РОЛЬ І ЗАВДАННЯ МОНАШЕСТВА У ПРАВОСЛАВНІЙ ЦЕРКВІ\nЧернече життя можна визначити словами святих отців як життя у Христі, із Христом і заради Христа. Подвижник іде за Христом, завжди перебуваючи у світлі заповідей Спасителя, “в законі Єго поучится день і нощь” (Пс. 1, 2), виконуючи Його святу волю. Як відомо, початок християнського подвижництва співпадає з початком самого християнства. Серед настанов, які давав Спаситель людям, що приходили до Нього, були й такі, які призначалися не для всіх, а для тих, “хто може вмістити”, хто хоче бути досконалим (Мф. 19, 21). Високий євангельський настрій панував у християнських спільнотах як на самому початку їх виникнення, так і у наступні століття, особливо це виявилось у часи гонінь. Внаслідок впливу ще недавно поганського суспільства і його звичаїв, моральний рівень християн у римській імперії значно знизився. Тоді чернецтво стало новим способом вираження християнства, як сутності, що є “не від світу цього”, яке можна назвати своєрідним “безкровним мучеництвом”. Видима боротьба з силами зла, що переважала в епоху гонінь, перейшла у сферу духовну, й стала, насамперед, боротьбою “проти духів злоби піднебесних” (Єф. 6, 12). Ревнителі євангельського життя почали масово відходити у пустелю. Не слід вважати, що цей відхід був пов'язаний із труднощами життя у світі – кращі залишали суспільство не через життєві негаразди, а, швидше, тікаючи від матеріального благополуччя. Згадаймо попередження святителя Іоана Златоуста: загроза благополуччя - гірше від усілякого гоніння…\nМонашество - це не лише суворі обіти. На думку протоієрея Георгія Флоровського, чернецтво - це, перш за все, соціальний рух і досвід вирішення соціального питання. Аскетичне відречення не є лише відмовою від житейських благ та надміру, переситу, не просто якийсь додатковий подвиг. Це – зречення світу взагалі, зречення усього, що є в світі. Ще Оріген зауважив, що християни живуть “всупереч законам світського міста”. Особливо це видно на монахах. Монашество – “життя інакше”, поза даним містом, це – наче якесь нове, особливе “місто”. І хоча у світі міста в той час стали християнськими, антитеза залишається. У християнському світі чернецтво також є “щось інше”, згадаймо слов'янську назву: “інок”. Якесь “протимісто” (“антиполіс”, “противоград”). Монашество – це завжди “вихід зі світу”, вихід із природного суспільного устрою, відмова і відречення від усіх громадянських зв'язків, родини, батьківщини. Монах має бути зовсім “бездомним у світі”… Але це не є виходом у анархічний простір. Чернецтво є дуже соціальним, навіть пустельники живуть наче колоніями, разом.\nАдекватним втіленням монашого задуму є кіновія - це, перш за все, соціальний організм, братство, соборність. Чернецтво - це частина Церкви, що явлена у її соціальному, висловлюючись церковно-слов'янською мовою, “інобитії”, як “новоє жительство”, “не от міра сего”. Проте монаший відхід від світу не є виявом погорди світом, не є осудженням іншого шляху спасення – шляху праці в світі над його християнізацією і преображенням. З пустелі монахи благословляють християнські міста і села, молитвою і постом служать світові для його спасення. Священномученик Іоан Восторгов вважав, що монастирі – це наче запасні водоймища живої води релігійного запалу, вони живлять та зволожують висохлі пустелі духу, вони подають життєдайну і спасительну вологу голодним, спраглим душам… Монастир виник з ідеї спастися та з особливого вияву любові до Бога і до людей, а не із егоїстичних мотивів досягнути лише особистого спасення. Обидві цілі є взаємопов'язаними. Авва Дорофей каже, що наше життя має бути шляхом до досконалості, до осягнення любові, що виникає з нашого ставлення до Бога і до ближнього. Пригадаймо його вдалу, чудову схему: якщо Бог – центр кола, то найближчий шлях кожного з нас до Бога буде пролягати через радіус, і, отже, наскільки ми наближаємося до Бога, настільки наближаємося й один до одного. Любов до Бога зумовлена нашою любов'ю до ближнього і навпаки.\nМонах – (з грецької) єдиний (саме такою є етимологія цього слова, не «один», не «одинокий», а саме «єдиний») як особистість, вільна від оков світу, від полону його понять та уявлень. Він, єдиний у світі, шукає Єдиного Бога, центр і сенс свого буття, єдину любов свого серця. Головний зміст життя монаха – постійне спілкування з Богом, до цього спрямовані всі сили його душі та духу. Чернецтво – це неподільна любов людської душі до Божества, і тому монах, який починає вести життя зовнішнє, не чернече, хоча б воно, в очах світу, було і героїчним, в духовному плані стає блудницею, що зрадила свою першу любов (Зауважу, що таке визначення може збентежити чи обурити лише людину, що не розуміє елементарних основ духовного життя).\nЧернецтво – це пошук безперервного Богоспілкування. Любов за своєю природою потребує реалізації уже тепер, і тому душа не може лише чекати на життя майбутнього віку, а прагне постійно спілкуватися з Богом у молитві. Молитва – центр монашого життя. Монах тікає від світу, він бачить світ, охоплений вогнем гріхів, він бачить і гріх, що живе у його душі, і приховане у ній пекло. Тому життя чернече – це постійна боротьба, «брань» за пробудження духу, пригніченого душею, це приборкання душі з її різними пристрастями, з її ілюзорним багатством, яке часто світ сприймає за духовність. Життю монаха не притаманні захоплення, екзальтація, що пов'язана з образами і картинами, які виникають у душі. Монах творить у тиші душі мирну, тиху, смиренну молитву Іісусову, яка, наче вогненний меч у руці херувима, оберігає врата Едема чернечого серця. Життя істинне, справжнє – це благодать Божа. Земне життя – дивний синтез життя і смерті – ніколи не дасть людині повного, цілковитого щастя. Тому монахи плекають постійну пам'ять про смерть, готують себе до гідного переходу у вічність. Благодать – джерело всілякого життя і будь-якого буття, це – сила освячення і майбутнього преображення, тобто це – безкінечна мета створеного світу. Наслідок оскудіння, браку благодаті – вмирання світу, а апокаліптичні катастрофи є симптомами його передсмертної агонії. І саме тут бачимо інший, специфічний аспект чернецтва - його унікальне служіння світові. Молитвою свого очищеного серця монах «стяжає» благодать («Стяжати» - церковно-слов'янський термін, який українською означає «придбати», «набути»), «стяжає» Духа Святого. Фаворське світло його душі преображає не лише самого монаха, але й весь навколишній світ. Архімандрит Рафаїл (Карелін) вважає, що це світло реанімує людство. Згадаємо християнські паломництва до монастирів, до місць, де жили подвижники: Святий Дух освячує не лише душу, не лише особу подвижника, а навіть, речовину, з якою мав справу святий. Молитвами святих пустеля перетворюється у квітучий сад, із землі б'ють цілющі джерела, через речі, якими користувалися святі, подаються зцілення навіть через багато років після їхньої кончини. І навпаки: кожен гріх не лише знищує, вбиває людські душі, але і землю наче опалює прокляттям: “Убієна бисть земля іх кровми” (Пс. 105, 38) – сказав пророк Давид про жертви ідолопоклонників. Тому-то боротьба благодаті з гріхом є рушійною силою творчого, прогресивного у духовному сенсі, людського буття, можна сказати – сіллю землі.