Вінниця: злочини без кари (Частина четверта)\nII. КРИМІНОЛОГІЧНИЙ ЗВІТ\nЗвіт про результати кримінологічного розслідування масових вбивств у Вінниці\nБерлін, 16 листопада 1943 р.\nЗ наказу голови Поліції Безпеки оберґрупенфюрера СС д-ра Кальтенбруннера Бриґада з розслідування вбивств Управління Кримінальних Розслідувань Райху, зформована під командуванням нижчепідписаного на прохання д-ра Веґнера (Waegner), голови відділу Охорони Здоров'я Райхсміністерства Окупованих Східніх Земель, вирушила до Вінниці. Завданням Бриґади було розкриття виявлених масових убивств шляхом об'єктивного, ретельного й сумлінного розслідування із застосуванням усіх потрібних допоміжних кримінологічних засобів. Бриґада з розслідування вбивств почала свою роботу 28 червня 1943 р. й скінчила її 18 жовтня 1943 р. Розслідування та спостереження привели до нижчеподаних висновків.\nВИЯВЛЕННЯ, РОЗТАШУВАННЯ Й РОЗМІРИ МАСОВИХ МОГИЛ\nВзимку 1942-1943 pp. командування німецької частини, розквартированої на Долинках, у передмісті Вінниці, було поінформоване цивільним українським населенням про масові поховання, розташовані на території саду, що використовувалась і охоронялась за більшовицьких часів НКВС (раніше відомим під назвою ЧК та ДПУ). Ця інформація була передана місцевому районному комісарові німецької цивільної адміністрації, який навесні 1943 p., коли потепліло, наказав почати розкопи. 25 травня 1943 р. було виявлено перші масові могили. Навіть нефаховий поверховий огляд тіл беззаперечно вказував, що смерть настала не від природних причин, а в наслідок убивства Таким чином інформація, одержана від цивільного українського населення, підтвердилась.\nПерші розкопи провадились під наглядом російського університетського професора д-ра Малініна з Краснодару та українського судово-медичного експерта д-ра Дорошенка з Вінниці, які також виконали судово-медичне обстеження перших 228 тіл. їхня робота 15 червня 1943 р. була прийнята німецьким судово-медичним експертом проф. д-ром Шрадером (Schrader) з Галле, а пізніше його помічником, доцентом університету д-ром Камерером (Camerer). Під час подальших ексгумацій та кримінологічного розслідування, яке було тим часом розпочате, із свідчень мешканців міста виплили відомості про наявність іще більшої кількости масових могил у двох інших місцях поблизу, а саме в південно-східній частині військового цвинтаря по Літинській дорозі та в Громадському парку навпроти. Ця нова інформація також була повністю підтверджена розкопами, початими в цих двох місцях.\nРозташування трьох ділянок масових поховань, як і деталі окремих могил, позначено на доданих малюнках та світлинах. Там таки показано й процес розкопів і значну кількість виявлених трупів та частин одягу.\nМасові могили позначені в порядку виявлення їх як ділянка І (Сад), ділянка II (Цвинтар) та ділянка III (Громадський парк).\nНа момент закінчення ексгумацій 3 жовтня 1943 р. виявлено таке:\nна ділянці І було 38 масових могил, які містили разом 5644 тіла, з них 33 були жіночі; на ділянці II було 40 масових могил, які містили разом 2405 тіл, з них 85 - жіночих; на ділянці III було 13 масових могил, які містили разом 1393 тіла, з них 31 -жіноче.\nЗагальна кількість тіл становила таким чином 9432, включно з 169 жіночими.\nУсі ями мали спільним те, що поверх шару тіл містився шар одягу. Ще в трьох ямах на ділянці І було виявлено лише частини одягу, взуття та документи.\nРЕЗУЛЬТАТИ ОГЛЯДУ ТІЛ\nУсі чоловічі тіла були одягнені; якість і стан одягу вказують, що належав він сільському населенню. Однак, з 169 жіночих тіл 49 були повністю роздягнені, тим часом як на інших були тільки спідні сорочки. Згідно з судово-медичною експертизою, голі й напівголі жіночі трупи належали до молодшої і середньої вікових груп. Більшість чоловіків мала від ЗО до 40 років. За єдиним винятком усі чоловічі трупи були зі зв'язаними за спиною грубою подвійною конопляною мотузкою руками. На 24 тілах були також пута на ногах; 7 зв'язані за передпліччя. На шиї двох тіл були удавки, а на кількох інших - петлі зі скручених хусток чи шалів. Три тіла, крім того, мали кляпи в роті. Однак, жіночі тіла, за рідкісним винятком, не були зв'язані.\nСудово-медичне обстеження виявило на задній поверхні шиї більшости трупів вогнепальні рани. Найчастіше траплялися (як не рахувати одиничних) подвійні рани, хоча були й випадки трьох і чотирьох пострілів у жертву. Майже всі випущені кулі застрягали в тілі. Виявлено лише кілька вихідних отворів. Два тіла знайдені з бічними пострілами крізь голову з вхідними отворами в правій скроні. Інше тіло мало вхідний отвір у лобній кістці, а вихідний - у потиличній. На одному тілі було виявлено два вихідних отвори в лобній кістці. У випадках пострілів у потилицю кульовий канал вів догори, як правило, під кутом 30-45 (за умови звичайного положення голови). Розташовані нижче рани спинного мозку, навпаки, мали більш горизонтальний напрямок кульового каналу.\nУсі вогнепальні рани були завдані дрібнокаліберними кулями, які постійно виявляли в тілах, звідки й можна було їх видалити, хоч і в досить деформованому вигляді. Ці кулі калібру 22 могли бути випущені як з рушниці, так і з пістолета. Кілька видалених куль, як і один набій того самого калібру, знайдений у масовій могилі, були перепроваджені в Технічний Інститут Кримінологічних Досліджень для експертизи.\nКрім описаних вище вогнепальних поранень, на 395 тілах було виявлено уламчасті переломи черепа в наслідок ударів тупим предметом, що призвело до смерти у випадках, коли постріли в задаю поверхню шиї не давали очевидного повного ефекту.\nОписані вище знахідки на тілах свідчать, що всі ці люди були вбиті.\nПри розпізнаванні жертв виникали значні труднощі, оскільки тільки в порівняно незначній кількості випадків на тілах можна було знайти посвідчення особи та інші документи, що давали б нам можливість одразу дійти певних висновків. Крім того, не було ні ювелірних виробів, ні інших цінностей, які могли б являти собою особливо важливі ознаки для ідентифікації. Ще одне ускладнення полягало в тому, що ексгумовані тіла могли лежати відкритими для розпізнавання членами родини тільки протягом короткого часу. У зв'язку з жаркою погодою їх доводилось якнайшвидше перепоховувати в нових могилах. Врешті, ще одна перешкода полягала в тому, що українське населення було так залякане попередньою діяльністю НКВС, навіть досі, що не зважувалося навіть пробувати щось певніше дізнатися про долю членів родини, заарештованих таємною поліцією в 1937 та 1938 pp. і відтоді безслідно зниклих.\nЦі труднощі пояснюють невелику кількість можливих випадків ідентифікації. Усього вдалося позитивно ідентифікувати 679 тіл на підставі таких ознак:\nа) незвичайні фізичні риси (ампутації, деформації, штучні кінцівки, стоматологічні ознаки) - 9 тіл;\nб) розпізнання членами родини одягу, білизни і т.д. - 468 тіл;\nв) виявлення документів - 202 тіла.\nІмена ідентифікованих додано в окремому списку. Впізнані жертви поділялись за такими ознаками:\nа) національність: українці - 490; поляки - 28; невідома - 161 (написання імен у цій групі свідчить, що більшість із них, очевидно, були українці);\nб) рід занять: колгоспники - 225; селяни - 54; робітники - 119; службовці - 92; інтеліґенція - 183.\nВідносна кількість колгоспників і селян серед усіх жертв, без сумніву, набагато вища. Опитані члени родин розпізнаних жертв досить часто зазначали, що їхні родичі були заарештовані разом з великою кількістю інших осіб - часом по 200 та більше, переважно колгоспників, селян, з місць їхнього проживання та найближчих околиць, і їх, очевидно, спіткала та сама доля. Крім того, майже всі частини одягу свідчили про належність їх сільському населенню. Методи ідентифікації показано на ілюстраціях.\nЧАС, МІСЦЕ І ВЧИНЕННЯ ЗЛОЧИНУ\nСвідчення членів родин жертв показували, що за небагатьма винятками арешти провадили службовці НКВС у 1937 та 1938 pp. Якщо арешт провадили не в самому місті, то заарештованих приставляли до Вінниці - або у в'язницю в приміщенні НКВС, або до міської тюрми. Майже в кожному випадку членам родини на запити про долю та місце перебування заарештованих з НКВС надходила відповідь, що жертва вислана в Сибір або на Крайню Північ на довгий реченець, як правило, на десять років без права листування. У значній кількості випадків таку інформацію давали дослівно через кілька днів після арешту, тоді як в інших - лише за кілька тижнів чи місяців. Точний час арешту зазначено у великій кількості протоколів обшуку, знайдених на тілах жертв. Деякі з цих протоколів тут відтворені. Службовці НКВС заповнювали під копірку протокол одразу після трусу і копію вручали майбутній жертві. Оригінал лишався в офіційному архіві. Дати, зазначені в протоколі обшуку, який провадився негайно, цілком збігалися зі свідченнями опитаних очевидців. Від часу арешту свідки вже не бачили заарештованих членів своїх родин і, після повідомлення НКВС про гаданий вирок на заслання, нічого про них не чули. Серед жертв у масових могилах Вінниці родичі, однак, знаходили своїх начебто висланих близьких.\nПроте, з часом, коли хвиля арештів спала і з НКВС поприходили відповіді про нібито заслання засуджених, значна кількість свідків дізналася про існування масових могил та про нічні перевезення тіл до цих місць. Ці чутки стосувалися саме тих трьох місць, де тепер виявлені численні масові поховання, у яких було 9432 тіла.\nНазвані три місця - Сад, Військовий цвинтар та Громадський парк - перебували під постійною охороною службовців НКВС. Під їхнім наглядом в'язні вдень копали ями. Вночі на охороню-вану територію в'їжджали криті й неосвітлювані вантажні машини, і ями заповнювались. Як правило, на наступний день після цього кілька службовців НКВС високої ранґи прибували на ці три місця й лишалися там протягом деякого часу.\nСад у передмісті Долинка, що раніш належав приватній особі, був конфіскований НКВС незадовго до описуваних подій; після цього навесні 1938 р. його обгородили дощаним парканом заввишки майже три метри. Щілини між дошками позабивали планками, щоб унеможливити будь-яке спостереження за Садом іззовні. Пізніше над засипаними масовими могилами були розплановані квітники, щоб створити подобу дитячого майданчика в обгородженій зоні. Однак, згідно зі свідченнями очевидців, сморід, який, просочуючись крізь землю, з'явився невдовзі, а також проведення дезинфекції зовсім не узгоджувались з такою версією. У Громадському парку, що його точніше називали «Парк культури та відпочинку», над масовими могилами спорудили розважальні та ігрові павільйони й тир. Поряд з похованнями зробили гойдалки й танцювальний майданчик.\nІнформація в попередньому параграфі повністю ґрунтується на включених до другого тому матеріялів розслідування показах таких свідків: Білецький, Клименко, Василь Козловський, Олекса Козловський, Олена Амосова, Трохим Амосов, Зівак, Скрепка, Старенець, Пономарчук, Пролінська, Бохан.\nЗгідно з їхніми свідченнями, вбивства мали відбуватись у 1937 і 1938 pp. Тільки в нечисленних випадках арешти й вбивства відбувалися пізніше.