний відпочинок від спеки.\nЕксклюзивна булочна-кондитерська з широким асортиментом напоїв\nЗробіть свій вибір з ексклюзивного асортименту наїдків iталійської кухні і насолоджуйтеся. Делікатеси і вишукана їжа підкорять вас. Не пропустіть нагоду скуштувати нашу різноманітну випічку та печиво в якості перекусу. Ми раді вітати вас на сніданок, бранч, обід або вечерю у невимушеній атмосфері! Пропонуємо безплатний інтернет, щоб ви постійно були у курсі подій.\nОсобливо популярні наші приготовлені з любов’ю веганські і вегетаріанські страви. Вони тільки підкреслюють те, наскільки широкі можливості кулінарної майстерності. Прихильники безлактозних делікатесів також знайдуть щось на свій смак. Ми доведемо, що здорове харчування може бути напрочуд простим і смачним.\nБезбар’єрний доступ — у нас це само собою зрозуміло. Ми раді бачити також ваших звірят. Пам’ятайте про години роботи та заходьте до нас. Ми будемо раді вам! Оплата у нас здійснюється Apple Pay, безконтактним платежем, дебетовою карткою, бaнківським переказом, Maestro, картою VISA, PayPal, Mastercard і чеком або готівкою. Якщо ви поспішаєте, ми запакуємо ваші страви на винос. Ви хочете запропонувати наші страви на своєму приватному святі? Тоді зарезервуйте нашу службу кейтерингу. Свої приватні заходи можна справити у наших приміщеннях. Ми працюємо щоденно.\nViale Cristoforo Colombo 2, 09125 Cagliari, Італія


Книжковими сторінками (з фонду Чернігівської обласної бібліотеки для юнацтва): жовтня 2017\nКостюкович О. О. Їжа - італійське щастя [Текст] : [пер. укр.] / О. О. Костюкович ; [авт. передм. У. Еко]. - Харків : Фоліо, 2015. - 431 с.,  арк. іл. - Передм.: італ.\nВас цікавить Італія? Ви збираєтесь туди у туристичну подорож? Може збираєтесь туди на роботу або навчання? Заміж? Бізнес? Або просто захоплюєтесь цією країною? Тоді ця книга саме для Вас. Відправтесь до Італії разом з Оленою Костюкович. Почніть фольклорно-кулінарну експедицію з північних областей, дістаньтесь південного краю, побувайте на найбільших островах, що їх включає територія держави.\nАдже кожне містечко в Італії має своє обличчя. І в кожному з них є свій «їстівний стяг». Це вид їжі, доведений до досконалості саме в тій місцевості: флорентійський біфштекс, міланське різотто, тревізанський цикорій, капрійський салат. Цим видом їжі громадяни містечка або села пишаються. А вся Італія пишається і цим видом їжі, і містечком. Пані Олена пропонує своїм читачам спробувати зрозуміти, чому в певній місцевості їдять певну їжу, як правильно вибрати ресторан і як не осоромитись перед офіціантом. У кожному розділі, присвяченому тій чи інший області Італії, є невеличкі підрозділи «Спецстрави» і «Спецнапої»( тобто що заведено їсти і пити в цій місцевості), а також «Спецпродукти» (тобто які покупки – сувеніри можна вивезти звідти, щоб з’їсти їх удома, подарувати друзям). Про такі важливі теми, як олія і оцет, різотто і паста, сировина і процеси готування, а також про старі (помідори, картопля, індичатина) і нові дари Америки (кока-кола, хот-доги, гамбургери), про середземноморську дієту, про кулінарний календар, про те, яку їжу в який час доби належить приймати, і про еротизм італійської кухні, і про щастя італійського застілля розповідається у дев’ятнадцяті інтермецо, вставлених у проміжки між описами дев’ятнадцяті областей Італії.\nНаприкінці книжки автор додає словнички італійських назв злаків, трав, овочів, фруктів, грибів, риби, морепродуктів; а також способи приготування м’яса, риби, яєць, овочів. Ці глосарії можуть стати в пригоді як тому, хто хоче знатися на італійському житті, так і тому, хто бажає знати, сидячі перед ресторанним меню, що власне йому пропонують з’їсти і з чого приготовані подані кельнером страви.\nДо речі сама Олена Костюкович народилася в Києві, закінчила МДУ за фахом « Італьяністика» і ось вже 26 років мешкає в Італії. Вона є постійним перекладачем Умберто Еко, книжок інших італійських авторів. Ця книжка, матеріал до якої вона збирала протягом 10 років у всіх регіонах Італії, познайомить Вас з тисячами наїдків, напоїв, приправ (лише до одного виду спагеті – їх більше ста!). Поруч із власними польовими спостереженнями і матеріалами спеціальних студій автором були використані ще й створені різними попередниками систематичні описи регіональних страв.\nАле це видання не тільки про їжу, воно про країну та її культуру. Спробуйте зрозуміти Італію та італійців через універсальний кулінарний код.\nА зараз давайте разом відправимося до Лігурії:\n« Цю область утворюють гори і море. За загальної площі у п’ять з половиною тисяч квадратних кілометрів вона володіє трьомастами п’ятдесятьма кілометрами морського берега. Територія мала, а гір тут не менше, ніж у Валле д’Аоста, Трентіно й Абруццо. Ясно, на що лігурійці могли розраховувати, намагаючись вижити: по-перше, на улов, по-друге, на гірських кіз і, по-третє, на власну моторність.