\nЧернець, що прагне стяжати Божественне Світло у своїй душі, стає найбільшим добродієм для того самого світу, якого він зрікся і який покинув. У давнину святі отці назвали чернецтво ангельським образом, бо ж саме ченці є носіями на землі Божественного Світла, як сказано: “світло для ченців – ангели, світло для мирян – монахи”… Перше світло – Пресвята Тройця, друге – ангели, третє – монахи, молитовники за світ. Але для світу, що схильний визнати лише зовнішні подвиги і зовнішні чесноти, містичне вчення про Фаворське світло є чужим. Життя східного монаха – це шукання Фаворського світла. Цікаво, що раціоналістичний Захід вчення про Фаворське світло, яке пронизує всю патристику і є серцем Православ'я, називає єрессю паламізму і забобоном ісихастів. Межа розділу між східним і західним християнством пролягла не лише через догмати і церковну структуру, але й через галузь містики.\nРелігійні раціоналісти втратили відчуття різниці між властивостями душі і духу, підмінили одне іншим, «переплутали грішне з праведним». Запевняють, що для розвитку душевних сил та здібностей не потрібно ні посту, ні мовчанки, ні внутрішньої молитви, ані боротьби з помислами чи викорінення пристрастей. Там вистачає науки, філософії, мистецтва… Душевне піднесення викликає захоплення світу, а до справжньої духовності, тобто до включення у вічність, він залишається глухим і сліпим. З поступовим падінням духовності раціоналізм – під виглядом схоластики, а пізніше релігійного матеріалізму – поступово витісняє містику, а саму релігію намагається перетворити в утилітарну систему суспільних відносин, у чисто світський інститут, у «фабрику» людського щастя.\nОчевидно, що при такій підміні вічного дочасним, небесного – земним, релігійні раціоналісти намагаються і чернецтво асимілювати зі світом, включають його у свою гуманітарну програму. Колись чернецтво було подібне до Марії, яка у глибокому мовчанні сиділа біля ніг Іісуса, жадібно ловлячи кожне Його слово, а світ бажає перетворити чернецтво у Марфу, яка про все дбає, можливо, що й потрібне, та не про головне. Служіння Марфи є богоугодним і благословенним доти, доки вона не починає докоряти сестрі…\nБез сумніву, кожен чернець, крім молитви, має своє рукоділля, бо мусить трудитися. Це рукоділля виконується з молитвою, не заважаючи їй, а допомагаючи. Звичайно, монах повинен сам заробляти на своє утримання. У кіновії всі обов'язки розподіляються поміж братією, кожен несе відповідальність за певну ділянку роботи для загального добра. Але всі давні устави зазначають, що, як тільки пролунає перший сигнал збору на спільну молитву, всі залишають свої справи і поспішають у храм. Крім того, робота в монастирі завжди виконується з молитвою. Монастирські роботи називають послухом, церковно-слов'янською послушанієм, бо вони виконуються не власної волі, а за благословенням настоятеля. Але вираз “послушаніє (послух) вище від посту і молитви” має на увазі не роботу в монастирі, а необхідність відречення від своєї волі, від свого “Я”. Ця чеснота справді ставиться вище від усього, бо один поклон всупереч своєї волі є важливішим, аніж сто поклонів зі своєї волі, за власним бажанням для свого задоволення або навіть для своєї слави.\n“Служіння Церкви - різноманітне”, – зазначає свят. Василій Великий. Кожен в ній повинен робити те, до чого покликаний. Пам'ятаємо, як апостол Павло порівнює Церкву з тілом, що складається із різних членів. У ній око не може бути рукою, рука – серцем… (пор. 1 Кор. 12, 27). У цьому містичному Тілі Христовому чернець має нести служіння, що йому притаманне. Багато хто з богословів називає чернецтво серцем Церкви. Вважаю, що доречніше назвати чернецтво легенями Церкви (виходячи з того, що молитва – це дихання душі), серце ж – єпископ. Монашество здатне втамувати найстрашніший голод людства - голод духовний. Милосердя щодо тіла здатні творити всі люди, не лише християни. Милосердя ж щодо душі можуть творити християни, що живуть у світі, а до милосердя духовного по-справжньому здатні виключно аскети. Чернецтво дбайливо зберігає вчення про внутрішню Іісусову молитву, про очищення серця від пристрастей у боротьбі з демонами, про те, як досягається пізнання Бога.\nМонастир – сторожова вежа Церкви. Старець Паїсій Афонський ще порівнює монастирі з маяками, і застерігає, що неприпустимо перетворювати їх на вуличні ліхтарі. Коли монах покидає келію, залишає мовчання (подвиг мовчазності) і йде у світ, то світло молитви, яке оточує його, меркне і згасає. І тоді світ бачить в такому монахові не світло, а людські немочі, і не спасається через нього, а навпаки, спокушається ним. Хоча відомі і приклади святих, які покидали свої затвори із любові до людей, але це відбувалося за особливим Божим одкровенням і, переважно, наприкінці їхнього подвигу (преподобні Серафим Саровський, Оптинські старці, Паїсій Афонський та інші).\nМонахів – хочеться назвати справжніми християнами, які намагаються жити згідно з євангельськими заповідями. Христос ставить до кожного, хто хоче бути Його щирим послідовником, наступні першочергові вимоги:\n1.\tЗречись самого себе;\n2.\tВізьми хрест свій;\n3.\tІ йди за Мною (Мф. 19, 21).\nЗректися себе – це не лише зректися власності, маєтків, залишити сім'ю, покинути батьківщину… Вимога тут куди більша: слід зректися власного “Я”, покинути свої помисли, відсікти власні міркування, відмовитися від своїх почуттів та бажань, очистити ум не лише від усього гріховного, але від усього, що є тимчасовим, що минає…\nЗалишити, відкинути все – це більше, ніж жити і працювати заради Христа. Це означає жити Самим Христом і лише Христом. Раціоналісти хочуть, як уже було сказано, перетворити чернецтво з тайни любові людської душі до Бога у видиме служіння людству, хочуть, за словами архімандрита Рафаїла (Кареліна), перекласти Пісню пісень на мову прози. Західна Церква розділила чернецтво за спеціальностями, з визначеними конкретними програмами. Монаші обіти тут розглядаються як зручна, відпрацьована форма для звершення добрих діл, для здобування “заслуг” перед Богом. (Звідси – небезпека спотворення справжнього змісту Спасителевої перестроги, що “без Мене не можете робити нічесоже”, тобто, що людина без Бога нічого доброго зробити не може”). Кожен західний монаший орден має свій загальний статут, і, що характерно, ці статути постійно міняються, обновлюються відповідно до вимог часу. Знаємо, що в Католицькій Церкві є і монастирі з дуже суворими статутами, так звані “кляузурові”, але їх залишилось вкрай мало, вони існують як виняток. І все ж уже саме їх існування показує, що чернецтво як потребу християнського духу в його єстві, в глибині, знищити неможливо. Чернецтво – це зовнішнє і внутрішнє віддалення від світу. Монах - наче оранжерейна рослина: коли холод зовнішнього середовища проникає у щілини оранжереї – квіти гинуть, на їхньому місці виростає бур'ян. Невідповідність між чернечими обітами і постійним перебуванням у світі викликає глибоке внутрішнє невдоволення і дискомфорт. Вже згадувалося, що раціоналізм є характерною рисою західного чернецтва. До речі, теорія “добрих справ” (заслуг) може породити душевний світ містики, де верх беруть емоції. Це – містика яскравих поетичних натхнень, екстатичних станів. Людина насолоджується своїми переживаннями. Ця чуттєва містика може бути настільки сильною, що у її послідовника з'являються стигмати – рани на руках і ногах – від візуального уявлення Іісуса розп'ятого, від гордовитого ототожнення себе з Ним. Знаємо, що і у Львові були такі особи: відомий Стефан Навроцький, Фаустина та ін. Православна містика теж веде мову про уподібнення Христу, але іншим шляхом - через внутрішній подвиг очищення серця, через стяжання Духа Святого. У католицькій містиці уподібнення намагаються досягнути шляхом зовнішнього наслідування і методом яскравих образних медитацій. Православний аскет ніколи не співставляє себе з Христом: чим вище він піднімається по духовній “ліствиці”, тим більше бачить всю свою гріховність, бо благодать відкриває йому всі найпотаємніші куточки його душі, він помічає, які небезпечні пристрасті там гніздяться і усвідомлює всю свою безпорадність у боротьбі з ними. “Аще не Господь” захоче звільнити його – нічого не вийде. І подвижник смиряється дедалі більше. Його подвиг звершується таємно, не напоказ. Господь Сам, коли це потрібно, являє людям Свого угодника. Люди йдуть в далеку дорогу, щоб зустрітися зі старцем, узяти благословення, попросити поради… Часом така зустріч з аскетом ставала чи не найважливішою подією в житті людини. Відкривався сенс життя, людина каялася, відверталася від життя гріховного, преображалася. Світло, яке сяяло в серці подвижника, відбивалося, наче в дзеркалі, у душі кожного, хто з ним спілкувався.