\nРезультати розслідування, проведеного незалежною групою, узгоджуються з цими висновками, згідно з якими жертви були поховані в могилах не менш як чотири чи п'ять років тому.\nБуло встановлено, що вбивства чинилися, як правило, у дворі будівлі НКВС у Вінниці, точніше - у частині двору, повністю оточеній автомобільними ґаражами. Ця ділянка, закрита від зовнішнього спостереження, була особливо придатна для виконання страт через розстріл у зв'язку з наявністю перед одним з ґаражів мийки для машин, за допомогою якої можна було раз-у-раз негайно змивати свіжі сліди крови. Під час стрільби весь час працювали двигуни кількох вантажних машин, готових до перевезення тіл, що заглушувало звук пострілів з дрібнокаліберної зброї. А проте не можна було зовсім уникнути того, щоб звуки кількох пострілів не донеслись до свідків.\nЦі висновки не виключають, однак, можливости, що окремі розстріли могли відбуватись і в кімнатах самого приміщення НКВС. Свідчення очевидців, крім того, вказують на вкрай брутальне ставлення до ув'язнених під час допитів; значна кількість жіночих трупів була знайдена повністю роздягненою. Усе це промовляє за те, що подеколи ця брутальність доводила до загибелі жертви в наслідок пострілу чи побиття; зокрема, у випадках з жінками, чиї тіла були знайдені голими, вбивству у приміщенні, очевидно, передувало роздягання й зґвалтування. Доказів того, що розстріли відбувалися і в міській в'язниці, немає.\nЗгідно зі свідченнями очевидців, масові могили не були місцями виконання страт. Свідки ніколи безпосередньо не спостерігали вивантажування мертвих тіл з машин нічних транспортів на місцях масових поховань. Свідок Опанас Скрепка бачив сліди крови на дорозі після проїзду одного з транспортів до Саду; пізніше їх засипав піском службовець НКВС який охороняв ділянку. Сліди крови також указують на те, що жертви перевозили вже після вбивства. Нарешті, знайдення лише нечисленних гільз у масових могилах також свідчить про те, що розстріли в значних маштабах тут не відбувалися. Лише кілька людей могли бути розстріляними біля масових могил - імовірно, ті, хто мусів заповнювати ями. Про це свідчить виявлення кількох жертв, закопаних ближче до поверхні, ніж основна маса тіл, похованих глибше.\nЯк правило, під приводом вивезення на заслання жертви виводили з в'язниці, зв'язували та збирали біля вантажних машин. Їхні речі, якщо вони мали ще щось, крім одягнутого на них, також були при них. В'язнів виводили після цього до частини двору, оточеної ґаражами, де їх убивали з дрібнокаліберної зброї і де тюремники могли скористатися з шуму двигунів вантажних машин, готових до перевезення. Черепи тих, хто ще подавав ознаки життя, розтрощували. Після розстрілів транспорт вирушав до масових могил. Під кінець поверх тіл кидали привезений з собою одяг, якого можна було таким чином позбавитись. Це пояснює виявлення шару одягу поверх самої купи тіл у кожній масовій могилі. Частини одягу, взуття та папери, знайдені в трьох ямах окремо від тіл, очевидно, були речами, вилученими в жертв перед самим ув'язненням і збереженими в офіційному сховищі, де вони із самозрозумілих міркувань і перебували під час убивств. Можливо, це робили для того, щоб уникнути підозри з боку невтаємниченого в'язничного персоналу. Тільки цінності та ювелірні вироби, відібрані в жертв, могли дістати цілком очевидне використання, хоч Комісія не має ніяких доказів цього. Якщо в'язні, на яких очікувала страта, перебували в міській тюрмі, їх також спершу перевозили у двір будівлі НКВС для розстрілу. Як засвідчив один з ув'язнених у той час у міській тюрмі свідків, серед в'язнів було загальновідомо, що таке перевезення - це дорога на смерть.\nНаступний опис вчинення злочину ґрунтується на свідченнях різних очевидців, інших доказах, а також на загальній картині, яка вималювалась під час розслідування.\nДля виконання страти вживали, найімовірніше, пістолети. Використання дрібнокаліберних гвинтівок явно ускладнювало та затягувало б справу. Судово-медичні експерти на підставі розташування й кута більшости ран, особливо повторних, дійшли тих самих висновків. Використання дрібнокаліберної рушниці важко собі уявити, особливо у випадках горизонтальних пострілів у спинний мозок. У таких умовах, за деякими винятками, звичайно, жертви мали бути застрелені в стоячому положенні. Той факт, що на декотрих тілах кульові канали мали діягональний напрям догори від потилиці, тоді як в інших були майже горизонтальні низькі рани спинного мозку, приводить лише до висновку, що різні кати застосовували різну техніку. Ті, хто стріляв у потилицю, були, без сумніву, досвідченіші. Випадки з путами на верхніх частинах рук на додачу до зап'ястків також свідчать про те, що такі жертви зустріли свій кінець у ще незвичайніший спосіб. Те саме стосується і жертв з удавками та зашморгами з шалей та хусток навколо шиї або кляпами в роті. Нагота великої кількости жіночих трупів, переважно молодшого й середнього віку, ледве чи може привести до якогось іншого висновку, крім того, що ці жінки були зґвалтовані перед убивством. Іншого ймовірного пояснення тому зовсім відмінному виглядові, у якому були знайдені тіла старших жінок та чоловіків, у всякому разі не знайдено.\nПІДОЗРЮВАНІ В ЗЛОЧИНІ\nОбговорювані в попередніх розділах докази переконливо доводять установлений факт, що злочин міг бути вчинений лише службовцями НКВС. Остаточні докази цього ще раз коротко подано нижче:\n1. Жертви були заарештовані службовцями НКВС у 1937 і 1938 pp.\n2. Жертви були перепроваджені до в'язниці НКВС і частини міської тюрми, відведеної для в'язнів НКВС.\n3. Через певний проміжок часу після арешту представники НКВС відповідали на запити родичів жертв, що тих у Вінниці вже немає і що вони вислані на заслання на кілька років без права листування.\n4. У кількох випадках, однак, родичам недвозначно було сказано, що вони вже ніколи не побачать своїх близьких.\n5. У час, коли розгорталися арешти й поширювалися пояснення про уявні заслання, у дворі НКВС бриґада з розстрілів безперервно провадила страти.\n6. У той час, коли це діялося, на трьох ділянках масових могил під наглядом і постійним спостереженням за територією службовців НКВС викопувались ями. Крім того, Сад незадовго перед тим був конфіскований НКВС та оточений високим парканом.\n7. Після встановлення охорони НКВС і викопування ям розпочались нічні поїздки вантажних машин з тілами. Як правило, наступного дня на місцях масових поховань з'являлись службовці НКВС високої ранґи й перебували там протягом певного часу.\n8. Ордери НКВС на арешт, документи про ув'язнення, а також посвідчення особи жертв, датовані виключно періодом до арешту, - усі знайдені на місцях масових поховань, - чітко вказують на безпосередній зв'язок в'язниці НКВС з масовими могилами.\nКотрі саме із службовців НКВС особисто вчинили злочин, тепер установити неможливо, оскільки відсутні прямі свідки розстрілів, а винні учасники злочину, рятуючись від полону, покинули територію, окуповану німецькими військами.\nПередусім за масові вбивства у Вінниці відповідають, без сумніву, старші на той час керівники НКВС. Абсолютно зрозуміло, що масові вбивства, з усіма потрібними для цього приготуваннями й ресурсами, не могли чинитись без відповідних указівок службовців НКВС найвищих ранґ.\nУ проханнях про перегляд справ у всіх випадках було відмовлено, а на запити надходила все та сама брехлива відповідь, яку вже давав НКВС, а саме, що запитувана особа вислана на довгий час без права листування. На листи, адресовані безпосередньо Сталіну чи Калініну, надходила така сама відповідь. Тільки один свідок, Ганна Годованець, одержала відповідь на своє прохання, адресоване Сталіну, від Генерального Прокурора СРСР Вишинського, де було сказано, що її чоловіка звільнено. Однак, ця відповідь була неправдою, оскільки п. Годованець не бачила свого чоловіка від його арешту. Проте вона знайшла його одяг у масовій могилі, переконавшись таким чином, що насправді він був убитий.\nЩоб виявити й зрозуміти мотиви масових убивств, треба розглянути звинувачення, висунуті під час арештів. Щодо цього одержано такі результати.\nАбсолютна більшість жертв не мала за собою ні кримінальних, ані політичних злочинів. У дійсності вони вважали себе цілком невинними, і для членів їхніх родин досі незрозуміло, за що в них відібрано свободу, а пізніше - і життя. Пояснення, яке давалося під час арешту, зводилося до того, що вони були «ворогами народу».\nУ кількох випадках арешти ґрунтувались на явно випадкових повсякденних подіях. Жертви були начебто відповідальні за хворобу коней або змінили місце праці, щоб краще забезпечити свої сім'ї. Інші, своєю чергою, були звинувачені в тому, що продавали на базарі сільськогосподарські продукти, які виявилися зіпсованими чи пересоленими. Навіть листування з родичами, що жили в Румунії, Польщі, Німеччині, Англії чи Сполучених Штатах, було достатньою причиною для арешту.\nОднак, частіше за підставу для арешту правили доноси, зроблені особистими ворогами.\nПорівняно велика кількість жертв терпіла також за свою віру. Крім чотирьох упізнаних священиків, не менш як 30 інших духовних осіб були заарештовані й убиті в той час. Тільки в містечку Калинівці 8, а через півроку - ще 16 колишніх духовних осіб, що заробляли на прожиття працею лісорубів, заарештовані разом із священиком Мискієвичем, який був знайдений забитим. Частини риз, як і церковні печатки та хрести, виявлені в масових могилах, дають усі підстави вважати, що й ці духовні особи були вбиті. Крім того, немало й мирян було заарештовано за їхні релігійні переконання та діяльність. Деякі відмовились перестати ходити до церкви або брали участь у молитовних зібраннях та співали в церковному хорі, в інших просто було Святе Письмо або вони підтримували стосунки з колишнім священиком. Тільки в одному селі Лозна Уланівського району було заарештовано й начебто вислано 19 осіб за їхню приналежність до секти, яка мала назву «Істинно Греко-Православні Селяни Архангела Михаїла та Святого Духа». Багатьох з них упізнали члени родин серед забитих жертв. Немає жадного сумніву, що решту спіткала та сама доля.\nВелика кількість вервиць, релігійних амулетів та рукописних релігійних текстів, знайдених серед тіл, свідчить про те, що ще більше людей було знищено за відданість своїй вірі.\nЗагалом можна дійти висновку, що в кожному окремому випадку будь-які обґрунтовані підстави для позбавлення волі й життя громадян цивілізованого суспільства, яке керується конституцією і законом, були повністю відсутні. Таємність убивств і поховання жертв також свідчать, що ці останні не вчинили ніякого переслідуваного законом злочину, а отже, їхні справи не могли розглядатися звичайним судовим порядком. Таким чином дії НКВС щодо українського населення слід розглядати як холоднокровне вбивство й тероризм, єдиною метою якого було довести населення до стану страху й стероризованости, щоб тримати його таким чином у покорі.