\nЛігурія – це смужка гористого берега з неродючим ґрунтом. Землеробство тут трудомістке, терасне. Пейзаж складається з уступів-сходин, підпертих кам’яними мурами, а ці мури зводять і безнастанно перекладають вручну з нерівних пластин сланцю і шиферу сухим методом (бетон і цемент заборонені особливим законом, що охороняє довкілля). Нові методи обробки землі тут не прищеплюються: важко пристосовувати великі машини до роботи на клаптику в чотири п’яді. Тому Лігурія залишається землеробною оазою так званих біопродуктів, раєм агротуристів, оплотом для екологічних і етногастрономічних «Presidi del cibo». Культура простих речей тут така висока, що майже легендарну пошану мають бідні, в інших місцях незамінні продукти: трави, сезонні овочі, дешева риба, яйця.\nЛегендарне також лігурійське вино. Місцеві умільці примудряються вирощувати виноград у загорожі розміром з носовичок (на мисі Чінкве Терре) і робити з нього божественні, майже недоступні і за винятковістю, і за ціною вина («Шакетрá»).\nЛігурійська кулінарія – по-перше, кухня мореплавця, а по-друге, кухня повернення, того давно омріяного дня, коли моряк швартується до рідного причалу і перевальцем сходить на берег. У плаванні його весь рейс годували галетами або коржами – тими-таки «focacce», які й сьогодні становлять важливий компонент генуезького і лігурійського столу. Коржі приправляли олією, часто присмачували сушеною рибою, такою, наприклад, як «мошьяме» (mosciame) – сушеним філе дельфіна (за традицією), а нині, після заборони на лов дельфінів, – філе тунця. Кухня Лігурії майже не включає гарячих страв. На кораблях гаряча їжа подавалась один раз на добу перед полуднем: друга зміна встигала поїсти перед тим, як заступати на вахту, перша – змінюючись з чергування. Намазували на коржі також базилікову топтанку «пестум». «Пестум» замішують на олії, він включає калорійні інгредієнти (шишки пінії і овечий сир) і вітамінний компонент (товчений часник). «Пестум» – найбільш поширена в Лігурії спецстрава, її вживають щодня.\nДо свого моря лігурійці ставляться скептично, можна навіть сказати – вороже: «una buona cosa non verrebbe mai chiamata mar» («Недаремно “море” римується з “горе”»). Плавати лігурійці готові, та ще й як! Навіть якщо не згадувати про билинних розвідників морів, про великого тутешнього героя Христофора Колумба, у рядових екіпажах з Лігурії – найуміліші, найвитриваліші морські вовки, для них не існує неможливого.\nАле після повернення на батьківщину море починає сприйматися як подолана, осоружна праця. Милуватися на море з суходолу моряку немає охоти. Зводячи свій скептицизм до одного скупого жесту, лігурійці повертаються до моря задом, задирають носи і дивляться вгору, з задоволенням споглядаючи гори. Тому в місцевій кулінарії надається очевидна перевага стравам неморським. Це легко пояснити психологічно: приходячи з мандрів, рибалки просто вже не могли дивитися ні на тріску, ні на морських молюсків. Моряки мріяли про пироги з овочами, шпинатом, з грибами, зі свіжим сиром. Саме дивовижні, химерні пироги подарували лігурійській кухні ім’я «lа cucina del ritorno» – «кухня повернення». Тісто для пирога дружина моряка замішувала з вечора, випікала вранці, йшла зустрічати чоловіка в порт, а маючи завчасно приготований обід, було приємніше жити і радіти чудовому дню.\nНайпростіша версія пирога – славнозвісний лігурійський корж (focaccia ligure). Іноді він був з цибулею, іноді з сиром (класичний підвид сирного лігурійського коржа – з Рекко), але завжди неодмінний і головний компонент у ньому – високоякісна місцева маслинова олія.\nРіч у тім, що коли народжувалась традиція цієї випічки в дров’яних печах порту Генуї (припас у мандри морякам), маслинову олію вичавлювали на місці. Олія була головним вантажем для перевезення, вона точилася зі щілин складених у порту діжок і коштувала, хоч як це не парадоксально, дешевше за борошно. Зерно – інша річ. Жоден клаптик лігурійської землі не був, та й тепер непридатний під пшеницю. Пшеницю до Генуї завозили, а вивозили з Генуї маслинову олію. Зокрема – в сусідні області Італії. У П’ємонті своя рослинна олія була тільки горіхова, в Ломбардії – тільки лляна, в деяких інших частинах Італії – тільки кунжутна.\nТому маслинової олії було не шкода, а борошна таки шкода, і коржі випікались тонкими й пласкими, з ямками, в яких затримувалась налита на коржі олія.\nТретій невід’ємний елемент генуезького коржа – великі соляні кристали, що всівають його поверхню. Сіль у генуезьких портових трудівників теж завжди була під рукою. У Лігурії, на відміну від інших областей, не відчувалось соляного дефіциту. Сіль являла собою один з головних тутешніх портових товарів.\nПристрасть до солоного у давньому італійському побуті була сильнішою, ніж пристрасть до солодкого. Володіння сіллю було синонімічне володінню владою.