\nЖиття у мовчанні та молитві, беззаперечно, є важчим від подвигів милосердя. Творець внутрішньої молитви вступає в битву з силами зла, і ця битва - дуже жорстока. У патериках описані випадки, коли демони умовляли монахів вийти з монастиря, покинути усамітнення, щоб творити добрі діла “в миру” (у світі). По тому, з якою силою повстає нечистий проти молитви, бачимо, як він її боїться, наскільки вона ненависна йому. Здається, все пекло навалюється на молитвеника, часом ця духовна брань є настільки сильною, що людина згодна виконувати замість молитви найважчу роботу. “Дай кров і прийми дух”, – вчать святі отці. На жаль, світ не бачить і не розуміє, що монах піднімається вгору по сходинках, які залиті його ж кров'ю.\nОтже, монашество – це життя внутрішнє і потаємне, це абсолютне виявлення духу християнства як вузького шляху, що веде до Небесного Царства. Зосередженість монаха на внутрішньому житті не означає егоїзму чи відсутності любові до ближнього: перебуваючи поза світською суєтою, монах не забуває про людей. Він в тиші своєї келії молиться за весь світ. Хочеться закінчити ці роздуми словами преподобного Силуана Афонського: “Дехто каже, що монахи повинні служити світові, щоб не їли задарма народний хліб, проте слід зрозуміти, в чому полягає це служіння і чим монах повинен допомагати світові. Монах – молитвеник за весь світ і в цьому полягає його головна справа… Завдяки монахам на землі ніколи не припиняється молитва, і в цьому – користь для всього світу… Преподобний Сергій постом і молитвою допоміг руському народові звільнитися від татарського іга. Преподобний Серафим в думці помолився, і Дух Святий зійшов на Мотовилова. І це є справа монахів… Ти, можливо, скажеш, що тепер немає таких монахів, які молилися би за весь світ, а я тобі скажу, що коли не буде на землі молитвеників, то світ закінчиться… Світ стоїть молитвами святих.”\nКазанский П.С. История православного монашества на Востоке. М., 1854.\nКонцевич И.М. Стяжание Духа Святого в путях Древней Руси. Париж, 1952.\nФеномен русского старчества. М., 2006.\nАрхим. Рафаил (Карелин). Тайна спасения. Спасо-Преображенский Мгарский монастир, 2004. С. 194-218.\nИгум. Иларион (Алфеев). Таинство веры. Клин, 2000. С. 184-195.\nПаисий Святогорец. Духовное пробуждение. М., 2001.\nИгум. Никон (Воробьёв). Нам оставлено покаяние. М., 2002.


Схуднути за тиждень до Нового року? Легко!\nРитм сучасного мегаполісу настільки інтенсивний, що його мешканців тільки в 20-х числах грудня відвідує усвідомлення того, що свято не за горами. А представниці прекрасної статі відразу ж з жахом згадують про плаття, яке мріяли надіти і яке тепер зрадницьки без застібки. Не варто впадати у відчай - схуднути реально і за тиждень, якщо слідувати порадам!\n1. Скоротіть споживання "рідких" калорій. Пийте мінералку без газу, чай без цукру, знежирене молоко (86 ккал у склянці плюс маса сприяє схудненню кальцію!). Не захоплюйтеся соками: стакан свіжовичавленого апельсинового соку містить 70 ккал, а коли або того ж соку з пакета - 130 ккал. Взагалі намагайтеся пити якомога більше води - це відмінний спосіб заглушити голод і підбадьоритися. Про алкоголь на час краще забути!\n2. Відмовтеся від сиру. Два скибочки чеддера на ранковому бутерброді-вже 226 ккал! Хіба це не привід замінити сир курячою грудкою?\n3. Забудьте про солодкий. Коли стане зовсім не під силу, візьміть ківі і жменю полуниці, поріжте і змішайте з молочним йогуртом.\n4. Полюбіть супчики, але тільки вегетаріанські, без сметани. Тарілка овочевого супу містить приблизно 80 ккал, а насичує надовго.\n5. Два рази на тиждень влаштуйте розвантажувальні дні. Обмежтеся сирими і вареними овочами, кашею, зерновим хлібом - і ні грама масла і тваринного білка.\n6. Їжте вівсянку, гречку, бурий рис, сою. Ця їжа засвоюється повільно і дарує організму відчуття ситості без шкідливих для фігури наслідків. Вживайте в помірних кількостях (а краще - відмовтеся зовсім!) Картопля, білий хліб і макарони.\n7. Постарайтеся скоротити кількість солі. Занадто солона їжа веде до накопичення зайвої рідини в організмі, додаючи пару зайвих кілограмів. Кілька безсольових днів - і талія стає помітно стрункішою.\n8. Вибираючи між м'ясом і рибою , завжди віддавайте перевагу останній.\n9. Не їжте після 6-7 годин вечора. Стакан кефіру на ніч дозволяється.


Погода в Росії: на Москву звалилася небувала сніжно-крижана буря\nКара небесна: у Москві розбушувалася небувала сніжно-крижана буря\n26 січня 2019, 12:43 23.1т Читати матеріал російською\nНа Москву в суботу, 26 січня, звалився найпотужніший снігопад. За прогнозами синоптиків, він триватиме кілька днів. Авіакомпанії вже скасували понад 100 рейсів.\nЯк повідомляє Росгідрометцентр, кількість снігу, що випав у Москві у суботу може стати рекордним за останні 68 років. (Щоб подивитися фото і відео, доскрольте до кінця сторінки).\nУ Москві і Підмосков'ї через заметіль і посилення вітру до 17 м/сек. діє "жовтий" рівень погодної небезпеки.\nЗнову заметіль: українців попередили про нову зміну погоди\nСнігопад у Москві\n"Аерофлот" через негоду скасував 131 рейс у вихідні 26 і 27 січня, повідомляється на сайті авіакомпанії.\n"У зв'язку з прогнозом несприятливих метеоумов в аеропорту Шереметьєво "Аерофлот" вносить зміни у розклад рейсів 26 і 27 січня", — заявили в прес-службі "Аерофлоту".\nЗаметіль вже стала причиною масштабних аварій. Зокрема, в Підмосков'ї відразу 16 машин зіткнулися на Сімферопольському шосе біля Чехова — через заметіль і слизьку дорогу. Постраждали щонайменше двоє людей.\nМасове ДТП у Підмосков'ї\nСимферопольское шоссе pic.twitter.com/UIZvStkn0k\n— Шаден (@ShadenFM) 26 января 2019 г.\nЯк повідомляв OBOZREVATEL, в окремих областях України в неділю, 27 січня, очікується приріст сніжного покриву 8-15 см.\nТак пидороссам и надо, даже природа против них.\nОбоз, это у нас эта кара небесная зима называется)\nПросто интересно, если для Москвы вполне рядовое зимнее событие которое достаточно часто бывает это - Кара небесные, то что тогда можно сказать с этим подтекстом, когда Западная Европа и Северная Америка происходящее у себя называет не иначе как Апокаллепсом и Армагедоном. Если Россия греха не чувствует, а потому и не робчет, ромляне, германцы и англосаксы во всю взывают к Богу с просьбой простить за свои грехи и успокоить стихию...\nЯн Валетов 50.4т 243\nЮрій Швець 37.9т 181\nАртемій Сурін 10.8т 30\nСергій Грабовський 10.9т 55\nАнатолій Гриценко 7.6т 6\nАркадій Бабченко 29.9т 24\nКРИМський бандерівець 47.4т 19