\n[Підпис] Клясс (Class),\nПротокол дослідження боєприпасу дрібного калібру, знайденого в масовій могилі, у Технічному Інституті Кримінології Управління Кримінальних Розслідувань Райху\nТехнічний Інститут Кримінології Поліції Безпеки Управління Кримінальних\nЩоденник № 1/4467, 1943 ТІК\nБерлін С 2, 19 листопада 1943 р.\nWerderscher Markt 56, Tel.\nПри листуванні посилатись на зазначений нумер\nДо: Центрального Державного Управління боротьби з тяжкими злочинами, Берлін\nСтосовно: Дослідження боєприпасу малого калібру\nЗапит від 9 листопада 1943 р.\nДодаток: Один набій малого калібру\nДоданий набій був ретельно досліджений. Він являє собою до-вгоцівковий набій калібру 22, яким можна стріляти як з дрібнокаліберної гвинтівки, так і зі спортивного пістолета та іншої ручної зброї. У зв'язку з відсутністю на набої будь-яких міток від заряджання зробити які-небудь висновки щодо типу застосовуваної зброї неможливо.\nВага дрібнокаліберного набою становить 3,477 г. Куля, вагою 2,554 г, зроблена з олив'яно-стибійового стопу з умістом стибію 0,9 %. У порожнині набою містяться сірувато-зелені довгасті кристали бездимного пороху загальною масою 67 мг. Непошкоджена капсуля, виготовлена сухим штампуванням, складається з фульмінату ртуті. Гільза виготовлена з лятуні й не має ніяких позначок на своїй основі.\nНімецькі збройові фабрики не виготовляють боєприпасів дрібного калібру з капсулями з фульмінату ртуті від березня 1930 р., застосовуючи лише синоксид, що запобігає окисленню металю. Латунні гільзи вже протягом довгого часу застосовують тільки в набоях з надслабим пороховим зарядом, призначених для стрільби в приміщенні Для багатозарядної зброї використовують дрібнокаліберні нікельовані мідяні набої. У деяких моделях однозарядної зброї застосовують мідяні набої. Крім того, набої дрібного калібру, виготовлені в Німеччині, мають на основі торговельну марку фабрики-виготовлювача. Тільки у виняткових випадках торговельна марка не позначається, наприклад, при закордонних поставках, коли замовник наполягає, щоб на основі гільзи не було торговельної марки.\nВищенаведені результати дослідження переконують, що розглянутий дрібнокаліберний набій не є продукт німецького виробництва. Інформація, одержана на наш запит з Rheinisch-Westfalischer Sprengstoff AG (Райн-Вестфальська Корпорація Вибухівки) стосовно наявних відомостей про російські боєприпаси дрібного калібру, близька до результатів дослідження розглянутого набою. Отже, немає підстав для сумніву в тому, що надісланий нам набій виготовлено в Радянській Росії Дані про рік виготовлення дістати неможливо, бо додаткових відомостей про зміни в технології виробництва дрібнокаліберних боєприпасів у Радянській Росії в нас немає.\nЗа [підпис] д-р Шаде (Schade).\nПротоколи поліційного розслідування\nУправління Кримінальних Розслідувань Райху Вінниця\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 29 червня 1943 р.\nУкраїнець, Василь Козловський, робітник, народився в 1923 р. у Вінниці, проживає з батьками у Вінниці на Підлісній вул., 1, на допиті засвідчив таке.\nЯ живу поруч з цвинтарем НКВС по Літинській дорозі. Стосовно історії цієї ділянки землі можу сказати таке. Я досі пригадую з шкільних років, що на цій землі був фруктовий сад, який охороняв сторож. На його території жив муляр на ім'я Мазлов. Робітників у сад присилали з міської ради. Я не знаю, чи сад належав Мазлову. Можливо, ця земля колись належала родичам чи друзям Мазлова, і той пізніше лишився жити на ній. Мазлов часто бував дуже п'яний. Усі свої заробітки він пропивав. Заробляв він добре. На запитання, чи вистачало Мазлову заробітків, щоб сплачувати свої видатки, я б сказав, що це цілком можливо. На одяг він не витрачав нічого. Ходив у лахмітті. Мазлов був одружений. Його перша дружина померла приблизно в 1935 р. Після цього він жив неодружений з різними жінками. Часто він бив їх, коли був п'яний, і вони покидали його. Про його особисті схильності я не знаю нічого.\nМазлов залишив сад близько 1937 р. і переїхав у місто ближче до Бугу. Його точної адреси я не знаю. Після того, як Мазлов звільнив ділянку, НКВС привезло дошки й побудувало навколо неї високу огорожу. Її зробили так, що поверх щілини між сусідніми дошками була набита третя, тож заглянути в обгороджену територію іззовні було неможливо. Отже, спостерігати, що відбувалося всередині, не можна було. Єдине, що можна було бачити, це комісарів НКВС, які приїжджали на машинах на ділянку вдень. Що вони робили там, я не знаю. Оскільки зсередини час від часу чувся собачий гавкіт, було відомо, що ділянку охороняє сторож із собакою. Сторожа я знав в обличчя. Імени його не знаю. Він був неприємний чоловік. Обличчя його було вкрите віспинами та ластовинням. Раніше він служив у міліції, потім у НКВС. Він носив форму НКВС і пістолет. Він жив на цій землі і не був одружений. У всякому разі я ніколи не бачив ніяких ознак того, що він мав дружину. Я не думаю, що він зараз у Вінниці. Я не бачив його два роки.\nСтосовно того, що я знаю про мету, з якою цю землю використовував НКВС, то можу сказати, що загальна думка була така, що там, мабуть, ховають людей, оскільки після спорудження огорожі стояв сильний сморід, особливо навесні. Можна було також бачити, що землю всередині дезинфікували, бо під огорожу протікали великі калюжі вапна. Про рух у цьому районі я знаю лише те, що вантажні машини приїжджали ввечері та вночі. Я, проте, не можу сказати, чи були вони навантажені чи порожні, відкриті чи закриті. Ніхто не наважувався підходити до входу, щоб роздивитися більше. Я також чув, що на ділянку вдень приходили робітники із заступами та іншими інструментами. Сам я ніколи цього не бачив. Хто саме сказав мені це, я не пригадую. Я повинен також додати, що ніколи не чув ніяких пострілів з ділянки. Я не знаю нікого, хто працював у НКВС і зараз перебуває у Вінниці чи поблизу. Я був тоді ще малий і тому не знаю імени жодного з працівників НКВС. Не знаю я також нікого, хто мав би більше відомостей про ділянку, бо ніхто не відважувався виявляти особливе зацікавлення, боячись бути заарештованим і розстріляним НКВС. Може, мої батьки краще пригадають окремі подробиці. Більше мені нема чого додати.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав [підпис] Козловський\nПерекладач: Свідка відпущено:\n[підпис] Шредер (Schroder) [підпис] Лянґе (Lange)\nБриґада з розслідуваня вбивств «Вінниця» 29 червня 1943 р.\nУкраїнець, Олекса Козловський, санітар психіятричної лікарні, народився в 1884 р. у Вінниці, проживає у Вінниці на Підлісній вул., 1, на допиті засвідчив таке.\nЗа царя земля так званого цвинтаря НКВС належала громаді людей, що становила якусь релігійну секту. Переважно це були члени сім'ї Стрилових, які й досі живуть у місті біля двох мостів через Буг. Сторожем у них працював якийсь Мазлов. Коли владу захопили Совєти, землю в цих людей відібрали. Мазлову дозволили жити там далі.\nДесь навесні 1938 р. землю конфіскував НКВС. Мазлов також мусив покинути ділянку. Була споруджена дощана огорожа, яка не давала змоги бачити нічого іззовні. Після цього ночами на ділянку почали приїжджати криті брезентом вантажні машини. Я ніколи не чув ніякого шуму. Я також ніколи не чув ніяких стогонів чи пострілів з ділянки. Вантажні машини приїжджали, як правило, між 11-ю вечора і 4-ю ранку. Вдень я не раз здалеку бачив, як людей з лопатами під охороною приводили й привозили на машинах на ділянку. Це були в'язні, очевидно з міської тюрми. Я не знаю, чи мав Мазлов щось з НКВС. На запитання, чи не знаю я когось, хто знав би більше про те, що відбувалося на ділянці та навколо неї, я можу назвати Скрепку, який живе на Підлісній вулиці. Скрепка працював сторожем за ділянкою і мусів щось бачити звідти між деревами. Він був також єдиний, кому дозволялося ходити вздовж огорожі цвинтаря НКВС. Я не знаю нічого про теперішню долю жадного з тих, хто бував на цій ділянці\nУкраїнка, Надія Козловська, народилася 28 липня 1912 р. у Вінниці, проживає з батьками у Вінниці на Підлісній вул, 1, на допиті засвідчила таке.\nНавесні 1938 р. Мазлов був змушений покинути цю ділянку. Після цього НКВС поставило огорожу. Я ніколи не цікавилася, що там робилось. Удень я працювала бухгалтером і вдома ніколи не бувала Рано ввечері я лягала спати, бо маю слабке здоров'я. Звичайно, кілька разів уранці я бачила, як на ділянку приїжджали машини. Я ніколи не чула ніяких стогонів чи пострілів. Діти казали, що часом при нагоді їм удавалося заглянути понад огорожею і вони бачили гру в м'яча Я нічого не можу більше додати з цього приводу. Я не знаю нікого, хто належав би до НКВС і досі перебуває в місті чи поблизу.\nПрочитала, з написаним згодна, підписала [підпис] Козловська\nУкраїнка Олена Амосова, дівоче прізвище Глухенька, народилася в 1899 р. в Літині, проживає у Вінниці на Літинській дорозі, 42, на допиті засвідчила таке.\nЯ живу за цією адресою з чоловіком протягом 23 років. Наше помешкання розташоване біля так званого цвинтаря НКВС. Такий собі Мазлов, який раніше жив на цій ділянці, був змушений покинути її, я точно пригадую, у 1938 р., приблизно навесні 1938 р. Землю конфіскував НКВС. Поставили огорожу, крізь яку нічого всередині роздивитися не можна була\nБудували огорожу в'язні. Скоро після того почали приїздити на ділянку вантажні машини, зокрема і вночі Що в машинах - роздивитися було неможливо.\nУдень я також бачила людей з лопатами, які прибували на ділянку. Комісари НКВС з'являлися на ділянці вдень. Я також чула постріли, про які мій син сказав, що там є стрільбище. Ні я, ні мій син цього не бачили. Я ніколи не чула стогонів чи голосних криків людей.\nЯ також не знаю нікого, кому могло б бути відомо про події на цій ділянці. Я хочу додати, що якось чоловік у цивільному зайшов до мене і питав за житло. Тоді він також розпитував мене, що це там будується та що саме відбувається на цій ділянці. Раніше я ніколи цього чоловіка не бачила. Пізніше я кілька разів зустрічала цього чоловіка в місті, однак, вже у формі НКВС. Отож тепер я розумію, що тоді він тільки хотів випитати, чи ми знаємо про те, що там відбувається. Мені більш нічого додати.\nПрочитала, з написаним згодна, підписала [підпис] Амосова\nУкраїнець, Трохим Амосов, комірник на цегельному заводі, народився у Вінниці в 18% р., проживає у Вінниці на Літинській дорозі, 42, на допиті засвідчив таке.\nЯ живу за названою адресою біля так званого цвинтаря НКВС з дружиною протягом 23 років. Раніше на цій землі був фруктовий сад. Навесні 1938 р. він був конфіскований НКВС і навколо нього побудували огорожу. На запитання «навіщо?» відповідали, що діти крадуть фрукти й цьому треба запобігти.\nПісля того, як побудували огорожу, у темряві, часто під ранок, почали приїжджати вантажні машини, які заїжджали на ділянку, не засвічуючи фар. Я ніколи не чув ніякого шуму, стогонів чи пострілів. Я також не знаю нікого, кому могло б бути відомо, що відбувалося на цвинтарі.