\nСоус (salsa) – означає солона приправа (від латинського слова sal). Сіль – невід’ємна складова національних спецстрав: лабардану (baccalà), кільок і бочкового оселедця, пряних овочевих солінь, не згадуючи вже про різноманітні ковбаси, солонину, шинку.\nВ Італії видобуток і продаж солі становлять монополію держави. У зв’язку з законами про сіль морська вода має товарну ціну, і без урядової постанови, в принципі, не можна вичерпати з моря жодного відерця. Не можна без дозволу наповнити басейн. Саме тому пляжні заклади на курортах Італії часто обладнують басейнами з прісною водою, але рідко – з морською.\nЦе не дивно. Попит на сіль у харчовій культурі країни в усі часи був високим. Щоб зрозуміти й оцінити масштаби цього попиту, треба уявити собі всіх тих мешканців Італії, хто був змушений кудись із дому йти, їхати чи плисти, а отже – брати з собою резерв мінеральних солей, запоруку виживання. Подорожні повинні були мати сіль і в чистому вигляді, і для засолювання продуктів. Обивателі бажали продавати сіль пілігримам, які без неї не могли йти далі своїм шляхом… Тільки знайшовши в природі чисту сіль і навчившись приправляти нею рослинну їжу, люди змогли створити мандрівні професії – моряків, вояків, освоювачів нових земель. А ті, хто не подорожував, жив осіло, однаково мали потребу в солі та спеціях, щоб консервувати їстівні запаси – надто з огляду на спекотний клімат.\nСіль необхідна для готування, ясна річ, не тільки в Італії: вона необхідна завжди і всім. Однак у тих місцях, де споживають більше м’яса, сіль потрапляє в організм людини з кров’ю тварин. Кухня з акцентом на рослинну їжу (середземноморська) потребує солі, а отже, виявляється гострішою, ніж білкова північна.\nІсторія Середземномор’я – історія соляних конфліктів. Венеція, Генуя і Піза билися між собою за право монопольних розробок соляних копалин на Сардинії, Сицилії, Балеарських островах і у Північній Африці. У перше десятиліття XVI століття вибухнув збройний конфлікт між папою Юлієм II і феррарським герцогом Альфонсом д’Есте. Папа, власник соляних копалень у Комаккйо поблизу Равенни, обурився, коли феррарський правитель, який володів соляними копальнями неподалік, у Черві, став продавати сіль у Ломбардію і П’ємонт за цінами, нижчими за монопольні, встановлені папою. На додачу Папська область, яка продавала підданим власну сіль, стягувала з покупців ще й податок на розкіш, яким та ж таки сіль обкладалась.\nСаме через Геную пролягав у добу Середньовіччя загальноєвропейський соляний шлях з Сицилії (звідки сіль везли морем) до Франції, Германії, углиб континенту (куди сіль доставляли вже по землі, через важкі перевали Апеннін і Альп). Для генуезців сіль була загалом і в цілому доступна, хоча її не вивозили, а ввозили до генуезького порту, тому сіль підлягала дбайливому використанню і ретельному обліку.\nГенуезький корж іще з часів Середньовіччя і до наших днів роблять одним і тим самим способом. Опару ставлять з вечора, а випікають корж перед ранком, щоб його встигли взяти рибалки, виходячи в море. До нас дійшла з Середньовіччя постанова генуезької церковної адміністрації з погрозою кари всім тим, хто жуватиме коржі під час церковної служби або прийде на заутреню з набитим коржем ротом. Така поведінка блюзнірська: хто їв, не повинен причащатися… Але, напевне, чимало людей, ідучи на месу, зазнавало спокуси встромити зуби в ароматні пухкі коржі.\nЄ також іще один середньовічний документ: «disciplina» – норматив, що регламентує рецептуру і технологію вироблення справжніх генуезьких коржів. Норматив цей не втратив сили ще й до сьогодні. Повний цикл виробництва повинен становити не менше восьми годин. Корж має складатися не менше як на шість відсотків із супернатуральної (extravergine) лігурійської маслинової олії. Він має бути м’яким всередині, але хрустким ззовні, колір мати золотистий, що переходить у білий відтінок у кожній заглибині.\nКоржі, «фарінати», «ciappe», «testaieu» – ці прості за своєю формою види випічки розрізняються за складом борошна (пшеничного, горохового, бобового, каштанового). Їжа ця проста, але супровідні соковиті дари саду та городу перетворюють її на щоденне свято. Коржі різних видів подаються зі свіжою зеленню, хрусткими овочами і сиром. Їх їдять з артишоками, гарбузом, цибулею-пореєм і «кардонами».\nОднак лігурійське життя справді скромне. Тісто для вареників, званих тут «pansoti», в цих краях біле, а не жовте. Причина цього явища проста: тісто не яєчне. Курячих яєць у Лігурії обмаль, їх бережуть, їдять сирими, запікають у пироги як оздобу (у великодній пиріг, на все велике деко, тільки чотири яйця у цілому вигляді). Рідкісні у лігурійській кулінарії також спеції. У всі віки й у всіх своїх мандрах лігурійці купували спеції, продавали, перевозили, перевантажували, переупаковували, але ніколи не дозволяли собі додавати їх у свою їжу.