Володарі машини часу. Про колишніх рівненських фотографів. Культура - Новини Рівного та області — Рівне Вечірнє\nЗупинені ними миттєвості тодішнього життя — це правда про наше місто, його людей, події. Нині ці безцінні кадри зберігаються в приватних колекціях і домашніх родинних архівах. Рівненські фотосалони зробили свій вагомий внесок в історію майже 200-літнього дивовижного мистецтва фотографії. Чимало світлин культових салонів старого Рівного зберігається у польських і російських цифрових архівах. Нині фотографія втратила ореол чогось унікального і магічного, але до старих фотокарток ставлення зовсім інше. Їх хочеться роздивлятися, вдивляючись у кожну деталь, щоб домалювати в уяві і образ людини, зображеної на світлині, і образ тогочасного міста, і епохи в цілому.\nПерші фотосалони Рівного\nХоча перші фотосалони з’явилися в Рівному ще в 1880-х роках, подальшу їхню долю відстежувати непросто. Адже через брак коштів на дороге тривале утримання закладів чимало з них, пропрацювавши рік-два, закривалися, змінювали власників, назви і адреси. Бракувало й високопрофесійних майстрів. Фотографи через конкуренцію, а відтак і низькі заробітки, переїздили з одного міста в інше в пошуках більших заробітків. Декотрі власники мали салони в кількох містах.\nЗа архівними даними, станом на серпень 1914 року в дванадцятьох повітах Волинської губернії налічувався 101 фотографічний заклад. За даними польського адресного довідника власників за 1929 рік, у Волинському воєводстві налічувалося 86 таких закладів. Серед перших фотосалонів, які з’явилися в Рівному наприкінці ХІХ століття, в архівах можна віднайти згадки про такі.\n«Заклад фотографічни» дворянина Василя Францовича Крутовського (1887-1904 роки діяльності), що розміщувався на вулиці Директорській (тепер 16 Липня). Салон «Фотографія в г. Ровно» австрійського підданого Осипа Моровка діяв у 1887 році. З 1894 по 1896 рік діяв фотографічний заклад Олексія Добровольського, який розміщувався на вулиці Шосовій (нині Соборна) у будинку, власником якого зазначено Гальперіна. Ймовірно, що цей фотосалон і викупив потім сам Гальперін, оскільки вже з 1897 року там почала функціонувати «Славянская фотография Гальперина». Її власником зазначено міщанина Гальперіна Іцка Гершеля (Іцко Гершевич).\nСеред маловідомих імен власників салонів і фотографів кінця ХІХ — початку ХХ століття в архівних документах зустрічаються такі: Микола Дубравський (1902-1904 роки діяльності), Володимир Жуховецький (1902-1904), Нусинов Герш (1909-1914), Шолом Міллер (1911-1914), Шая Єльберт, Меєр Гассер. За даними російських архівних джерел, у 1915 році в Рівному діяли фотосалони таких власників: Мошка Бренера, Меєра Гассера, Ушеi Меєрсона, Мирлі Бояр, Хазанчука, Шмуля Шостаковскаго, Iнаха Фегеля, Шаї Ельберта. Серед першопрохідців фотографічної справи Рівного була й жінка — Єлизавета Григорівна Сильвестрова, заклад якої діяв у 1896-1904 роках.\nНа вулиці Шосовій з 1899 року діяв фотографічний заклад Рувима Гаско «Фотография и Мастер. Портрет». У 1913 році ательє називалося «Рембрандт». Поряд зі Свято-Воскресенським собором був салон «Штука», який належав Естері-Рейзі Гапан. Родині Гапан також належав фотосалон, що поряд із костелом Святого Антонія, — «Альфа» (до 1935 року називався «Ружа»). Власники нерідко давали своїм закладам доволі претензійні як на невеличке провінційне містечко назви. Рівняни 1930-х років добре знали салони «Van-Dyk» Йосифа Гельмана, який розміщувався на тодішній вулиці 3-го Мая (Соборна) і «Be-Ge» Беньямiна Гапана, що розміщувався неподалік Свято-Воскресенського собору, «Декаданс» Німена (його салони були в Рівному і Луцьку), «Мистецький заклад фотографічний «DORYS».\nНайвідомішими культовими фотосалонами старого Рівного були заклади Гальперіна, Долінка, Німена. Це найдавніші салони, власниками яких були великі родини, де фотосправа передавалася наступному поколінню, тому вони діяли фактично до приходу перших «совєтів». Чимало робіт майстрів цих салонів донині зберігається в цифрових колекціях у Польщі і Росії. Одним із найбільш відомих рівненських фотографічних закладів минулого був фотосалон Гальперіна.\nЧимало відомих світлин, у тому числі й листівок з краєвидами старого Рівного, належать саме йому. Роботи майстрів закладу Гальперіна отримали золоту медаль на Всесвітній виставці в Парижі в 1904 році. Зніматися у Гальперіна вважалося престижним. Там фотографувалися і заможні рівняни, і бідніші родини замовляли сімейні фото, робили випускні віньєтки рівненські гімназисти, фотографувалися військовики місцевого гарнізону. Будинок, де була «Славянская фотография Гальперина», розміщувався приблизно там, де нині вхід до «базару Дикого», він не зберігся до наших днів.\nСеред інших знаних рівненських фотографічних закладів — фотографія родини Німен, яка працювала з 1905 року. Найбільш відома — «Декаданс» Евеля Німена (1906-1914), розташовувалася на вулиці Шосовій в приміщенні доходного дому відомого рівненського домовласника Рильке. У 1905-1908 роках власником зазначено Іцко Німена, затим Абрама Німена. Роботи фотомайстрів цього салону також удостоїлися золотої медалі на виставці в Парижі. Дійшли до наших часів і листівки з краєвидами старого Рівного — роботи фотографів цього салону.\nКористувався популярністю у рівнян і гостей міста «Заклад мистецької фотографії «Юделя Долінко», що розміщувався в будинку самого власника. Власник закладу сам же був і фотографом, хоча мав і найманих майстрів, які знімали не лише в салоні, а й на вулицях Рівного. У 1920-х роках Долінко мав партнера-співвласника бізнесу Станіслава Качнарчука, і його салон називався «Станіслав Качнарчук і Ю. Долінко — заклад мистецької фотографії». З польських джерел можна дізнатися й про неприємний факт у творчій біографії Юделя Долінко — його звинуватили у виготовленні порнографічних знімків і навіть на певний час заборонили працювати. Справа дійшла до суду. Однак за браком доказів його було виправдано. Разом з тим, фотороботи Юделя Долінка можна знайти в цифрових каталогах Польщі, зокрема, в Archiwum G?ównym Akt Dawnych (AGAD, щось на кшталт Головного архіву давніх актів) — фотокаталог зображень шляхетських родів Польщі й інших європейських країн. До речі, там є чимало світлин і салонів «Декаданс» Німена, Гальперіна, Гаско, Дубравського.\nНе усміхайтеся, вас знімають!\nСаме так, вочевидь, звучала відома фраза з вуст фотографів у минулому. На зорі ери фотографії для якісного фото потрібно було не розмовляти, не рухатися, не усміхатися. На старих салонних світлинах не знайдеш людини, яка усміхається. Навпаки — люди виглядають надто зосередженими і навіть суворими.\nНа початку ХХ століття за етикетом під час портретної зйомки треба було дивитися в камеру серйозно, щільно стиснувши губи. Правила розміщення членів родини під час групового фото такі: в центрі садовили старійшин роду; навколо них розміщувалися інші родичі. Чоловіки стояли, жінки сиділи, маленьких дітей тримали на руках, а старші могли стояти поруч. Хоча фотографування на початку ХХ століття було задоволенням не з дешевих, люди намагалися хоча б раз у житті завітати до салону, щоб залишити своє зображення нащадкам. Похід до фотосалону був подією. Туди одягалися як на свято — у все найкраще, жінки чепурилися і робили зачіски. Такі світлини були предметом гордості і престижу для кожної родини, показником певного достатку. А нині такі фото — родинний скарб і неоціненне джерело інформації про минуле.