\nЯ не знаю нікого з працівників НКВС, хто залишився б у місті. Ця нічна діяльність, про яку я вже розповів, тривала постійно до 1941 р. Я не можу сказати, чи це відбувалося кожної ночі, бо я також працював ночами. Я ніколи не бачив, щоб удень хтось приходив на ділянку з лопатами.\nЯ хочу додати, що після дощу й навесні від ділянки йшов страшенний сморід, тож можна уявити, що там діялось. Щодо того, як реаґувало населення на припущення про можливу діяльність там, то мушу сказати, що ніхто не зважувався говорити про це, а всі тримали свої здогади при собі. Більше мені нічого додати.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав [підпис] Амосов\nЗа правильність попередніх протоколів:\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 30 червня 1943 р.\nУкраїнець, Петро Зівак, поденний робітник, народився у Вінниці в 1908 р, проживає на Літинській дорозі, 46, на допиті засвідчив таке.\nЯ живу з матір'ю в будинку № 46 на Літинській дорозі від самого народження. Цей будинок стоїть на віддалі приблизно 50 метрів од місця, де знайдено тіла. Десь у кінці 1937 - на початку 1938 pp. сад росіянина Стрелкова оглядали люди з НКВС. Зараз я не можу точно вказати час. Трохи пізніше сад обгородили майже чотириметровим парканом. Тоді ж було виставлено охорону, тому ніхто не міг навіть наблизитись до ділянки. Я тоді працював у П'ятничанському лісництві, так що сам з вартовими не розмовляв. Однак, люди казали, що, як розповідала охорона, там буде розпляновано парк. Пізніше ділянку охороняли двоє вартових, які лишалися всередині огорожі. Звідти часто також було чути собачий гавкіт. Я працював у названому лісництві аж до приходу німецьких військ. Отже, мені доводилось виходити з дому рано-вранці й повертатися пізно вночі. Тому я не бачив ніяких машин, що приїжджали б на ділянку. Проте раз я чув, як якісь люди, що виходили з кіна і чиїх імен я не знаю, казали, що якісь вантажні машини приїжджали на ділянку після настання темряви. Я мушу поправитись: на початку 1939 р. я захворів і тимчасово залишив лісництва На той час я працював візником. Отже, одного разу я вів коня, якого тримав біля дому на випасі, і той поскакав у напрямку огорожі. Розгублений, я побіг наздоганяти його, і коли біг, чув, як на повороті з Літинської дороги до ділянки стала вантажна машина, посигналила і в'їхала на ділянку, не засвічуючи фар. Ворота були відчинені, і я чув, як машину розвантажували і як невдовзі вона від'їхала до міста. На питання, які саме звуки я чув під час розвантажування, я зараз уже точно відповісти не можу. Тоді в мене просто склалося враження, що з машини щось скидають. У неділю, коли я не працював, бачив високопоставлених службовців НКВС, які кілька разів в'їжджали на ділянку в машинах. Вони лишалися там протягом 15-20 хвилин. Тоді ж я чув постріли з дрібнокаліберної зброї за огорожею.\nБільше мені нічого додати і я присягаюсь, що розповів усю правду.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав [підпис] Зівак\n[підпис] Нойманн (Neumann) [підпис] Лянґе (Lange)\nУкраїнець, Опанас Скрепка, оцінювач на ринку, народився в 1886 р. в Полтаві, проживає у Вінниці на Підлісній вул, 10, на допиті засвідчив таке.\nЯ живу у Вінниці з 1921 р. За фахом коваль. З 1923 до 1933 р. я працював ковалем при пожежній дільниці у Вінниці. З 1934 р. я сторожував від міста фруктовий сад на Літинській дорозі перед цвинтарем НКВС. Там я був аж до приходу німецьких військ. Зараз працюю при фінансовому відділі збирачем плати за місце на ринку. Я одружений, дітей не маю. До комуністичної партії я ніколи не належав. Я ніколи не брав участи в політичній діяльності. Як і всі, хто працював, я тільки мусів бути членом профспілки.\nНа запитання, що я бачив за час моєї служби сторожем фруктового саду біля цвинтаря НКВС, можу відповісти, що в березні 1938 р. ця земля була обгороджена дерев'яним парканом, побудованим НКВС. Я був цікавий і розпитав столяра, який його робив. Той мені відповів, що там має бути дитячий будинок чи майданчик. Через місяць я заліз на дерево біля огорожі, що оточувала ділянку. Зразу біля огорожі, з того боку, що далі від міста, я побачив шість ям приблизно по три квадратні метри кожна. Майже через рік я ще раз заліз на дерево й побачив далі новий ряд ям, який ішов під кутом до огорожі, що виходила до міста. Тут я повинен додати, що я бачив, як ночами приїжджали машини і щось розвантажували на ділянці. Я чув звуки падіння чогось важкого, з чого дійшов висновку, що в ями кидали якісь тіла. Що робилось на ділянці, я бачити не міг. Уранці після приїздів вантажних машин на ділянку я бачив сліди крови на Літинській дорозі, що вели до ділянки НКВС. Після цього на світанку підрозділ вартових НКВС засипав криваві сліди піском. Я ніколи не простежував, звідки ці сліди йдуть. У будь-якому разі сліди вели за межі цвинтаря. Вдень я тільки міг бачити кількох комісарів НКВС, які в'їжджали на ділянку в машинах Охорона пильнувала внутрішню і зовнішню територію. Перебувати біля ділянки нікому не дозволялося. На питання, як же мені вдалося залізти на дерево, можу відповісти, що це було вночі і що я тоді скористався з того, що вартовий не обходив ділянку, як належало.\nХочу також додати, що після того, як після приходу німецьких військ паркан повалили, я помітив, що вздовж огорожі, яка йшла ближче до міста, був викопаний новий ряд ям. Було видно ще свіжі могили. Копати їх могли в 1940 чи 1941 р. Чи копали могили в центрі ділянки, я сказати не можу.\nЯ не знаю службовців НКВС на імена, тільки кількох - в обличчя. Я не знаю, чи хтось із них лишився в місті. Я тільки бачив кілька разів у місті декого з міліції, що підлягала НКВС. Я не знаю ні їхніх імен, ні де вони живуть.\nНа ваше запитання я заявляю, що служив в армії Петлюри, яка боролась у 1917 та 1918 pp. за незалежність України та проти більшовиків. Я потрапив у полон і був засуджений до п'яти років в'язниці. Я відсидів два з половиною роки і був звільнений у 1922 р. Більше я у в'язниці не був. Одного разу в 1938 р. мене затримав НКВС і я провів дві години в будинку НКВС. Я не давав людям НКВС викопувати сосонки з ділянки, яку охороняв, і пересаджувати їх на цвинтар. Мені тільки сказали, що я не можу забороняти їм це робити, а мушу мовчати. Більше мені нічого сказати.\nНа запитання, чому я не повідомив про події на цвинтарі, я повинен сказати, що вже інформував міського голову під час розкопів у тюрмі Чому з цієї інформації не було зроблено висновків раніше, я не знаю. Мені більше нема чого додати.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав [підпис] Скрепка\n[підпис] Гаваленко (Havalenko) [підпис] Лянґе (Lange)\nБригада з розслідування вбивств «Вінниця» 30 червня 1943 р.\nУкраїнка, Марія Пономарчук, заміжня, народилася 8 лютого 1895 р. в Мармуліївці, проживає у Вінниці на Літинській дорозі, 44, викликана для свідчень і, будучи ознайомлена з предметом розслідування, посвідчила таке.\nЯ живу на Літинській дорозі у винайнятому помешканні з 1927 р. Моє житло міститься приблизно на віддалі 300 метрів од цвинтаря НКВС. До початку квітня 1938 р. це був сад українця Мазлова. У квітні 1938 р. він переїхав до старого міста. Обгороджування саду почалося на початку березня. За роботою наглядали працівники НКВС. Працювали, мабуть, в'язні НКВС. Я не раз бачила, що ділянку охороняли вдень і вночі люди у формі НКВС. Місцеве населення не знало, що саме будується за огорожею. Проте навіть тоді казали, що коли НКВС будує щось, то напевно нічого доброго. Хоча поширювалися чутки, що будується дитячий майданчик, але люди не вірили цьому. Я сама бачила багато разів, як дві вантажні машини, повністю завантажені, в'їжджали на цвинтар. Я не знаю, що саме вони везли, бо машини були криті брезентом. Іноді начальство з НКВС також приїжджало на машинах. Я ніколи не чула ніяких пострілів. Але ще тоді була впевнена, що там ховали тих, кого розстріляв НКВС. Після приходу німецьких військ огорожу з ділянки розібрали. Могил тоді видно не була Хоча багато людей казали солдатам, що там, мабуть, є могили, вермахт нічого не робив.\nБільше мені нема чого сказати з цього приводу. Все, що я розповіла, - щира правда.\nПрочитала, з написаним згодна, підписала +\nПерекладач: Vakh. Bratiur Ґроте (Grote)\nБригада з розслідування вбивств «Вінниця» . 1 липня 1943 р.\nСтарша куховарка, Євгенія Пролінська, дівоче прізвище - Андрохович, народилася 23 березня 1897 р. в Станиславові, Галичина, Австро-Угорщина (тепер м. Івано-Франківськ в Україні. - Ред.), римо-католичка, полька за національністю, колишня піддана Австро-Угорщини, від заміжжя - радянська громадянка, проживає на вул. Котляревського, 10-а, будучи ознайомлена з предметом розслідування, засвідчила таке.\n...Перед тим, як закінчити свідчення, я хочу коротко викласти деякі відомості стосовно масових могил. Восени 1938 р. я працювала медсестрою в місцевій лікарні на вул. Пирогова. Лікарня розташована безпосередньо побіля російського цвинтаря, у передмісті Каліча. Тоді я мала переважно нічні чергування. Під час таких чергувань я спостерігала таке.\nБлизько півночі лікар з в'язниці НКВС нерідко з'являвся в лікарні й викликав могильника, який мав приміщення в лікарні, де й мешкав. Тюремний лікар був у формі НКВС, поверх якої носив цивільний плащ. Очевидно, він не хотів бути впізнаним. Лікар наказував могильникові взяти кілька заступів, і обидва вирушали на цвинтар. Оскільки тоді я вже втратила свого чоловіка - він був заарештований НКВС 20 грудня 1937 p., - була більш ніж цікава до таємної діяльности НКВС та його поплічників. Аби переконатись, що тюремний лікар прямував на цвинтар, одного разу о другій чи третій ранку я скинула свій білий сестринський халат, одягла темне пальто, щоб не бути поміченою в темряві, і крадькома пішла до кладовища. Лікарня стоїть приблизно на віддалі 100 метрів од цвинтаря. Я стала, не доходячи десь 20 метрів до кладовища, почувши зовсім близько розмову. Однак, вона була така тиха, що я нічого не могла зрозуміти. Я гадаю, що розмовляло до десяти осіб. На відстані кількох метрів від них я побачила дві вантажні машини. Вони були криті брезентом. Що було в машинах, не знаю. Я думаю, однак, що це була партія в'язнів, які померли у в'язниці НКВС і яких тепер ховали на цвинтарі. Мушу поправитись. Я не вважала, що ці в'язні померли в НКВС, але були замучені на смерть або страчені. Якби ці в'язні померли від природних причин, їх можна було б ховати відкрито, а не потай уночі. Коли я помітила, що люди, які розмовляли, наближаються до вантажних машин, перелякалася, що мене буде викрито. Тому повернулася до лікарні.\nНаступного дня - це було десь у жовтні 1938 р. - рано-вранці я йшла на роботу повз цвинтар, як звичайно. Щоб пересвідчитись у тому, що я бачила, того ранку я пройшла прямо через цвинтар. Тут я повинна завважити, що цю частину цвинтаря охороняв міліціонер, а не НКВС. Усе ж таки я могла ясно бачити з віддалі близько десяти метрів, що площа приблизно в три квадратних метри була свіжоскопана й розрівняна з навколишньою землею. За кілька днів до того я бачила на цьому самому місці викопану могилу. Того дня я запитала в могильника, що відбувалося на цвинтарі попередньої ночі. Він одповів мені щось на зразок: «Це не ваша справа і вас не стосується!» Мушу сказати, що я вже боялася розпитувати його про це далі, бо він міг запідозрити, що я цікавлюсь такими речами. Я ніколи не чула жадних пострілів на кладовищі. Описане повторювалось на цвинтарі багато разів.