\nЛігурія – це яскраві запахи землі, гостро відчутні після морських мандрів або прогулянок. Вони не просто видаються такими виразними – вони справді різкі – пахощі базиліку, часнику. З городніх див славляться генуезькі артишоки: колючий лігурійський артишок і лагідний фіолетовий, що росте в Альбензі. А також зелені салати, головне джерело вітамінів навесні, восени і влітку, різновиди яких на кожному черговому кілометрі шляху і в кожному новому бургу Лігурії називаються по-різному, адже скрізь різні діалекти, та й салати мають різний вигляд. Від давнини до наших днів лігурійці незмінно збирають по весні букети з кількох трав з незрозумілими назвами. Їх поєднання називається «preboggion», сюди входять: кульбаба (dente di cane, він же piscialletto), кропива (ortica), мак (papavero), зелена савойська капуста (verza primaticcia), огіркова трава (borragine), гичка буряка (bieta), дикорослий цикорій (radicchio selvatico), бугила (cerfoglio), родовик (pimpinella), осот польовий (cicerbita), рейхардія (talegua), осот городній (scixerbua), уроспермум (bell’ommo). Рано навесні і навіть пізно взимку в Лігурії заведено гуляти по полях і збирати всі ці трави, щоб заправляти ними омлети, начиняти пироги, фарширувати «пансоті».\nВся неохоплена городами земля зайнята маслинами – цим деревам по триста років, а маслиновим гаям по три тисячі, і зрозуміло, що ще багато століть вони там і стоятимуть. Діставатися до них – справа не з простих. Про застосування комбайнів не випадає навіть думати. Тому з цих дерев оливки збирають вручну і видобувають з них найціннішу в Італії маслинову олію.\nСПЕЦСТРАВИ. СПЕЦПРОДУКТИ. СПЕЦНАПОЇ\nВступні страви: мальки анчоусів і сардин (bianchetti). Вилов їх строго регламентований, і тому покуштувати мальків чужинцеві не випадає навіть мріяти. Місцеві ж мешканці знають, де і коли добути «б’янкетті». А якщо не добувати самим, то хоча б у якій траторії нишком їх замовляти. Їдять «б’янкетті» смаженими або вареними.\nЛігурійська форель, смажена, а потім витримана добу-півтори у маринаді (boghe in scabece). Засолені кільки з Монтероссо (вони майже вивелися з ужитку; цю дрібну рибку раніше ловили вночі на світло ліхтаря і солили на зорі на березі). «Пісний каплун» (cappon magro – ця назва, зрозуміло, сповнена іронії) – суто генуезька страва з багатьох овочів, крупної риби і ракоподібних з молюсками (омарів, раків, устриць) під соусом з часнику. Млинці, замішені на пиві (frisceu). Мідії (muscoli). Фаршировані мідії. «Condiggion» – салат із крутих яєць, заправлених «mosciame» (в’яленим м’ясом дельфіна, тунця чи якоїсь великої риби).\nУ багатьох лігурійських спецстравах є спільна риса: вони не потребують тарілок. Рідко хто обідає за столом. Моряк, рибалка, землероб, що видерся на терасовану гору, воліють обходитись без сервізів. Якщо є капуста, послуговуються ошпареним капустяним листком, якщо є корж, готова їжа укладається на нього. Популярна також печеня, що не потребує каструль – «cima» – конверт, зшитий з мису грудинки теляти, фарширований мозком, субпродуктами, яйцями, сиром, горохом і свіжим майораном. Після фарширування зашивається нитками, відварюється, охолоджується.\nКаша («полента») з нутового (міхурникового) борошна (panissa).\nВінець майстерності – великодній пиріг (la torta pasqualina): з листкового тіста з вареною буряковою гичкою, вареним шпинатом, знятим молоком, з трьома – на честь Пресвятої Трійці – різновидами сиру (свіжий сир, витриманий «Пармезан» і тертий витриманий овечий). У цей пиріг неодмінно запікають ще й чотири крутих яйця в цілому вигляді – за кількістю євангелістів. Тісто пирога шарується безліч разів і в ідеалі повинно мати тридцять три шари – за кількістю років життя Ісуса.\nПерші страви: мініатюрні облатки (corzetti), продаються у розправленому вигляді або перекручені вісімками, під майорановим соусом з крихітними горішками пінії або зі свіжим лососем, цибулею та горіхами. Вареники «капелюхи з огірковою травою» під горіховим соусом (cappellacci di borragine). Генуезький овочевий суп; коротка «пасташютта» «trenette» (назва походить від генуезького слова «trene» – шнурки, зав’язки, але також – від давньоримської назви тіста «трія», що до сьогоднішнього дня збереглась на Сицилії, де є спецстрава «tria con ceci»). «Тренетте», так само як і інші формати «пасташютти», зокрема, «troffie», їдять з «пестумом». Пиріжки, пироги, пирожиська з начинкою з суміші трав «preboggion». У пироги також часто кладуть як начинку лігурійський спецпродукт «prescinseua» – вершок, що знімають з відстояного впродовж доби кислого коров’ячого молока.