\nЯк фотосалони приваблювали клієнтів\nЩільність фотосалонів на, так би мовити, квадратний метр міської площі старого Рівного була такою, що конкуренція була просто шаленою. Тому місцеві майстри наввипередки старалися рекламувати свої послуги. Одні подавали оголошення мало не в усі місцеві газети, інші намагалися привабити гарно оформленою вітриною, виставляючи у вікнах салонів найбільш вдалі світлини — гарних чоловіків і місцевих красунь, заможних містян, дітей.\nДекотрі рекламували новітні послуги, як, наприклад, збільшення портретних зображень від найменших до натуральної величини, а також «фотошоп» тих часів — ретушування чорно-білих світлин. Фото розмальовували вручну акварельними або олійними фарбами, інколи кольоровими олівцями або пастеллю. Фарбу наносили за допомогою ватного тампона, пензля або спеціального розпилювача, а подекуди й просто пальцями. Така робота потребувала певних навичок та часу. До кожної світлини потрібно було підійти творчо, вкласти душу.\nВласники салонів намагалися забезпечити свої заклади найрізноманітнішою атрибутикою для зйомок — декораціями, квітами, змінними фонами з намальованими пейзажами, міськими вулицями, палацами, розкішними кімнатами, тваринами тощо. До салонів звозили меблі, гіпсові колони і вази, візерунчасті сходи, різні декоративні дрібнички — усе, що могли нафантазувати. Цей антураж додавав шарму і колориту світлинам.\nАле чи не головною рекламною «фішкою» й візиткою кожного поважного салону і фотомайстра було паспарту — фірмовий знак фотографа. Це був видрукований бланк з картону, на який наклеювали фотографічний відбиток. На ньому витискали прізвище майстра, логотип, адресу, досягнення, медалі й відзнаки, отримані на виставках. Інколи вказували розцінки на послуги. Також вказували, де зберігаються негативи, щоб можна було замовити знімки повторно.\nНайцікавішими були паспарту найвідоміших рівненських салонів Гальперіна, Долінка, Німена. До речі, вони зберігали негативи в Берліні і Варшаві.\nСвітлана Калько, http://retrorivne.com.ua/\nПопередня стаття Міжнародний кінофестиваль у Рівному проведуть на місяць пізніше\nНаступна стаття Охочих запрошують на Давньоруський пікнік


Litvinova Svetlana _ 04.05.2018 14:53\nБез сомнения теперь, что на "Батьківину" одна надежда\nВіктор Володимирович _ 04.05.2018 14:40\nА що не "жах", БПП, НФ, чи радикали?\nжах звичайно.але ОПГ " батьківщина"-поза конкуренцією!!!\nКостянтин Матвієнко _ 04.05.2018 13:45\nmihaylenco _ 04.05.2018 13:17\nПопав до рук мені Атлас з промисловості 1975 року...у 1975 році Україна видобувала 69 млрд.куб. газу...\nЛише одне Охтирське НГДУ (нафтогазовидобувне управління) щорічно видавало понад 7 тис. тон нафти. Скільки газу – не знаю. А нафти – й 10% від тих показників є недосяжними. Але річ не в економічній моделі. Річ в політичній моделі. А ще більше – у самих виборцях.\nmihaylenco _ 04.05.2018 13:07\nШановні прихильники Тимошенко! Перестаньте дочасно кричати "Перемога"! Вам не здається, що нинішній портрет Тимошенко набагато краще виглядає, ніж в образі "Багіні, рятівниці України"? Вибори в ОТГ несуть в собі певну частину інформації щод розстановки політичних сил. Але якісь висновки робити дуже зарано.\nВалентина Блінова _ 04.05.2018 13:03\nВисока явка виборців на Волині – більш як 70 відсотків осіб, внесених до списку виборців, свідчить про те, що людям небайдужа доля своїх населених пунктів. А 12 депутатів, обраних від "Батьківщини" до Торчинської ОТГ пр загальній кількості 26, – це рівень довіри до політичної сили Юлії Тимошенко.\nЕлена Величко _ 04.05.2018 12:59\nЙ інші показники в рази більше аніж зараз. Тобто, як казав один іноземець, що наразі Україна на себе\nне зароб.ляє, ТОБТО не робиться така економіка, що буде СИЛЬНОЮ, а навпаки.\nТому очевидно, що 27 років економічного ЯРМА – то занадто, ми ж живемо у час новітніх технологій, й тому ніякі лозунги, нікого не введуть в оману. Є ТАМ ДЕ РОБИТЬСЯ ДЛЯ ГРОМАДЯН.\nТому, очевидно, що влада буде змінюватись, аж допоки не закінчиться тим, що буде вибрана така, що робить для громадян.\nmihaylenco _ 04.05.2018 12:58\nЖАХ!!!скільки юканутих даунів набігло сюди разом з продажним кишеньковим "політологом".\nЗавжди поважав автора за об'єктивні новини, та аналіз. Що трапилося? Костянтине! Вам не гидко?\nMariam Belia _ 04.05.2018 12:28\nНарод обирає владу, якій довіряє і в якій бачить майбутнє для країни.\nВіктор Володимирович _ 04.05.2018 12:18\nтільки розумововідсталі люди можуть голосувати за це бютівське лайно!!!.партія,яка дала найбільше зрадників,які до речі дуже зміцнили партію регіонів,корупціонерів,і просто покидьків і навіть убивць-має бути заборонена на законодавчому рівні.так само як і аналоги батьківщини -компартія і партія регіонів.\nВіктор Володимирович _ 04.05.2018 12:12\nЯкщо продажна корумпована антиукраїнська ОПГ " батьківщина" набирає стільки-це трагедія українського виборця.ця злочина парторганізація,повний аналог партії регіонів,мала би давно щезнути з політичної арени.\nтішить тільки те що лохторат Тушківщини-це здебільшого сільська місцевість,де і проходять вибори до ОТГ.тому такий відсоток.\nАлексей Синицын _ 04.05.2018 11:39\nИз всей Украины в Харьковской области объективно сильнейшая и пользующаяся поддержкой Киева губернаторская команда,область лидирует во всех рейтингах и получает первоочерёдное финансирование.И при всём при этом Батькивщина показывает блестящий результат в Староверовской и Велико Бурлуцкой ОТГ получая 50% депутатов в соответствующих советах и это не смотря на давление,провокации и прочие "милые шалости" власти!Это уже не "звоночек",это полноценный звон,возвещающий о похоронах второго срока Порошенко.\nІван Приходько _ 04.05.2018 11:26\nОстанні вибори в ОТГ показали кого дійсно підтримують українці! Юлія Володимирівна та її команда єдині, хто зможе витягнути країну з прірви.\nАнастасия Галич _ 04.05.2018 11:25\nСобственно, еще одно подтверждение всех ретингов. Порошенко даже при мощной поддержке админресурса умудрился продуть выборы.\nGanna Dudun _ 04.05.2018 11:13\nЯ важаю, що це останні вибори де Блок Порошенко набрав прохідний відсоток. Зараз Порошенко займає вже шосту сходинку у рейтингах. Його рейтинг буде лише знижуватися, а громадяни України все більше будуть підтримувати Юлію Тимошенко\nВалентин Яковлев _ 04.05.2018 11:12\nВіремо в перемогу Юлії Володимирівни,тільки Вона!\nНаталья Волевая _ 04.05.2018 11:08\nТимошенко наш президент! Тільки вона з може навести лад в країні!\nMykola Ivanov _ 04.05.2018 11:05\nКондитер програє 6:0:)\nАнатолий Портников _ 04.05.2018 11:05\nПідтримую Тимошенко Ю.В. Лідер в цій країні!\nКирилл Мартынюк _ 04.05.2018 11:04\nЯ читав, що президент Порошенко особисто давав всім команду і завдання набрати 70 відсотків на цих виборах, і щоб Батьківщина набрала максимум 10 відсотків. Але в них це не вдалося. Навіть адмін ресурс не допоміг Порошенкові перемогти.\nІрина Ніновська _ 04.05.2018 11:00\nЗавжди приємно перемагати, у Юлії Володимирівни є сильна команда і ці вибори свідчать про це!\nKarina Lysenko _ 04.05.2018 10:52\nЦій владі вже ніщо не допоможе, народ втомися від таких покращень і брехні\nКсеня Бондар _ 04.05.2018 10:48\nМісцеві вибори – найяскравіший показник підтримки виборців!\nЦе вам не всякі соціології, з пальця взяті...\nОлексій Захарченко _ 04.05.2018 10:46\nДумаю ні в кого не залишилось сумніву, що "Батьківщина" сьогодні є беззаперечним лідером електоральних симпатій українців. Про це говорять не лише результати виборів до ОТГ, а й УСІ соцопитування!