\nУ зв'язку з цим хочу також додати, що я уважно приглядалась до подібних масових могил навпроти, через вулицю. Точніше, це було місце, де стоять гойдалки. Наскільки я тепер можу пригадати, був січень, лютий та березень 1939 р. На питання, чи не чула коли-небудь, щоб в'язнів розстрілювали на згаданих цвинтарях, мушу визнати, що своїми вухами я ніколи не чула стрілянини. А проте чула від інших, хто жив позаду цвинтаря, де мішаний цвинтар, що там розстрілювали в'язнів починаючи з травня і до кінця 1938 р. Сама я ніколи цього не бачила. В'язнів ніколи не розстрілювали на російському цвинтарі, про який ішла мова, бо інакше люди, що жили поруч, знали б про це.\nВиходячи зі сказаного, я переконана, що мій чоловік не може бути в Сибіру. Радше можна дійти висновку, що він серед забитих в'язнів на одному із цвинтарів.\nЯ була б рада розповісти вам докладніше про діяльність НКВС, якби знала більше.\nПрочитала, з написаним згодна, підписала [підпис] Євгенія Пролінська\nСвідка відпущено: Люкс (Lux)\nСлідчий та перекладач\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 2 липня 1943 р.\n1 липня 1943 р. українець, Петро Бокан з Вінниці, вул. Садков-ського, 2, з'явився на військовому цвинтарі й зробив заяву стосовно додаткових могил НКВС. Бокана було викликано на 3 липня 1943 р.\nСекретар кримінологічної групи\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 3 липня 1943 р.\nБухгалтер, Петро Бокан, народився 1 липня 1899 р. в Пикові Пиківського району, проживає у Вінниці на вул. Садковського, 2, засвідчив таке\nЯ - українець. Закінчив чотири кляси початкової школи. Після школи працював у різних місцях. У 1918 р. тут, у Вінниці, я одружився з українкою, Катериною Омельчук. У мене двоє дітей. Майже до самої війни я працював секретарем на бензосховищі.\nПісля приходу німецьких військ я займав різні посади в німецькій адміністрації. Зараз працюю бухгалтером у Вінницькій міській управі.\nПро політичні погляди та військову службу.\nЯ ніколи не був політично активний. Я також ніколи не був членом комсомолу.\nЗ березня 1919 до липня 1920 р. я служив у війську Петлюри. Я також брав участь у різних діях проти більшовиків. У бою біля Старокостянтинівки я потрапив у полон. Разом з іншими полоненими мене ув'язнили в таборі. Більшовики якраз тоді формували армію, і в'язням була надана можливість вступити туди. Щоб дістати свободу, я також записався добровольцем.\nУ 1920 р., відслуживши в російській армії сім місяців, я за станом здоров'я звільнився.\nПід час теперішньої війни мене не призивали.\nСтосовно даної справи.\nУ 1937 р. я жив на вул. Рози Люксембург. Батьки моєї дружини жили тоді на Слов'янці, передмісті Вінниці. Тоді я часто відвідував їх. Найчастіше я ходив через цвинтар, оскільки це була набагато коротша дорога. Я не раз бачив, як на місці, де тепер знайдено тіла, були викопані ями. Часто я повертався близько 8 години вечора, коли робота біля ям ще тривала. За кілька днів я бачив ту саму картину. Коли я проходив через цвинтар уранці, всі ями були засипані. Я не знав, що ями ці були на цвинтарі НКВС. Ніхто з людей не наважувався розвідувати подробиці. Усі боялися арешту.\nУ березні чи квітні 1938 р. я якось ішов по Літинській дорозі. Біля стіни парку помітив трьох людей у довгих гумових чоботях, які перелазили через огорожу. Вони мали з собою лопати. Поведінка людей здалася мені підозрілою, і я, прослідкувавши за ними, побачив, як вони накидали землю в різних місцях Як я тепер чув, там тепер знайдено могили НКВС. Доти я нічого не знав. Я не знаю, чи е десь ще могили НКВС.\nЯ не знаю нічого про методи роботи НКВС. Я також не знаю, де розстрілювали людей і як їх ховали.\nМені нічого не відомо про додаткові могили біля залізничної станції. Про них я нічого не знаю.\nЯк уже казав, я ніколи не намагався довідатись більше про ці справи, бо боявся арешту. Коли тут працювало НКВС, нікому не можна було довіряти.\nЯ також не знаю нікого, хто був би зв'язаний з НКВС. Я думаю, що ці люди покинули Вінницю.\n[Підпис] Петро Бокан\nСвідка відпущено після того, як переконались, що Бокан не міг подати ніяких нових конкретних відомостей. Інформація про ями в парку підтверджена Досі виявлено близько 14 ям. Деякі з них почали розкопувати, і вже знайдено кілька тіл. Бокан більше не знає інших могил НКВС\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 19 липня 1943 р.\nЗ матеріялів слідства.\nРадянська громадянка, Олександра Сендерова, росіянка, народилася в жовтні 1891 р. в Нижньому Новгороді, проживала у Вінниці на вул. Грушевській, 55, зараз ув'язнена в тюрмі поліції безпеки, засвідчила таке.\nЗ 30 червня 1943 р. я перебуваю у в'язниці таємної поліції у Вінниці. Мене заарештували за підозрою у зв'язках з колишніми аґентами НКВС у Вінниці. Крім того, мене вже двічі допитували тут слідчі в кримінальних справах.\nЯ народилася в Нижньому Новгороді другою дитиною в родині ливарника Миколи Серебренікова. Батько помер у Нижньому Новгороді в 1905 р., мати - у Вінниці в 1940 р. Шкільну освіту я скінчила в 1912 р. Курс церковної школи пройшла в батьківському домі. Цей курс був підготовкою для вчителювання в сільській школі. Після закінчення освіти я дістала місце сільської вчительки в Сарелі Нижегородської губернії, де я й перебувала до 1917 р. Під час революції повернулась до матері в Нижній Новгород і в 1918 р. вийшла там заміж за моряка Аркадія Семеновича Сендерова. Мій чоловік був у Червоній Армії до 1921 р., доки не звільнився зі служби після поранення в бою на Волзі. Пізніше я перебралась разом з ним і матір'ю у Вінницю. Мій чоловік працював тут електриком. Він помер у 1939 р. від туберкульозу. Ні я, ні чоловік ніколи не брали участи в політичній діяльності. Доки була заміжня, я працювала - з 1921 по 1933 - друкаркою в дорожньому відділі обласного управління, який пізніше був переданий у відання Наркомату Шляхів. У 1933 p., коли ДПУ (Державне Політичне Управління) почало широке полювання на політичних противників на Україні, у його розпорядження було переведено багато працівників різних установ. У результаті я опинилася в ДПУ як друкарка, в економічному відділі того, що пізніше стало НКВС.\nДо 1937 р. НКВС, тоді ще ДПУ, складався з таких відділів:\n1. Відділ І, що називався Особливий відділ (Особый отдел), скорочено ОО. Це був спеціяльний військовий відділ. Я не знаю нічого про подробиці його роботи.\n2. Відділ II, під назвою Економічний відділ (Экономический отдел), скорочено ЭКО. Він займався господарськими справами.\n3. Відділ III, який звався Секретно-політичний відділ (Секретно-политический отдел), скорочено СПО. Його завданням було стежити за політичними противниками.\n4. Відділ IV, який називався Обліково-статистичний відділ (Учётно-статистический отдел), скорочено УСО. Цей відділ вів облік арештованих, висланих та засуджених осіб.\n5. Відділ V, Фінансовий відділ (Финансовый отдел), скорочено ФИН.\n6. Відділ VI, Відділ кадрів (Отдел кадров), скорочено ОК. Він займався роботою з персоналом. У 1937 р., коли ДПУ перейменували на Народній Комісаріят Внутрішніх Справ (НКВС), додалися ще інші відділи: Пожежний відділ (Пожарный отдел), Дорожній відділ (Дорожный отдел) та ЗАГС (скрочення Запис Актів Громадянського Стану - Запись Актов Гражданского Состояния) .\nДопит перервано о 1035 у зв'язку з іншими невідкладними справами.\n20 липня 1943 p.\nПродовження матеріялів слідства.\nОлександра Сендерова, мені особисто відома, була викликана й засвідчила таке.\nПісля нагадування не тільки відповідати на запитання, а й добровільно повідомляти про факти, що стосуються розгляданого питання, я заявляю про свою готовість без вагань подати всі відомі мені дані.\nНа продовження своїх учорашніх свідчень. Окремо від шести відділів існував Відділ VII, Закордонний відділ (Иностранный отдел), скорочено ИНО, який також був у приміщенні НКВС. Цей відділ займався шпигунською і комуністичною діяльністю за кордоном. Цьому відділові підлягали всі керівники шпигунських підрозділів, комуністичних осередків і Комінтерн за кордоном. Пожежний, Дорожній відділи й ЗАГС були розташовані в приміщеннях у місті - де саме, я не знаю. Відомості, які я досі давала щодо галузі діяльности окремих відділів, стосуються адміністративного поділу ДПУ до 1937 р. Після переходу ДПУ в НКВС відділи перестали називатися скорочено, а просто за нумерами. Водночас змінилося призначення окремих відділів. Я, наприклад, працювала в Третьому відділі, який замість своїх попередніх обов'язків набув функцій Економічного відділу. Ще навіть до його перейменування я працювала в Економічному відділі ОКО) друкаркою. Мій робочий час був від 10 ранку до 4 дня та від 8 вечора до 12 ночі. Ми, друкарки, часто мусіли працювати й значно пізніше, до 3 ночі.\nПримітка: Сендеровій було надано можливість показати приміщення, де вона працювала друкаркою. Вона вказала на кімнату на другому поверсі, яку зараз займає старший ляйтенант Бавмґартнер (Baumgartner).\nУ кімнаті сиділо від чотирьох до п'яти друкарок з різних відділів. Ми не обговорювали свою роботу, це було заборонено. Заборонялось також розмовляти в коридорі. Якщо нам доводилося йти поруч у коридорі, ми повинні були якнайшвидше минути його. Озброєні охоронці НКВС вартували в кожному коридорі будинку. Для допитів в'язнів були призначені спеціяльні стенографістки, прикріплені до окремих кабінетів. В'язнів приводили з цією метою в кабінет того, хто допитував. Допити відбувалися переважно вночі. Я часто чула з коридору або кабінетів голосні крики чи зойки від болю. Як правило, це бувало після звичайних робочих годин, по півночі. Ми, друкарки, чули, звичайно, як проводили в'язнів, по брязкоту кайданів, у які вони, очевидно, були закуті. На питання, чи не обговорювали друкарки випадки, коли чули крики болю, я можу тільки сказати, що ми лише обмінювались одна з одною порозумілими поглядами, проте не говорили про це ні слова. Крім того, ми часто ночами почали чути гучний шум двигунів і, часом, постріли в проміжках. Шум долинав з двору, але я не чула, з якої саме частини. Постріли я чула двічі в 1937 р.; я не можу зараз сказати точно, коли. Проте я мушу завважити, що шум двигунів я чула майже щоночі Швидше за все це були працюючі двигуни вантажних машин. Шум тривав від півгодини до півтори години. Оскільки раніше я вже знала про чутки, що в'язнів ДПУ (пізніше НКВС) розстрілюють, вважала, що страти завжди відбуваються, коли працюють двигуни. Остаточно я переконалась у цьому, як почула залпи пострілів крізь шум двигунів. Я ніколи не чула пострілів з кабінетів, де провадились допити. Друкарки, з якими я сиділа в кімнаті, також ніколи не брали участи в таких допитах. Моя робота переважно полягала в передруку рукописних свідчень і протоколів допитів та копіюванні їх. Записи, що їх робили службовці нашого відділу, стосувались звичайно протоколів та свідчень у справах економічного шпигунства й саботажу. Ці папери майже всі пересилались голові НКВС для подальшого вирішення. Я ніколи не бачила жадного з таких рішень. Моїм обов'язком було також передруковувати донесення таємних агентів для слідчих, які вели відповідні справи. Слідчі, своєю чергою, з цих матеріялів вибирали відомості для заповнення ордерів на арешт. Наприкінці 1937 р. я звільнилась з роботи в НКВС на власне бажання, мотивуючи це потребою доглядати чоловіка, у якого була важка форма туберкульозу. А вже на початку 1939 р. я знову вчителювала в школі - викладала російську мову та літературу в п'ятій і сьомій клясі середньої школи № 17.