\nДругі страви: яловиче черево, тушковане в печі не менше семи годин (asado). Фарширований конверт з черева теляти (cima ripiena). Фрикасе з баранчика з артишоками. Приправлений в’ялений мерлан «штокфіш» (stoccafisso accomodato) – це типовий обід у Сан-Ремо. В інших місцевостях ця страва називається «buridda». Це може бути також страва з головоногих молюсків у густому відварі з зимових твердих овочів, головний з яких – артишок. Страву цю неодмінно їдять на початку сезону чавлення олії, коли маслини віджимають у перший раз і ллється перший каламутний, зеленкуватий і гіркуватий струмінь – саме ним приправляють «бурідду». Фаршировані патисони, баклажани, цибулини. Маленькі спрутики «москардіні» (moscardini) з картоплею під соусом з оселедця. Цю страву готують найсмачніше в Монтероссо аль Маре – невеличкому селі, що входить до складу екзотичних «П’яти земель» (Чінкве Терре поблизу від Ла Спеції).\nСпецпродукт поза конкуренцією – супернатуральна (extravergine) маслинова олія «Лігурійська Рів’єра».\nМенш славетні, зокрема – з тієї причини, що більш славетними і навіть рівнославетними бути просто неможливо… отже, менш знамениті сир з Санто Стефано д’Авето двомісячної витримки і рибний спецпродукт мідії (muscoli, mitili) з Ла Спеції. Прославився тутешній базилік – найпишніший, найсоковитіший на землі, з плантацій, розташованих біля містечка Пра. Оливки з Таджі (taggiasca), дрібні і м’ясисті, ідеальні для засолювання, необхідні для приготування кролика по-лігурійськи. Лілова спаржа з Альбенги. В Альбензі, щоб спаржу довести до кондиції ще до початку сезону, вирощують на купках сирої бавовни. Ферментація бавовняних волокон поширює навколо стільки тепла, що молода спаржа виростає прискореними темпами – діб за десять.\nКаштани. Свято каштанів (castagnata) влаштовується у середньовічному бургу Кастільйоне К’яварезе щороку у другу неділю жовтня. Лігурійський – він же «генуезький» – «пестум». Соус «маро» з бобів, часнику, м’яти і сиру – спецпродукт Сан-Ремо. Засолена хамса або кільки (acciughe).\nХлібні вироби – генуезький корж (focaccia genovese). Тонка «фаріната» (з нутового борошна з цибулею, розмарином, перцем).\n«Chinotti» – так називаються зацукровані цитрусові рідкісного сорту, який вирощують тільки на заході лігурійського краю, «Рив’єрі ді Поненте», в районі Альбенги. Анісове печиво з Лаґаччо.\nСироп із троянд з лимонним соком (батьківщина цього рецепту – місто Генуя).\nХолодне біле вино, п’ється воно з «пірона» (pirone).\nПірон – скляний графин конічної форми з високим і довгим носиком. Влите в нього вино протягом усієї трапези повільно насичується, в розумній пропорції, киснем. Вино з нього ллють фонтаном у рот, картинно, артистично, з висоти.»\nТисяча журавлів: Антологія японської класичної літератури VІІІ –ХІХ ст./Перек. з яп.- СПб: Азбука-класика,2005.-992с. (рос. мова)\nПродовжуємо знайомиться з японською поезією. Минулого разу ми зупинялися на творчості дзен-буддійського ченця, філософа і каліграфа Рьокана. До доби Едо відноситься і творчість Мацуо́ Басьо́ (1644 — 28 листопада, 1694) - найвеличнішого майстра коротких та чітких хайку( хокку).\nНаціональний поет Басьо посів в історії японської літератури таке ж почесне місце, як Петрарка в Італії. Він створив по-справжньому нову поезію, наділивши її немеркнучою красою, глибиною думки та почуттів.\nМацуо Басьо народився в 1644 році в м. Уено провінції Іґа, в родині небагатого самурая Мацуо Йодзаемона. Окрім Басьо родина мала ще п’ятеро дітей. Майбутній поет при народженні отримав ім'я Кінсаку, яке згідно із японською традицією неодноразово змінювалось (Хансіті, Тоситіро, Тюемон, Дзинсітіро).\nМацуо Йодзаемона був освіченою людиною. І в мирний час разом зі своїм старшим сином викладав каліграфію при дворах більш забезпечених самураїв. Тому майбутній поет мав можливість отримати якісну домашню освіту. Він вивчав китайську та японську класичну літературу та каліграфію.\nУ 1653 році малий Мацуо став служкою Тодо Йосітада. Він проводив багато часу зі своїм господарем, старшим за нього всього на два роки. Хлопці швидко подружилися і разом захоплювались поезією. Йоситада мав можливість навчатися у найкращих вчителів та поетів того часу й своїми знаннями він охоче ділився з другом.\nДзінсітіро разом зі своїм господарем зазвичай практикувалися у віршуванні, складаючи модні того часу ренґа. Юнаків запримітив місцевий поет Огіно Ансей та видав у 1662 році кілька їх творів. Це була перша публікація Басьо. Саме тоді він і взяв собі літературне ім'я Мунефуса.\nЧерез рiк Йоситада й Мунефуса взяли участь у складаннi колективноï поеми, на сто строф разом з найкращими поетами провiнцiï Іга. В травні 1666 року сталося несподіване: Тодо Йоситада помер від хвороби. З його смертю Басьо втратив приятеля, колегу та впливового заступника. Басьо був змушений повернутися до рідної домівки, де прожив деякий час на утриманні старшого брата.\nУ 1666 році Мунефуса подався до Кіото, де під опікою місцевих вчителів та майстрів слова вивчав японську класичну літературу, китайську поезію, вдосконалював свою поетичну майстерність. Тут він прожив шість років та опублікував свої твори у кількох антологіях. В цей період своєї творчості Басьо був прихильником школи поезії хайкай під назвою Теймон ( стиль написання віршів - «давній стиль»).