Бергізель, Інсбрук відгуки, адреса, як доїхати\n«Бергізель» використовується для проведення 3-го етапу Кубка світу зі стрибків з трампліну. Найперші змагання пройшли в 1925 році. Олімпійський вогонь запалювався тут три рази. Масштабна реконструкція трампліна була проведена в період 2001-2002 рр. під керівництвом відомого архітектора Захі Хахід. У комплексі трампліну є оглядовий майданчик і панорамний ресторан, куди можна потрапити на фунікулері або пішки по сходах.\nАдреса: Bergiselweg 3, Innsbruck\nТелефон: +43 512 589259\nГодини: Monday: Closed Tuesday: Closed Wednesday: 9:00 AM – 5:00 PM Thursday: 9:00 AM – 5:00 PM Friday: 9:00 AM – 5:00 PM Saturday: 9:00 AM – 5:00 PM Sunday: 9:00 AM – 5:00 PM\nДуже гарна, гарна також панорамна тераса, з якої відкривається чудовий краєвид. Вхід коштує 10 євро, до найвищої точки можна піднятися на ліфті.\nСтрибки зі спеціальними можливостями також доступні як комбінований квиток з музеєм. Існує також стрибач, який робить кілька стрибків кілька разів. Ви.. Читати далі » можете сісти на маленький підйомник прямо до трампліна, а звідти на високу терасу на даху Бергізеля. До послуг гостей також відкритий ресторан.\nДосить заплутана карта на стоянці та непомітні стрілки напрямку змушують велику кількість відвідувачів піти в неправильному напрямку, Стрибки величезн.. Читати далі »і по телебаченню, але це зовсім применшується порівняно з реальністю. Майже неймовірно стрибнути з цього монстра, з цієї висоти і спуститися живим. Спочатку потрібно мати мужність.\nПагорб вражає. Ви не бачите це на телебаченні так добре. Їм також пощастило, що молоді стрибки з трампліна тренувалися. Просто кльово.\nКраєвид +історія,воно того варте.


Українська громада в Канаді підтримує продовження канадської військової тренувальної місії в Україні й закликає до подальшої підтримки України.\nПро це кореспондентові Укрінформу розповіла президентка Конгресу українців Канади Олександра Хичій.\n«Розширення та продовження операції UNIFIER допоможе Збройним силам України посилити оборону України. Це – важливий внесок Канади», – сказала Хичій.\nЧитайте також: Глава МЗС Канади зустрілася із представниками української діаспори\nВодночас вона наголосила, що для стримування російської агресії Канаді слід також передати Україні озброєння.\nЧитайте також: Міністерка оборони Канади обговорила з українською діаспорою стримування агресії РФ\n«Україна вже вісім років перебуває у стані війни, й загроза подальшого російського вторгнення зростає щодня. Прикро, що уряд Канади досі не приєднався до наших союзників у наданні Україні зброї. Канадський народ – однозначний у своїй підтримці права України на самооборону й Канада мусить вчинити правильно й зараз же надати Україні зброю», – наголосила президентка.\nЧитайте також: Міністр міжнародного розвитку Канади зустрівся із проводом української діаспори\nЯк повідомляв Укрінформ, за даними опитування Abacus Data, понад 80% канадців відкриті до ідеї надання Україні підтримки для захисту кордонів й 75% вважає, що ця підтримка має включати зброю.\n26 січня Канада оголосила про продовження на три роки та суттєве розширення своєї військової тренувальної місії в Україні UNIFIER. Оттава також збільшить фінансування програм з розвитку в Україні, посилить розвідувальну співпрацю із Україною та надішле нелетальне обладнання. Однак від передачі Україні озброєння уряд Трюдо поки утримується.\nНагадаємо, Конгрес українців Канади та Канадсько-українська фундація створили Комітет гуманітарного порятунку для підтримки України у разі російського вторгнення.\nКрім того, у канадському МЗС буде створений окремий відділ, який займатиметься питаннями миру в Україні.\nУ Нідерландах українські артисти провели концерт на підтримку України


Ми повернулися, зустрічайте ж нас! :) | Тексти для думаючих людей\n3473 дні тому\t#\n3472 дні тому\t#\n3471 день тому\t#\nAleks, що значить вбили? Вони видалили базу даних і першоджерела? Тоді це не вони а тупорилий адмін. Але якщо адмін взяв і все видалив, то чого б він вам признавався в своїй недолугості? Чи просто в один прекрасний день замість заї постав портал партії? В такому разі є надія, що вся інфа тихенько десь собі спить.\nЯ питаю, бо хочу допомогти. Якщо цікавить, то детально через жж повідомлення http://www.livejournal.com/inbox/compose.bml?user=patriotVIII\nМав місце саме останній варіант: в один прекрасний день на місці сайту постав портал партії. А озвучувалось дещо інше - заморозка проекту через брак коштів. Тож інформація якщо і спить, то вічним сном. Принаймні хлопці відновлювали матеріали своїми силами. Основну масу відновили. Хоча власні статті, чесно кажучи, я ще не дивився :).\n1. Не варто обговорювати минуле, краще думати, як працювати далі.\n2. "За Україну" більше року фінансувала створення і наповнення ЗаУА і за це їй потрібно бути вдяним, і ми вдячні. Без них не було б нічого. Зараз там справи йдуть не найкращим чингом, оскільки вони опозиція. Тому їх у чомусь звинувачувати це не правильно і не коректно.\n3.Вістря критики і обурення варто спрямовувати на регіоналів.\n3469 днів тому\t#\n"За Україну" більше року фінансувала створення і наповнення ЗаУА і за це їй потрібно бути вдяним, і ми вдячні. Без них не було б нічого. Зараз там справи йдуть не найкращим чингом, оскільки вони опозиція. Тому їх у чомусь звинувачувати це не правильно і не коректно.\nКоментарі за темою відсутні.\nВістря критики і обурення варто спрямовувати на регіоналів.\nТема важлива та актуальна.\n3467 днів тому\t#\nТепер владу критикувати не можна, бо критика у різкій формі "оставляєт в душе непріятний слєд".\nЛогічно. Сьогодні поставимо першу статтю.


Звягільський запропонував Порошенку звільнити Таруту - Радіо Максимум\nЗвягільський запропонував Порошенку звільнити Таруту\nРегіонал Юхим Звягільський запропонував президенту України звільнити Сергія Таруту з посади голови Донецької обласної державної адміністрації. Пише Українська правда.\nЗамість Тарути Звягільський запропонував призначити керівником області мера Донецька Олександра Лук’янченка, який вважається підлеглим Ахметова у ієрархії Донбасу.\nСам Тарута, залишаючи адміністрацію президента, був не надто оптимістичний. На питання, чи порушувалося питання зміни керівника області, він відповів: «Питання це не обговорювалося. Мене це не дуже хвилює, я ж не просився на роботу».\nНараду особисто відвідав Рінат Ахметов, який перебрався до Києва кілька тижнів тому через ризики фізичного знищення.\nТакож прийшли на Банкову топ-менеджери його корпорацій Метінвест та ДТЕК, відповідно, Юрій Риженков та Максим Тимченко. Ахметов не коментував підсумки зустрічі, натомість його топ-менеджер Риженков оприлюднив компліментарний коментар на корпоративному сайті під заголовком, що говорить сам за себе: «Президент України показав, що чує голос Донбасу і поважає Донбас».


Новини за 04.02.2020 » Вісник Кіровоградщини\nВідроджувати народні традиції разом\n4 лютого 2020, 11:05\nГалина Болюк із села Василівки Онуфріївського району не лише розгадує кросворди від «Вісника Кіровоградщини», а й вирощує квіти та займається вишивкою. Обдарувавши яскравими виробами усіх рідних, вишила портрети класиків української літератури та запропонувала\nпередати їх у сільську бібліотеку. Завідувачка закладу Віта Гараба зраділа такому подарунку, адже дбає про збереження і розвиток традицій у селі. Редакція поспілкувалася з творчими жінками і пропонує дізнатися про розмову, що відбулася.\nМитрофанівська школа: «Ми — єдина команда!»\nМитрофанівська філія комунального закладу «Новгородківський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів — дошкільний навчальний заклад» у 2012 році відсвяткувала свій сторічний ювілей. У закладі працює дружний педагогічний колектив під керівництвом Юлії Григор’євої, який і навчає своїх учнів шкільним дисциплінам, і вчить загальнолюдським цінностям.