\nВідповідаючи на ваше запитання, я можу ще додати, що багато доносів таємних агентів стосувалося антисемітських зауважень. Досить було, наприклад, назвати єврея жидом. Це розглядалось як образа і часто призводило до суворого покарання.\nЩе я хочу додати, що на особливо таємних та засекречених засіданнях були присутні не звичайні друкарки відповідних слідчих, а тільки ті, хто був надійним членом партії.\nВідповідаючи на запитання, чи не бачила я коли-небудь, щоб розстріляних вивозили з приміщення або двору НКВС, можу лише сказати, що чула, звичайно, як після тривалого шуму ревіння двигунів починало швидко віддалятись од двору й будинку НКВС. Цілком можливо, що таке перевезення відбувалося, але я не бачила цього жадного разу.\nЯ прошу також записати, що після приходу німецьких військ, приблизно в серпні 1941 р. я наткнулась на донощика НКВС, якого знала, на прізвище Галецький, ім'я, здається, Федір, псевдонім НКВС - Самсонов, працівника обласного управління кооператив (нині - будинок поруч з міською управою, де видають харчові картки). Я негайно повідомила про це міського голову Вінниці професора Севастьянова, який записав тоді ім'я Галецького. Що трапилось потім, я не знаю. У кожному разі, через три місяці я бачила Галецького знову. Масове виявлення розстріляних НКВС мене не здивувало, бо я розуміла, що десь же повинні ховати жертви. Я не знала де саме, доки могили не були виявлені.\nЯ хочу також додати, що ми всі мусіли жити ненормальним життям під владою більшовиків. Ми бачили жорстоку дійсність, тоді як уголос мали вихваляти режим як рай, щоб донощики, які кишіли серед нас, не видали нас НКВС як ворогів народу. Кожен вів подвійне життя - для себе і для навколишнього світу.\nЯ хочу тільки ствердити, що працювала в НКВС з примусу лише як платний канцелярський працівник, не належачи до цієї організації в повному розумінні.\nЗ перекладом ознайомилась, згодна, підписала Сендерова\nСлідчий за перекладача\nКрупке (Krupke) Свідка відпущено:\nСекретар кримінологічної групи Реедер (Reeder)\nКомісар поліції за старшого слідчого\nБриґада з розслідування вбивств «Вінниця» 10 липня 1943 р.\nВ'язень, Никифор Адамович Мишук, народився 1 червня 1914 р. в Копіюватому Монастирищенського району, зараз ув'язнений у міській тюрмі Вінниці, засвідчив таке.\nКоли мені було дванадцять-тринадцять років, я ходив до школи в рідному містечку Копіюватому, навчившись трохи читати й писати. З 1934 до 1937 р. я працював на машинно-тракторній станції, вивчившись на водія. У травні 1937 р. мене призвали в армію, і я служив у моторизованій бригаді. У квітні 1938 р. мене призначили водієм до генерал-полковника Куркіна. 16 травня 1938 р. генерал був заарештований Особливим відділом НКВС як ворог народу. 10 травня 1938 р. я був заарештований тим самим відділом НКВС, щоб свідчив проти генерала. 10 днів мене протримали в Проскурові, а потім перевели до цієї ж тюрми у Вінниці. Під час ув'язнення мені заборонялося писати чи одержувати листи. Моя родина - я маю дружину та двох дітей - не знала, що я був заарештований. Після свого звільнення в липні 1938 р. я дізнався, що під час мого ув'язнення комісар з Особливого відділу НКВС приїжджав у моє місто й розпитував про мене жителів. Коли мене перевели до тюрми у Вінниці, я потрапив до камери, де нас було тридцять двоє. Це була камера № 83.\nПримітка. Камеру виміряно кроками, площа її становить близько 54 м .\nТільки деякі з нас могли лежати на дощаних нарах, прибитих до стіни, а більшість мала спати на голій цементній підлозі. О 7 ранку мені давали просяну кашу або хліб на сніданок. Близько 7 вечора я одержував теплу воду й 100 г хліба. Для випорожнення в камері стояла катеринка; її спорожняли двічі на день, уранці і ввечері, спеціяльно виділені в'язні. Матраців і ковдр не було ні в тих, хто спав на нарах, ні в тих, хто на підлозі. Площа була така мала, що лише 6 в'язнів могли лягти, інші мали стояти й спиратись на стіни. Час від часу в'язні, що стояли, мінялись з тими, що лежали. У камері було два вікна, які, однак, не відчинялися. Провітрювання відбувалося тільки крізь маленький отвір (близько 20 см2) над дверима в камеру. За три місяці, що я був ув'язнений, люди з НКВС допитували мене у в'язниці близько 16 разів. Допити починалися вранці після сніданку й відбувалися в спеціяльній камері. Часто вони тривали цілий день. Слідчі НКВС змінювали один одного звичайно через кілька годин. Ставлячи запитання, вони часто тикали мені пістолетом у ребра, погрожуючи застрелити мене, якщо я не відповім. Крім того, у них був пристрій з металю, який пристібався до зап'ястка і яким вони мене часто били. Це було дуже боляче, у мене на тілі досі невеликі шрами від тих ран.\nВ'язнів, яких забирали з камери о 7 вечора, завжди або висилали, або розстрілювали. Такі в'язні мусіли також забирати з собою всі свої речі з камери. Серед в'язнів було загальновідомо, що такий виклик з речами означав, як правило, шлях на заслання або смерть. В'язням не повідомляли вироків. Коли когось із в'язнів виводили на допит чи для переміщення, кожен мав стати обличчям до стіни перед тим, як у камеру зайдуть люди з НКВС. Це завжди відбувалося на команду службовця НКВС, яку той давав, наближаючись. Приблизно за чверть години після того, як в'язнів забирали ввечері з камери, ми завжди чули роботу двигунів, тож могли зрозуміти, що в'язнів перевозять. Ніхто з тих, кого забирали ввечері, ніколи більш не повертався в камеру. Я ніколи не чув жадних пострілів, які б свідчили про розстріли в тюрмі. Коли я там був, охоронець тричі стріляв у камеру крізь вічко. Раз це було за голосні розмови, раз - за спів і раз - за куріння, яке заборонялося. Ніхто не був поранений. Ні я, ні ті, що сиділи зі мною, не знали нічого про розстріли НКВС у тюрмі чи ще десь у Вінниці. Я мушу додати також, що нас тримали повністю відокремленими од навколишнього світу та інших в'язнів.\nПротягом тих двох місяців, що я відсидів, очікуючи суду за крадіжку, я також не чув нічого про розстріли чи поховання розстріляних у Вінниці.\nЗа винятком часу, проведеного у в'язниці, я ніколи не був у Вінниці й не знаю нікого із службовців НКВС чи людей, якось пов'язаних з НКВС.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав Мишук Никифор\nСелешко Кудір (Kudir)\nКомісар поліції за слідчого\nБригада з розслідування вбивств «Вінниця» 11 липня 1943 р.\nУкраїнець, Борис Дашин, народився 21 січня 1893 р. в Гарматському Оргіївського району Задніпрянщини, ув'язнений у міській тюрмі Вінниці, засвідчив таке.\nУ 1934-1935 pp. я перебував у міській тюрмі Вінниці як політичний злочинець, чекаючи на суд. Звинувачували мене в тому, що я належав до дрібної шляхти, був царський офіцер і, займаючи посаду відповідального завідувача складу сільськогосподарської продукції, так погано зберігав насіння, що воно втратило 20 % вартости. Проти мене також було висунуто звинувачення в шпигунстві й одержанні харчів від родичів з Басарабії. Я провів 14 місяців у спеціяльному відділі для політичних злочинців. У камерах там було переважно по дві-три особи. Тільки незадовго до вислання мене на Далекий Схід я провів сім днів у центральному корпусі тюрми, де були переважно пересильні в'язні. Я перебував у камері № 11. Камера була розрахована приблизно на 16 осіб, але містила 200. Стиснуті докупи, ми мусіли стояти або сидіти навпочіпки. Тільки на знак одного з в'язнів можна було кожному змінити положення. Коли комусь треба було дістатись до катеринки в камері, його підіймали й передавали над головами інших в'язнів у потрібному напрямку.\nУсі без винятку в камері були політичними в'язнями. Серед нас перебувало близько десяти чи дванадцяти священиків, чия релігійна діяльність розглядалася як протидержавна. Крім того, близько 20 % в'язнів було заарештовано за антисемітизм. В іншому випадку 14-річний син працівника залізничної станції Гайворон - Мурашко - був заарештований за те, що розшифрував скорочення СССР як «смерть Сталіна - спасіння Росії». Малого Мурашка засудили до десяти років заслання на Далекому Сході.\nЗа час мого ув'язнення тоді я ніколи не чув ні про які розстріли в НКВС. Не чув я також і пострілів чи стогонів.\nХарчування у відділі для політичних в'язнів було трохи краще, ніж у центральному корпусі. Після підйому о 6 ранку ми одержували на особу 20 г колотого цукру, 600 грамів хліба й гарячу воду в казанку. Між полуднем і 1-ю годиною нам давали трохи більш як чверть літра супу (овес, гречка). Після цього була також тарілка з кількома ложками грубої вівсянки, а ввечері тільки кухоль окропу. У центральному корпусі вівсянки вдень не давали, а суп був рідкіший.\nВ'язні, що виконували якусь корисну роботу, діставали краще харчування.\nЯ не знаю імен нікого З працівників НКВС чи когось, хто був би якось пов'язаний з НКВС.\nПрочитав, з написаним згоден, підписав Дашин Борис\nМ. Селешко Реедер (Reeder)\nта комісар поліції як старший слідчий


Mansory зробило епатажний тюнінг Ferrari F8 Tributo | Новини | OBOZREVATEL\nMansory зробило епатажний тюнінг Ferrari F8 Tributo\nАтельє Mansory представило свою тюнінговану версію Ferrari F8 Tributo, яку назвали F8XX. Їй переробили кузов та покращили продуктивність.\nБільшість компонентів кузову сконструйовані з карбону, а пофарбований він зеленим Catania Green. Автомобіль отримав новий передній бампер, глибший передній сплітер, нові фари та вентиляційні отвори на арках. А замість "гарцюючого жеребця" Mansory встановили власну емблему. Про це повідомляє журнал EVO.\nПо бортах кузова ще більше карбону та оновлений дизайн дверей. Також на автомобілі встановили 21-дюймові ковані диски спереду та 22-дюймові – ззаду.\nЗзаду з'явився новий бампер з масивним дифузором. Найбільш очевидним доповненням є роздвоєне заднє крило. Інтер’єр також змінили, обтянув все бежевою шкірою.\n3,9-літровий двигун з двома турбонаддувами залишився недоторканим, але автомобілю переналаштували ЕБК і оновили вихлопну систему, що дало додаткові 158 к. с. Тепер загальна потужність виросла до 868 к.с. До "сотні" F8XX розганяється всього за 2,6 секунди, а максимальна швидкість досягає 354 км/год.\nЯк повідомляв раніше OBOZREVATEL, Novitec підготувало перший тюнінг-кіт для McLaren 765LT, якому допрацювали двигун, вихлопну систему та підвіску.