\nНавесні 1672 року поет разом зі своїм вчителем Кітамурою Кігіном приїхав до нової столиці Едо (Токіо). Він поступає на державну службу, на посаду - відповідального за будівництво споруд з водозабезпечення ( округ Коісікава в Едо). Працюючи, Басьо продовжив вивчати класиків, писати вірші й поступово відійшов від школи Теймон. Його більше приваблював розкутий стиль нового напрямку (саме тут, в Едо, цей напрямок одержав, в 1675 році, назву Данрін і став власне школою з багатьма прихильниками). Деякий час в число прихильників Данрін входив і Басьо, але він ніколи не вдавався до крайнощів «голландського» стилю. Більш того, коли змагання за першість між школами Теймон і Данрін тільки починалося, Басьо вже став розуміти обмеженість, однобічність і тієї, й іншої школи. У 1674 році, саме в період зародження полеміки між «старописцями» і «новоголландцями», Басьо вибрав собі псевдонім Тосей.\nЖиття чиновника було для поета нестерпним і, захоплений віршуванням, він полишає службу і стає вчителем поезії. Він створює власну школу хайкай. До її складу поступово увійшли його численні учні і послідовники: Дзьосо, Кьорай, Кікаку, Рансецу, Сампу, Сіко та інші.\nОдин з його друзів і учнів, Сугияма Сампу, багатий постачальник риби, віддає в розпорядження Тосея свою хатину, розташовану на лівому березі річки Сумида в окрузі Фукагава. Тут в саду Тосей посадив бананове дерево (басі), і учні стали називати його хатину «Басьо-ан» («Обитель бананового листя»). Після цього поет прийняв ім'я Басьо, під яким він найбільше і відомий.\nУ серпні 1684 року в супроводі свого учня Тірі, в сорокарічному віці, Мацуо Басьо відправляється в свою першу подорож. В ті часи подорожувати по Японії було дуже важко: численні застави і нескінченні перевірки паспортів завдавали подорожнім чимало клопоту та кмітливість Басьо і його відомість сприяли проходженню тих перепон. За переказами, його дорожнє вбрання було таким: великий плетений капелюх (якого, зазвичай, носили священики) і світло-коричневий бавовняний плащ, на шиї висіла сумка, а в руці посох і чотки зі ста вісьмома намистинами. У сумці лежали дві-три китайські і японські антології, флейта і крихітний дерев'яний гонг. Після багатоденної подорожі Басьо і його супутник прибули в провінцію Ісе, де вклонилися легендарному храмовому комплексу Ісе дайдзінгу, присвяченому синтоїстській богині Сонця Аматерасу Омікамі. У вересні вони опинилися на батьківщині Басьо, в Уено, де поет побачив брата і дізнався про смерть батьків. Потім Тірі повернувся додому, а Басьо, після мандрів по провінціях Ямато, Міно і Оварі, знову прибуває в Уено, де зустрічає новий рік. Згодом він знову відвідує провінції Ямато, Ямасиро, Омі, Оварі і Каї, а в квітні повертається в свою бананову хатинку.\nЗавдяки подорожам стиль віршування Басьо розповсюджувався по країні та набував популярності.\nВ березні 1689 року Басьо зі своїм учнем по імені Сора відправился у свою найдовшу подорож, яка тривала 160 днів.\nВ 1691 році він відвідав Кіото, трьома роками пізніше побував в рідному краї, потім помандрував до Осаки. Поет сподівався продовжити свої мандрівки далеко на північ, щоб побачити всю Японію. Але під час відвідування Осаки загострилася хвороба Басьо. Поет страждав порушенням травлення, і розкішний прийом в його честь в особняку пані Сона став для нього фатальним.\nБасьо не хотів, щоб його лікував чужий лікар, і довірив свою долю учневі - Мокусецу з Осо. Але той був безсилий допомогти вчителю. Звістка про хворобу поета розповсюдилася дуже швидко, і до дому Нідзаемона, власника квіткової лавки, де в задній кімнаті лежав вмираючий поет, стали збиратися його шанувальники.\nНа наступний день (12 жовтня) Басьо попросив приготувати йому ванну і, закликавши до свого ложа своїх найближчих учнів продиктував докладний заповіт. Висловивши все, що йому хотілося, він склав руки і, пошепки прочитавши щось, що нагадує уривок з сутри Каннон, у віці п'ятдесяти одного року, видав останній подих.\nглянь на росяні дзвонки -\nКрук - немилий птах,\nРушу, й раптом - хить!\nДовгий, довгий шлях -\nсон мій - чи юга?\nТи - мій рідний край.\nв зношенім брилі...\nМандрівник - і все:\nВ мандрах десь і вмру...\nМатіос М. Кулінарні фіглі [Текст] / Марія Матіос ; худож. Іванов. - Вид. 2-ге. - Львів : Піраміда, 2011. - 204,  с. : іл.\n« Не має значення і нічого не важить наш вік, якщо ми в якийсь день раптово зачули в собі прискорене биття серця (це не тахікардія. Запевняю Вас). Чи Ви прищаве дівчисько, чи поважна матрона – Ви з однаковим благоговінням чекаєте, коли тектонічні порухи із надр душі збаламутять Ваш розум єдиною думкою – про НЬОГО.»\nПисьменниця, звертаючись до своїх «посестер-жінок» у розділі під назвою « Ніхто в житті не має двох щасть», пропонує детальнішу інструкцію по проведенню неймовірнішої кулінарної екскурсії для ТОГО, хто «сьогодні в обід чи увечері переступить поріг Вашої квартири». І радить весь запал закоханої душі зосередити поки що тільки на обідньому столі.