Криворізський район / Новини / Довгоочікуваний Новий рік! Святкові ранки відбулися у всіх закладах освіти\nwww.kriv-rn.dp.gov.ua ГОЛОВНА СТОРІНКА МАПА САЙТУ ДОПОМОГА Субота, 24 червня 2017 року Що нового на сайті ? Архів публікацій Криворізський район >> Новини Довгоочікуваний Новий рік! Святкові ранки відбулися у всіх закладах освіти\nЗимові свята вважаються самими найяскравішими, найулюбленішими. Особливо свято – Новий рік. І малі, і дорослі чекають на подарунки, на радощі, на добрі зміни. В нашій школі і діти, і вчителі готувалися до проведення Новорічних свят. Класні керівники та батьки для початкової школи запросили театральну студію «Фіксики», які весело та яскраво погралися зі школярами, провели цікаві конкурси та подарували солодощі. Також різноманітним та яскравим було свято для учнів 5-7 класів. Гарно попрацювали учні 8Б класу та 9-го у ролі ведучих та ролей Діда Мороза та Снігуроньки. Діти поділилися на команди, прийняли участь у цікавих конкурсах, пограли в ігри з залом, поводили хороводи під знайомі новорічні пісні та отримали солодкі подарунки від Діда Мороза.\nНе забули ми й про наших старшокласників. Організували також вечір з улюбленою сучасною музикою, казковими героями та різними жартівливими конкурсами. Після свята відбулася новорічна дискотека. І діти, і батьки, і вчителі були задоволені новорічними ранками, всі залишили для себе гарний настрій та чудове почуття приходу Нового року – року Півня!\nЗа матеріалами відділу освіти Криворізької РДА


Aquahim Spiritol Калій\n> Добрива>Калій>Калій, 150мл\nДобриво для акваріумних рослин у...\nДобриво для акваріумних рослин у вигляді концентрованого джерела калію найвищої якості.\nТип Догляд за рослинами\nОб'єм/Вага 100 мл\nТип у назві Добриво\nТМ AQUAHIM SPIRITOL «Калій» — добриво для акваріумних рослин у вигляді концентрованого джерела калію найвищої якості.\nКалій — один з найважливіших елементів в акваріумі, який слід вносити додатково. Він не потрапляє в акваріум, ні з кормом для риб, ні з водогінною водою. Якщо калій не вносити додатково, то у рослин може спостерігатись калієвий дефіцит, ознаками якого є: поява на листях невеликих округлих дірок, пожовтіння старого листя та подальше його відмирання.\nДозування: 4-6 мл на 100 л акваріумної води щоденно в залежності від освітлення, подачі СО2 і кількості рослин. У разі комплексної подачі макро, мікро добрив, калій можна вносити 20 мл на 100 л акваріумної води один раз в тиждень під час підміни води.\nСклад: калій (К) - 50 г/л. Як джерело калію використовується сульфат калію.\nУмови зберігання: зберігати щільно закритим в недоступному для дітей місці при температурі не вище 30°С. Уникати попадання на слизові оболонки. Після використання вимити руки. Не використовувати у їжу.\nНе підлягає обов’язковій сертифікації.\nТУ У 20.5-2714412435-001:2017


Як прикрасити будинок на Новий Рік 2016 » 2016 рік мавпи - гороскоп, календар. Новий 2016 рік\nПрийдешній Новий рік - рік Червоної Вогняної Мавпи, а це означає особливу увагу потрібно приділити створенню цікавого декору свого будинку. Адже Мавпа любить усе яскраве і запам'ятовується. Якщо ж атмосфера під час свята буде сірим і нецікавим, то господиня 2016 року занудьгує у вас в будинку. А новорічна атмосфера в будинку може бути створена тільки за допомогою декору. У цій статті ви зможете знайти рекомендації з приводу того, як прикрасити будинки на Новий рік 2016 і привернути до себе удачу та успіх на весь прийдешній рік.\nПоради по прикрасі квартири або будинку в Рік Червоної Вогняної Мавпи:\nТакож не варто прикрашати будинок тільки в одному кольорі, але і додавати занадто багато кольорів теж не потрібно, інакше буде дуже строкато. Виберіть два чи три головні кольори, які будуть гармонійно вписуватися в ваш інтер'єр.\nПрикраси, створені своїми руками будуть до вподоби Вогненної мавпі, тому постарайтеся використовувати хоча б один предмет декору, створений своїми руками - будь то ялинкова іграшка, або декоративна свічка, можливо статуетки Мавпи, все, що ваша фантазія вам запропонує.\nНескладно здогадатися, що улюблений колір господині 2016 року - червоний, однак це не привід прикрашати ваше житло тільки цим кольором. Крім червоного Мавпа любить ще синій, зелений, помаранчевий, білий і жовтий кольори. Виберіть три з них і додайте їх в декор. Повірте, якщо вам вдасться гармонійно поєднувати кілька з цих квітів, то Мавпа нагородить вас у прийдешньому році щедро.\nОбов'язково використовуйте символ цього року Мавпу. Ви можете купити ялинкові іграшки з її зображенням, поставити на стіл статуетку Мавпи, або навіть самим змайструвати маленьку композицію, де вона буде присутньою. Імпровізуйте і не скупіться - адже саме таким чином можна домогтися розташування господині наступаючого року.\nПо-друге, бажано додати до ялинковим іграшкам і білі сніжинки - ви можете їх придбати в магазині або ж зробити з паперу всією родиною.\nЯкщо ж ви не змогли знайти потрібні вам прикраси, то не турбуйтеся, замість цього можете використовувати фотографії вашої сім'ї. Це буде оригінально, весело, а коли гості прийдуть до вас у будинок, їм буде цікаво подивитися на всіх членів сім'ї.\nНапевно, для кожного з нас найулюбленіше спогад з дитинства на Новий рік - солодощі та фрукти, які можна було знайти на ялинці. В цьому році це особливо актуально, адже таким чином ви не тільки порадуєте малюків, але і задобрите Мавпу, яка також небайдужа до солодощів.\nЗавершальним прикрашання Новорічної ялинки є установка верхівки. Цього разу експерти радять відійти від традиційної зірки, і встановити щось більш оригінальне - барвисту стелу, або янголят. Фантазуйте і творіть, можливо саме так ви зможете сподобатися Мавпі, яка потім вам пошле новорічні подарунки долі.\nТакож ви всією сім'єю можете взяти фарби і намалювати щось забавне і дитяче. Нехай це не буде витвором мистецтва, але зате ви весело проведете час і до того ж порадуєте своїм настроєм Мавпу.\nЯкщо ж часу на малювання у вас немає, то прикрасьте овна вогниками, адже символ прийдешнього року у нас Вогненний. При цьому гармонійно і красиво будуть виглядати запалені свічки. Створити цілу композицію. Повірте це теж буде виглядати вражаюче і цікаво.


Вона така жива, очі вбирає кожна вишита нитка, вона така тепла, ніби я торкаюсь рукою Катерини Красицької… У музейного експоната Знам’янського краєзнавчого музею – вишиванки роду Тараса Шевченка є історія, яку зробимо знаною саме у Всесвітній День вишиванки. Внучата племінниця славного Кобзаря могла б переповісти сучасникам значно більше, ніж зараз журналісти, але дещо ми все ж таки знайшли.\nДовідково відомо, що після довгого поневіряння Україною, родина Красицьких оселилась у с. Мошорине Знам’янського району. Там Катерина Максимівна Красицька разом з чоловіком створили родину з 12-ти дітей. Приблизно 1910-1912 роками датується і виникнення її вишиванки, яка нині прикрашає музей і експозицію «Кобзарева світлиця».\nУ 1961-му році, у Знам’янці було створено музей роду Красицьких, адресою цього будинку стала вулиця Жовтнева, 33. Пізніше вишиванка стала експонатом сучасного міського краєзнавчого музею. Також зараз у музеї є чимало світлин та спогадів з газет, де видно, як Катерина Максимівна зустрічає гостей у вишиванці, грає на бандурі у цьому одязі, а ще позує для художників.\nНапевно, не було б такого гарного уявлення про цю жінку та її вишиванку, якби не дві картини із її зображенням. Художники Борис Єгоров та Василь Семеніченко намалювали два портрети Катерини Красицької. На них літня бабуся поглядом зустрічає кожного, сидячи у гарній вишиванці.\nЄ припущення, що сорочка була вишита Катериною Максимівною власноруч, зараз напевно цього ніхто не знає… Якщо описово розповісти про сорочку - на ній червоними та чорними нитками квіткові мотиви прикрашають рукава, троянди створюють рівні лінії, де комірець, а по низу полотна тоненький орнамент ледь видніється у трикутничках та листочках…\nЗараз вишиванка Катерини Красицької стала експонатом, зрозуміло, що її ніхто не одягає, але пам’ять про цю добру жінку ще довго житиме у шафі для всіх гостей міського краєзнавчого музею у Знам’янці.\nДякуємо зберігачу фондів міського краєзнавчого музею Олегу Молісу за сприяння у створенні матеріалу.