Ціни на овочі в Україні залишаються стабільними (Зараз в Україні зберігається стабільна цінова ситуація на ринку овочів)\nЦіни на овочі в Україні залишаються стабільними\n08.04.2013 19:10 234\nЗараз в Україні зберігається стабільна цінова ситуація на ринку овочів. Така інформація отримана в результаті дослідження цін на 700 продовольчих ринках України, повідомляє прес-служба Мінагрополітики.\nТак, згідно з даними досліджень на продовольчих ринках, роздрібні ціни на картоплю становлять 1,83 грн/кг, що на 6,7% менше, ніж торік. Споживчі ціни на буряк складають 2,26 грн/кг, що на 7,4% дешевше порівняно з минулим роком. Також, порівняно з цінами 2012 року, на 9,7% знизилися ціни на цибулю - до 1,86 грн/кг. Середні ціни на томати складають 17,19 грн/кг, що на 9% менше, ніж у 2012-му, а огірки сьогодні коштують у середньому 17,82 грн/кг, тобто менше на 14,9%, ніж торік.\nОднак є продукти, ціна на які дещо піднялася. Наприклад, морква подорожчала протягом минулого року на 3% і зараз коштує 2,71 грн/кг. А роздрібні ціни на капусту складають 2,21 грн/кг, що через несприятливі торішні умови виробництва на 67% вище, ніж торік.\nРазом з тим, уряд і Мінагрополітики приділяють питанню забезпечення українців овочами особливу увагу. Так, на сьогодні здійснюються перевірка цін на «борщовий набір» на 700 продовольчих ринках України. При цьому варто підкреслити, що ціни на столичних ринках значно вищі в порівнянні з цінами в регіонах.\nТакож необхідно зазначити, що ринок картоплі та овочів стає все більш організованим. Адже відбувається насичення ринку та усунення цілої низки посередників у ланцюгах просування продукції. Так, завдяки вжитим урядом заходам проводиться системна робота з удосконалення функціонування вітчизняних ринків овочів і картоплі.\nВарто нагадати, що зараз в Україні вже активно працюють 4 оптові ринки сільськогосподарської продукції, ще 7 перебувають на стадії будівництва. Крім того, до 1,4 мільйона тонн зросли ємності картоплесховищ (це 5-місячна норма річного споживання України), 0,9 мільйона тонн - ємності овочесховищ. Всього торік в Україні зібрали більше 10 мільйонів тонн овочів. І щороку зростає закладка овочів у високотехнологічні сховища.\nРазом з тим, поки спостерігається зростання попиту на овочі через піст. Тому, враховуючи ці фактори, слід зазначити, що зараз роздрібні ціни на картоплю та овочі цілком мотивовані.\nЯк раніше повідомляв ForUm, протягом найближчих семи років Мінагрополітики планує збільшити виробництво овочів до 10 мільйонів тонн щорічно.\nпопередня новина Янукович переконаний, що ім'я Тетчер навіки залишиться в історії наступна новина Рибак: Закон про вищу освіту можуть ухвалити наприкінці року


Головна Реферати українською Дисертації та автореферати Стійкість підземних виробок у структурно-неоднорідному породному масиві з випадково розподіленими властивостями\nУДК [622.261 –112.3:622.281]:519.25\nСпеціальність 05.15.09. – "Механіка ґрунтів та гірських порід"\nРобота виконана на кафедрі вищої математики\nзавідувачка кафедри вищої математики\nНаціонального гірничого університету Міністерства освіти і науки України (м. Дніпропетровськ)\nдоктор технічних наук, професор Усаченко Борис Миронович, завідувач відділу механіки гірських порід Інституту геотехнічної механіки НАН України (м. Дніпропетровськ)\nдоктор технічних наук, професор Соболєв Валерій Вікторович, професор кафедри будівельних геотехнологій і конструкцій Національного гірничого університету Міністерства освіти і науки України\nдоктор технічних наук, с.н.с. Петренко Володимир Дмитрович, лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки, завідувач кафедри тунелів, основ і фундаментів Дніпропетровського державного технічного університету залізничного транспорту Міністерства транспорту України (м. Дніпропетровськ)\nПровідна установа - Криворізький технічний університет, кафедра гірничого, промислового та цивільного будівництва, Міністерство освіти і науки України.\nЗахист дисертації відбудеться “_27_” червня_ 2002р. о 14 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 08.080.04 при Національному гірничому університеті Міністерства освіти і науки України\n(49027, Україна, м. Дніпропетровськ, просп. К.Маркса, 19).\nАвтореферат розісланий “_25_” __травня__ 2002р.\nАктуальність роботи. Незалежність України і перехід до ринкової економіки визначили стратегічний напрямок розвитку вітчизняного промислового комплексу орієнтованого на власну паливно-енергетичну базу. Вугілля – основний енергоносій, що в достатній кількості є наявним на території нашої держави. На сьогодні відзначені стабілізація та певне зростання його видобутку. Подальша динаміка цього процесу намічена програмою “Вугілля України”, прийнятою в 2001 р.\nІнтенсивний вуглевидобуток, безпека праці робітників, можливість найбільш раціонального використання вже порушеної частини підземного масиву неможливі без створення умов для стійкого стану поверхонь, оголених гірничими роботами. На сучасному етапі гірничого виробництва розробка родовищ корисних копалин здійснюється в складних гірничо-геологічних умовах (великі глибини розробки, структурно-геологічні порушення породних масивів тощо). За таких обставин все ускладнюються прогноз проявів гірського тиску і підтримка виробок у стійкому стані.\nРозвинуті на цей час аналітичні і чисельні методи оцінки стану породного масиву в основному спрямовані на виявлення детермінованих геомеханічних закономірностей і не враховують складного стохастичного характеру функціонування підземної споруди в неоднорідному структурно-порушеному середовищі. Це знижує надійність та економічність проектування і експлуатації гірничих виробок. Разом з тим гірничовидобувні підприємства працюють в умовах ринкових відносин, коли експлуатаційні витрати безпосередньо позначаються на собівартості продукції і рентабельності. Таким чином, дослідження, спрямовані на вирішення проблеми підтримки виробок у стійкому стані і підвищення надійності їх проектування, є актуальними і мають важливе народногосподарське значення.\nРеферат на тему: Стійкість підземних виробок у структурно-неоднорідному породному масиві з випадково розподіленими властивостями


TSMC, Intel, GlobalFoundries припиняють поставки чипів до РФ | Vector\nTSMC, Intel, GlobalFoundries припиняють поставки чипів до РФ\n27 Лютого 2022, 16:02\nНайбільші світові виробники комп’ютерних чіпів SMC, Intel, GlobalFoundries після запровадження санкцій США припиняють продажі в Росії. Участь TSMC у санкціях завдає особливої шкоди, оскільки компанія є найбільшим у світі виробником чіпів, повідомляє The Washington Post.\n24 лютого проти Росії запровадили новий пакет санкцій. Зокрема, обмеження від США, Великобританії, Японії та інших країн ускладнили роботу російських банків, стримують можливість Росії конкурувати у хайтек-технологіях. Також світовим компаніям заборонено експортувати високотехнологічну продукцію до Росії. Світові лідери у виробництві комп’ютерних чіпів вже почали дотримуватись санкцій. Зокрема, про припинення продажів до Росії заявили SMC, Intel, GlobalFoundries.\nКомпанії зазначили, що «дотримуються всіх застосованих експортних правил та санкції». Тому комп’ютерні чіпи не отримуватимуть не лише в Росії, а й всі треті сторони, які з нею пов’язані.\n«За словами аналітиків, Росія вразлива до заборони на експорт, оскільки не виробляє споживчу електроніку чи мікросхеми у великих кількостях. Зокрема, не виробляє напівпровідників найвищого класу. Участь TSMC у санкціях завдає особливої шкоди, оскільки компанія є найбільшим у світі виробником чіпів», — зазначають у WP.\nОсуд, санкції, допомога українцям. Як світ реагує на російську агресію в Україні\n#Комп'ютерні чіпи #Санкції