\nПерш за все сервірувати стіл необхідно таким чином, « начебто маєте сьогодні нагодувати роту голодних солдат першого року строкової служби. У Вашого дорогоцінного гостя має потемніти в очах не від блиску Ваших очей, а від розкошів запахів, незвичності й різноманітності страв, автентичність яких після апробації не підлягатиме жодному сумніву. Ваш коханчик раз і назавжди затямить (і то не із сусідських уст), що Ви не тільки не запозичуєте чужих кулінарних рецептів, але не берете в короткотермінову оренду і чужих чоловіків.\nІ цей самозаспокійливий цвях з його голови не виб'є ані найчорніший наклеп якогось лютого заздрісника в далекому майбутньому, ні власна миттєва підозра навіть після трьох десятків Вашого спільного життя.\nПісля такого обіду чи вечері у нього виникне бажання на день Ангела подарувати Вам\nресторан Вашого імені\nабо хоча би генделик під назвою\nЕксклюзив від коханої жінки.»\nІ головне Він повинен зрозуміти: «…що так буде завжди, якщо Він буде з Вами. А може, буде навіть краще. Усе ж бо, в Його руках.»\nВсі страви повинні натякати чоловікові про потаємні думки і бажання жінки. Для цього обіду–шоу письменниця пропонує страви з дуже несподіваними назвами:\n- холодні страви:\nчоловічий знак оклику (консервовані баклажани)\nсліди невинності (сирний завиванець),\nсерце, як ружа (трояндове серце),\nсерце, як чайна ружа,\nм'ясні витребеньки (сповиванці),\n- гарячі страви:\nначинка солодка (святкова),\nтаємниця капустяної спокуси,\n- солодкій стіл:\nдамські пальчики (торт),\nслід ангела (тістечка),\nружа жіночого серця ( тістечка),\nсади Семіраміди (торт),\nкучерявий амур ( торт),\nжеле із кизилу,\nОсь рецепт гарячої страви під назвою нАчинка ( дуже оригінальна страва) і поради письменниці :\n«Навіть, коли б Ви були ситі, як попова жінка, а кров у Ваших жилах була голодна, як церковна миша, все одно, люба моя, Ви зобов'язані почастувати гостя бодай одною гарячою стравою.\nГаряча страва, на мій погляд, – це демонстрація повноти Вашої спільної радості і взаєморозуміння. Останній штрих до того, що Ваша душа «нафарширована» гарячістю по вінця. Ось і доведіть Йому, що це саме так.\nТакий штрих додасть нАчинка.\nСвяткова начинка у мене більш складна, щоденна – простіша, я би сказала, швидкісна.\nЯк завжди, я пропоную обидва варіанти. Вибирати Вам. Звісно, в залежності від важливості Вашого гостя.\nОтже, начинка солодка (святкова).\nКожна жінка, яка вважає себе господинею і прагне сердечного приятеля, може не мати черствого серця, але черству білу хлібину на кухні мати зобов'язана.\nОтже, витягуйте черству (але ж не поцвілу від давності!) хлібину і замочуйте у двох літрах теплого молока, додавайте одну склянку манки. І залишайте на півдня. Окремо збийте шестеро яєдь із півкілограмом цукру, пачкою маргарину, однією склянкою олії і все це додайте у розмоклий у молоці хліб. Добре перемішайте, додайте цедру лимона, трохи кориці і згасіть одну столову ложку соди.\nЯк на мене, воно вже таке смачне, що можна їсти сирим. Самому можна, але не експериментувати ж Вам з першого разу на Його шлункові. Для цього у Вас попереду – ціле життя.\nОтож добре змастіть холодну жаровню смальцем – і швиденько ховайте у розігріту духовку гусятницю із начинкою. Випікайте до рум'янцю. Але без фанатизму. Тобто не при 200 за Цельсієм.\nЦю ж страву при бажанні Ви можете зробити швидше – і не гірше. Отож, до справи.\nНАчинка швидкісна: четверо яєць збийте з півлітровою банкою цукру, додайте трохи солі, півлітри молока або кисляку, півлітрову банку білої муки (або манки). Трохи кориці, гашеної соди, пачку маргарину. І так само в духовку хвилин на 40.\nПовірте на слово: Ваш гість пальчики облизуватиме. На жаль, не Ваші. Свої. Від смакоти і задоволення.\nЯкщо ж Ваш обранець, борони, Господи, за формами своєї фігури наближається до фігури молодого Деміса Русоса, не додавайте в начинку цукру.\nАле майте на увазі, що несолодка начинка потребує гарніру. Якщо стушкувати курку чи бодай стегенця і викласти їх у тарілку зверху на начинку – то я вже не знаю, чи залишиться на цей вечір Вашим стегенцям бодай маленький шанс бути пізнаними ретельніше, ніж стегенця курячі. Направду.\nНе вірите – спробуйте.»\nЗвичайно, пані Марія запропонувала у своєї книзі дуже великий вибір як для одного вечора на двох, тому радить жінкам вибирати з усього цього асортименту найбільш смачне і багатозначне.\nЛюбі жінки 25+, ця книга саме для нас ( бо я так само належу до цієї вікової категорії). Повірте на слово: книга від якої неможливо відірватися. Не вірите?! Ваше право – перевіряйте!\nВід цього смачного й життєрадісного читання у вас не раз тектиме слинка із підборіддя – і аж до пазухи. Ну, й на здоров’я! Насолоджуйтеся смаком українського слова і українських страв від Марії Матіос!