Домашніх тварин зазвичай називають братами нашими меншими / Центральний\nДомашніх тварин зазвичай називають братами нашими меншими\nПроте, не всі чотирилапі підпадають під це визначення. Адже є тварини, які хоч і менші за людину, проте, більші за середніх представників власного виду. Мешкають такі домашні улюбленці і у Полтаві. Про одного з нетривіальних представників породи кошачих – у сюжеті Олександра Круміна.\nЗнайомтеся. Цього пухнастого красеня звати Кульок. І вже з першого погляду кіт викликає захоплення, бо ж, очевидно, переважає своїх побратимів і за розмірами, і за вагою.\nПерше питання, яке виникає, коли бачиш такого богатиря - скільки важить такий котик? А важить він близько 8 кг!\nКіт, мати якого - сибірської породи, а батько - персидської, мешкає у родині полтавців Михайла та Людмили вже понад 9 років. За цей час з маленького пухнастого клубочка виріс справжній богатир. Оригінальному коту - оригінальне прізвисько. Запитуємо у господарів, чому вусатого улюбленця звати саме Кульок. Таким чином, говорять, віддаємо належне одному з вищих навчальних закладів нашої держави.\n/Людмила Замолодіна, власниця кота\nПрізвисько, тому що донька поступала у Київський університет культури, який між студентами зветься «кульок». Тому, щоб поталанило доньці, кота назвали так/\nКіт-богатир, говорить пані Людмила, особливий у всьому. Не виключення - і меню хвостатого члена родини: у раціоні кота, поряд з м'ясом та ковбасою, є і зовсім нетрадиційні для котів страви.\nЛюбить кавуни, помідори, родзинки їсть, сир любить/\nКіт Кульок, говорять власники, - тварина домашня. Навіть до кішечок не навідується, бо більше полюбляє затишок оселі господарів та їхнє товариство. Що ж до характеру, то він досить добрий. Бо ж Кульок, зазвичай, привітний як з господарями, так і з тими, хто приходить у гості. Щоправда, пухнастий красень терпіти не може агресії чи зверхності у ставленні до своєї персони. Будь-яку образу, каже Людмила Замолодіна, Кульок запам'ятовує і при нагоді обов'язково все пригадає. А от коли до вусатого улюбленця ставляться лагідно, то і кіт відповідає взаємністю. Навіть гукати богатиря доводиться по-особливому.\nШукаєш його, гукаєш, коли треба кудись йти - він мовчить, не відгукується. Тільки скажу: «Де мій хлопчик, де мій малесенький, де мій Кульочок?» - відразу вискочить. Любить ласку/\nЩо ж до утримання кота-богатиря, то єдина проблема, за словами господарки, коли довгошерстна тварина линяє влітку. В інший час, запевняє пані Людмила, молодший член родини клопоту не завдає, бо змалку дуже охайний та любить водні процедури.\n22 липня 2009, 15:00 696


У Херсонській області буде створено національний природний парк «Кам’янська Січ», який розташовуватиметься на території п’яти сільських рад Бериславського району. Про це 5 березня сповіщае пресс-служба Держземагентства.\nПарк матиме історико-культурну цінність - ссаме тут у ХVIII столітті знаходилась легендарна Кам’янська Січ, де й досі зберігаються залишки близько 150 курганів, древніх поселень, маєтків, старовинних монастирів.\n«Створення національного природного парку «Кам’янська Січ» дасть можливість зберегти природні ландшафти з багатим та різноманітним рослинним і тваринним світом, об’єкти історико-культурного значення», – впевнений начальник головного управління Держземагентства у Херсонській області Валерій Лазарєв.\nЯк повідомляє пресс-служба Держземагентства, флора проектованого національного парку налічуватиме 582 види судинних рослин, серед яких – 52 раритетні види.\nВиконуючим обов’язки глави АП призначено Сергія Пашинського


Смертельна аварія в Індії: внаслідок ДТП загинули 19 осіб (ВІДЕО) — Світові новини | Ракурс\nСмертельна аварія в Індії: внаслідок ДТП загинули 19 осіб (ВІДЕО)\nДТП в Індії. Фото: Tristan Savatier\n19.05.2018 08:57 КоментаріRacurs.ua\nНа заході Індії вантажівка з людьми у кузові перекинулася та впала у канаву. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинули 19 осіб, семеро постраждали\nДТП в Індії забрала життя 19 осіб. Аварія сталася в штаті Гуджарат. Про це 19 травня повідомляє «Інтерфакс-Україна» із посиланням на агентство ANI.\nЗагиблі й постраждалі їхали у вантажівці, яку буланавантажена цементом. Машина перекинулася та впала у канаву. Внаслідок ДТП загинули 19 осіб, семеро постраждалих потрапили з травмами в медичні заклади.\nВодій вантажівки утік з місця аварії. Правоохоронці з’ясовують всі обставини автопригоди.\nНагадаємо, 17 травня у США в Нью-Джерсі сталася трагедія — на дорозі зіткнулися шкільний автобус і самоскид, через що автобус перекинувся. Внаслідок ДТП постраждали діти.\nНовини за темою: останні ДТП, аварія, Індія


Євген маланюк стилет чи стилос головна думка - krutopapa.ru\nвыкройка коня булзай как сшить\nГигиена полости рта/ Товары для домашних животных /євген маланюк стилет чи стилос головна думка\nСтилет це нiж, зброя. Стилос паличка для писання у давнину, перо. Лiричний герой поезi, а з ним i сам автор, вагається, чому надати перевагу. Ви тут головна архіви рубрики маланюк євген. Мені дуже подобаються поезії євгена маланюка. Хоча вони й часом. Вірш стилет чи стилос. Що відбувалося в українській літературі, і про все він мав власну думку. И м сеченов рефлексы головного мозга 1863. Аналіз стилет чи стилос? Автор є. Стилет - це зброя, а стилос - це перо. Стилет це символ боротьби за волю, за ідеали, стилос це інструмент фіксування думки та краси, символ мистецтва. Висловити власні думки з приводу поетичної майстерності, філософічності віршів. Інтерпретувати імя головного героя, розшифрувати його символічний сенс. Братовбивство (біблійна тема братів каїна та авеля) як соціальна драма, як відступ від норм. Стилет це символ боротьби за волю, за ідеали, стилос це інструмент фіксування думки та краси, символ мистецтва. Маланюк прагнув, щоб його слово було гострим, як кинджал, тобто стало.\nТодося осмачки (ііі варіант) більшу частину свого життя євген маланюк прожив на чужині, але він, у силу своїх можливостей, спостерігав за життям українського народу, за розвитком його культури, а особливо літератури\nМаланюк розумів нищівну силу слова, тому взявся за перо творчість є. Кульмінація однієї ночі сава з михайлом пішли до панського лісу за жердинами, аби полагодити тин\n). Тут багато ремінісценцій з біблії, народних пісень, пісень літературного походження, поезії української, російської, польської, французької\nПотолочный светильник catellani & smith ln502s230 (италия) купить у официального дилера. Коли він її покинув, тяжко працювала на землі, аби прогодувати дітей\nЕвгений евтушенко людей неинтересных в мире нет. Тема зображення надзвичайної ситуації, що сталася з рибалками у. Белье зеленого цвета купить брюки мужские icon super duty khaki євген маланюк стилет чи стилос головна думка выкройка костюма камуфляжного. Євген маланюк стилет чи стилос головна думка. Купить светильники сatellani smith в интернет магазине svetologia. Блузки из шифона фото 2011 выкройка вепрь-1в-впо-127-02 520 отзывы охотников євген маланюк стилет чи стилос головна думка джинсы за 22. Зручна електронна бібліотека української літератури скорочені твори та перекази, аналізи.\nТема вибір митцем своєї місії. Взяті з давнини образи стилет і стилос (стилет це холодна зброя,. Так ранній маланюк відчув трагічну дилему свого життя.). Так ранній маланюк відчув трагічну дилему свого життя. Честь чоловіка, воїна, оборонця спонукають його брати у руки стилет як в нації вождя нема. Mh/hps лампы различие особенности. Маланюку належить відома фраза, що стала афоризмом чи то пак навіть. Матеріально виражене значення стилет короткий кинджал, стилос. Аналіз твору тема, ідея, жанр, сюжет, композиція та інші питання. Стилет є символом одвічного близького бою сам на сам, свідомого вибору. Євген маланюк народився в с. Архангороді, що на херсонщині, у родині українських інтелігентів, помер у м.


Гральний бізнес перераховує до бюджету мільйони гривень: хто та скільки заплатив | Gamingpost.net\nЗ моменту легалізації в Україні грального бізнесу Комісія з регулювання азартних ігор та лотерей (КРАІЛ) видала 37 ліцензій для гральних компаній. 13 ліцензій отримали онлайн-казино, ще 13 – зали гральних автоматів. Сім ліцензій було видано наземним казино, що відкриються у різних містах України. Три ліцензії отримали платформи онлайн-покеру та ще одну – букмекерська компанія.\nЯк заявляв керівник КРАІЛ Іван Рудий, за 10 місяців до бюджету вже надійшло 1,3 млрд гривень, і до кінця року сума може досягти заявлених 1,5 млрд гривень. Це гроші, одержані виключно від видачі ліцензій.\nТим часом КРАІЛ продовжують видавати ліцензії, поповнюючи держбюджет. 2 листопада ТОВ «Мелбет» сплатило ліцензію онлайн-казино, перерахувавши до бюджету 23,4 млн гривень. Раніше таку суму до бюджету перерахували ТОВ «ЛІМОН», «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ», «ГЕЙМДЕВ», «СПЕЙСИКС», «ДЖОКЕР.ЮА», «СЛОТС Ю.ЕЙ», «АЛЬФАГЕЙМ», «УКР ГЕЙМ ТЕХНОЛОДЖІ», «БУКМЕКЕРСЬКА КОМПАНІЯ «ФАВБЕТ», «КОНКУЕРОР», «ВБЕТ УКРАЇНА», які також займатимуться організацією та проведенням азартних ігор у казино в Інтернеті.\nНаприкінці вересня до держбюджету надійшло 1,8 млн гривень за ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері організації та проведення азартних ігор від ТОВ «ВЛТ ТЕХНОЛОГІЇ». Таку ж суму з початку року перерахували до бюджету ТОВ «СЕО КОР», «СТЕЙКЛОДЖІК УКРАЇНА», «СТ ГЕЙМІНГ ЮКРЕЙН», «ГЕЙМДЕВЛАБ», «ГАЛАКСІОН», «ТЕХ ДЖАІНТ», «СОФТ ХАБ», «ХТЛ УКРАЇНА», «СМАРТ.ТЕХНОЛОДЖІ» та «ГЕЙМ РЕСЕЛЛЕР».\nТОВ «РОЙАЛ», «ІМПЕРІЯ АЗАРТУ», «ВОЛНА 4444», «СОЛО ГЕЙМ», «ФЬОРСТ ВІН», «ГРАЛЬНИЙ КЛУБ «ЛОРД», які відкриють зали гральних автоматів в Україні, заплатили до державної скарбниці по 9 млн гривень. А ТОВ «ГЕЙМДЕВ» сплатило 18 млн гривень за відкриття двох залів гральних автоматів.\nТОВ «ПОКЕРМАТЧ.ЮА», «ВБЕТ УКРАЇНА» та «НСУС ЮА» сплатили по 6 млн гривень за організацію та проведення покеру в мережі.\nЗа відкриття наземних казино ТОВ «КАЗИНО «ПРЕМ’ЄР ПАЛАЦ», «ШТОРМ ЮКРЕЙН», «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» довелося заплатити по 72 млн гривень.\nТОВ «НЕБУЛА ГЕЙМС» та «ПРИМУМ» віддали за ліцензію по 36 млн гривень.\nНайдорожчу ліцензію сплатила букмекерська компанія ТОВ «ПАРІМАТЧ». Ліцензія на організацію та провадження букмекерської діяльності обійшлася підприємству 108 млн гривень.