\nСама письменниця свій твір характеризує так :\n« Ця книжка – як саме наше життя:\nАле, як на мене, найбільш цікавим у ньому\nзалишається Людина і її Почуття.\nРешта – вінегрет…\nЯкщо Ви погоджуєтеся із цією сентенцією,\nзапрошую Вас на храм, кажуть у моїх Розтоках.\nТобто на гостювання, на банкет.\nБо де найкраще пізнаються люди?\nПід час спілкування-чаювання-чаркування.\nІ де почуєш найбільше житейських історій?\nЗвісно, за столом. І про що найчастіше?\nПро людські взаємини, звичайно, про кохання.\nНе мені Вам казати, що історія будь-чийого\nкохання – не завжди неповторна,\nале завжди неодмінно повчальна історія\nвзаємозалежності однієї людини від іншої;\nЦе – карколомний тайнопис пристрасті,\nзакони якої мало коли сусідять із логікою, розумом чи спокоєм.»\nІ веде Марія Матіос читача сторінками своєї книги у ритмі і в темпі гуцулки, зробивши йому розкішне храмування. Намагаючись зробити страви смачними, письменниця не лихословила, інгредієнтів не жаліла, не економила, не шахрувала, з важким серцем і з лихими думками не наближалася ні до письмового столу, ні до столу кухонного, майбутнього «споживача» не проклинала, не зневажала, лише до нього на «Ви» зверталася. А наприкінці ще щиро дякувала всім, хто відчуває запах і смак її слова, та бажала смачного читання!\nГалковська Н. Козачка: Поезії .- Чернігів: РВК «Деснянська правда», 1994.-88с.\nНа календарі вже жовтень… Природа, немов прагнучи продовжити своє життя, знаходить яскраві, соковиті фарби. Листя на деревах змагаються в багатстві відтінків: від скромних ніжно-жовтих до багряних і пурпурових. Настала найкрасивіша пора року, яку оспівували і продовжують оспівувати художники, композитори, поети.\nДе тебе згубила\nЧи в ранкових зимних\nЧи у сутінках\nТи котивсь – легка\nПо траві зів’ялій,\nМов сльоза з очей\nУ німоті круч\nІ той спалах\nАж до місячного\nЙ небо сіялося\nА коли крізь твоє\nПротекли шовки –\nЦей чудовий вірш належить талановитій чернігівській поетесі і письменниці Надії Галковській. Широким колам поцінувальників прекрасного вона відома як авторка слів знаменитої «Козачки», пісні, що облетіла всі світи, де тільки ступає нога українців. Надія Миколаївна - Лауреат багатьох премій і конкурсів. У 2009 році за активну творчу і громадську діяльність нагороджена Орденом княгині Ольги.\nОригінальним поглядом на світ і вмінням відтворити побачене несподіваними словами Надія Галковська вибудовує свій вимір, звертаючись до надчуттєвої суті. Що це: магія, чудо, казка, мрія, марення, уява, вигадка, загадка, спогад, пам’ять?..\nЯ – не бранка\nНа Полісся лечу,\nначе птах без упину.\nХай мій шлях зозулиний\nТа з вітрами\nНе піднось до чола,\nна волосся біляве,\nБо в очах мені світить\nкрізь темноту чужин\nМед гірких вуст чужих,\nпоцілункам не збутись.\nІ заради любові\nквітку зла не зрости,\nСлова в поезіях Надії Галковської ніби линуть з неба і лягають у рядок, як на нотний стан.\nЯ - жінка,\nможе й квітка,\nДо вуст твоїх\nможе й гілка,\nВербово обійму тебе\nможе й зірка,\nПромінням спалахну тобі\nможе й скрипка,\nТа не піду з життя твого\nБо ж квіткою стою я\nІ гілкою хитаюсь\nІ зіркою злітаю\nІ скрипкою співаю\nМузика вірна супутниця Надії Миколаївни, велика частина її душі. Крізь тонке мереживо її ліричної поезії ми постійно чуємо моління скрипки:\n« Пані Осене», - .\n« Пані Осене», -\nВ туманному мороці\nДе ж то мій Храм?\nВ листопадовій віхолі.\n« Пані Осене…» -\nА вуста мої ще\nТа гіркою калиною\nНе зірвіть, не стопчіть,\nВсе блукаю у луках,\nНа гуки і крики\nІ в мені\nОті два світи,\nДва безмежні оті,\n« Пані Осене,\nСправжня поезія до душ різних людей доторкується різними струнами, допомагає нам розібратися зі своїми почуттями.\nДо рук твоїх,\nяк ввійдеш в хату.\nЗелену гілку – пісню\nІ більш не треба вже\nЩоб не блукав твій\nСвітитимусь в пітьмі\nЧи я –\nНі, я –\nІ стану я\nЧи я не\nЧи ж я не\nПоезія Надії Галковської при всьому виході на загальноєвропейські, загальнолюдські домінанти, є не просто поезією українською, а поезією нашого Чернігівського, древнього Сіверського краю. Вона могла бути написана людиною, котра народилася й проживає в серці цієї сивої землі, в місті, де можна тихим осіннім надвечір’ям, під шелест жовтого падолисту на древньому Чернігівському Валу підійти отак-от просто до величного собору і доторкнутися долонею до стіни, яку мурували будівничі Великого князя Чернігівського Мстислава.\nВ ці чудові жовтневі дні не відмовите собі в задоволенні насолодитися витонченою поезією Надії Миколаївни Галковської.\nP.S. Надія Миколаївна - вірний друг нашої бібліотеки. Як голова обласних літературних конкурсів завжди підтримує талановиту молодь нашої області, з радістю ділиться з нею секретами своєї майстерності.\nКостюкович О. О. Їжа - італійське щастя [Те...\nТисяча журавлів: Антологія японської класичної...\nМатіос М. Кулінарні фіглі [Текст] / Марія Ма...\nГалковська Н. Козачка: Поезії .- Чернігів...