Обломів і Штольц у романі И. А. Гончарова "Обломів"\nОбломів і Штольц у романі И. А. Гончарова "Обломів"\nРізкі протиставлення пронизують весь добуток И. А. Гончарова від першої до останньої глави. Прийом антитези, на якому побудований роман, допомагає краще розкрити характери героїв, виявити авторський задум\nПро таких друзів, як Ілля Ілліч Обломів і Андрій Іванович Штольц, А. С. Пушкін у своєму романі у віршах “Євгеній Онєгін” дуже влучно написав: “Вони зійшлися. Вода й камінь, вірші й проза, лід і пломінь не настільки різні меж собою”. Дійсно, характери героїв настільки різні, що багато критиків зійшлися в думці: Штольц - це своєрідне “протиотрута” Обломову. Гончарів писав: “Їх зв'язувало дитинство й школа - дві сильні пружини”.\nТому, заглянувши в дитинство героїв, можна зрозуміти, чому сформувалися настільки різні характери двох друзів, що жили по сусідству. Довідатися про дитинство Іллі Ілліча допомагає глава “Сон Обломова”, що, за словами А. В. Дружиніна, була першим кроком до з'ясування причин “обломовщини”. Зі сну Обломова стає ясно, що маленького Илюшу всі любили, пестили, балували, тому він виріс добрим і чуйним. Коштує Іллі Іллічу лише задрімати, йому сниться той самий сон: ніжний голос матері, її ласкаві руки, обійми близьких і друзів...\nЩораз у сні Обломів вертався в той час, коли він був абсолютно щасливий і любимо всіма. Герой роману немов біг з реального життя у свої дитячі спогади. Илюшу постійно оберігали від усіляких небезпек, реальних і уявлюваних. За барчонка все робив слуга Захар і ще “триста Захаров”. Така опіка й турбота майже зовсім заглушили в Обломове всяке бажання що-небудь робити самому. Усі називають Іллю Ілліча мрійником\nТак хіба могли нескінченні нянині казки про Милитрисе Кирбитьевне, про богатирів, про чаклунів і жар-птиць не посіяти в душі дитини надію на краще, на те, що всі проблеми зважаться самі собою? Цієї ж казки породили в Обломова страх перед життям, від якого Ілля Ілліч марне намагався сховатися у своїй квартирці на Гороховій вулиці, а потім на - Виборзькій стороні. Повна протилежність Обломова - Андрій Штольц. Ми бачимо протягом усього роману порівняння Штольца й Обломова, а також їхнє протиставлення один одному. Вони розрізняються буквально у всім: зовні, по походженню (Обломів - дворянин, а Штольц - немає), по вихованню й утворенню, що вони одержали. Причина цих розходжень криється, насамперед, у вихованні. У виховання Андрія Штольца кожний з батьків вніс свій особливий внесок\nБатько його, Іван Богданович Штольц, діловий і практичний німець, ставив над усе почуття боргу, дисципліну, відповідальність і любов до праці. Ці якості він і намагався прищепити своєму синові, прагнучи зробити з нього щасливого ділка. Мати Андрія, російська дворянка, навпроти, “учила його прислухатися до замислених звуків Герца, співала йому про квіти, про поезію життя...”. Мати Штольца хотіла, щоб Андрій виріс утвореним російським паном, а не.\n“німецьким бюргером”, і намагалася, як могла, зменшити вплив Батька на Андрюшу. Багато в чому вона хотіла бачити свого сина схожим на Іллю Обломова й часто із задоволенням відпускала його в Сосновку, де “вічне свято, де збувають із плечей роботу, як ярмо”. Батько Штольца, звичайно, по-своєму любив Андрія, але не вважав за можливе проявляти свої почуття. Пронизлива до сліз сцена прощання Андрія сотцом.\nІван Богданович навіть у мінуту прощання не знайшов добрих слів для сина. Ковтаючи сльози образи, Андрій відправляється в шлях, супроводжуваний голосіннями прислуги: “Немає в тебе рідної матінки, комусь благословити-те тебе”. І здається, що саме в цей момент Андрій Штольц, незважаючи на всі старання матері, не залишив у душі місця “порожнім мечтаньям”.\nУ самостійне доросле життя він взяв із собою тільки те, що, як йому здається, необхідно: ощадливість, практичність, цілеспрямованість. Все інше залишилося в далекому дитинстві разом з образом матері. Розходження в характерах героїв пояснюють розходження в прагненнях і переконаннях\nПро це можна довідатися з оповідання Іллі Ілліча про свій ідеал життя. Найбільше Обломів жадає спокою, безтурботності й умиротворенню. Але Ілля Ілліч уважав спокій не результатом кипучої діяльності, не нагородою за неї, а постійним, єдино можливим і правильним станом людини. Сперечаючись зі Штольцем, Обломів переконував його в тім, що “ціль всієї...\nбіганини - ... це вироблення спокою, прагнення до ідеалу втраченого раю”. Отже, навіщо трудитися, робити що-небудь, якщо однаково прийдеш до того, що Обломів хотів мати завжди? А для Штольца головне - праця. Але для Андрія праця - не спосіб досягти спокою, будь-яке прагнення до якого Штольц називав “обломовщиною”. Праця для нього - це “образ, зміст, стихія й ціль життя”.\nЯкщо Обломів не був привчений до роботи, мріяв досягти всього без її (як у няниній казці: “змахнув чарівною паличкою” - і “усе готово”), те Штольц із дитинства виховувався працею, що був метою життя його батька. Згодом Андрій просто перестав навіть мислити про існування без діяльності. По-різному також відношення друзів до столичного сунете\nШтольц уже звик до неї й почував себе у світлі, “як риба у воді”. Він все бачить, але воліє закривати ока на недоліки його. Андрій не дає суспільству зазіхати на свої таємні почуття й думки, як би закриваючись від нього чемним поводженням. А Ілля Ілліч, послуживши сам і уважно вислухуючи оповідання візитерів - Судьбинского, Пенкина, Волкова - про столичне життя, зрозумів, що вона занадто порожня (“Чого там шукати? Інтересів розуму, серця?”і метушлива (“У десять місць в один день!?”). Ілля Ілліч не бачив змісту у всіх цих візитах, ходіннях на службу, балах\nЗ характерів, виховання й переконань складається спосіб життя, що ведуть головні герої роману. Він наклав деякий відбиток і на зовнішність героїв. Обломів - людин з рисами особи дивно м'якими - був значно толще Штольца й “обрюзг не по літам”, а Андрій Іванович був “весь складений з костей, мускулів і нервів”, сухорлявий, як і личить людині, що веде активний спосіб життя. Штольц був з дитинства привчений до діяльності, до того, що час дорогоцінний і його не можна втрачати зрячи. І тому все життя Андрія проходило у вічному русі, що, однак, не можна назвати суєтою. Він не просто був у постійній динаміці, а приносив користь собі й іншим\nАле, незважаючи на постійну зайнятість, він “їздить у світло й читає: коли він устигає - бог звістка”. На таке життя Штольц і хотів сподвигнуть Про-Ломова, у якого, незважаючи на масу вільного часу, нічого не робилося. Більшу частину життя Обломів провів на дивані, тому що “лежанье в Іллі Ілліча...\nбуло нормальним станом”. Його ідеалом було безтурботне життя в єднанні із природою, сім'єю й друзями, у мріях про яку Обломів проводив роки. Відношення героїв До Любові виразилося в романі через почуття до Ольги Іллінською. Обломів хотів бачити в Ользі люблячу жінку, здатну створити безтурботне сімейне життя, добра й ніжну, як його мати. Дівчина спочатку була закохана в Іллю Ілліча, їй подобалися його зворушлива наївність, “голубина ніжність” і добре серце. Та й сам Обломів був закоханий Вольгу.\nАле, як звичайно, сподіваючись на те, що все відбудеться саме собою, він не вживав ніяких дій для того, щоб Ольга стала його^дружиною. Його “мерзенна звичка одержувати задоволення своїх бажань... від інших” зіграла в цій ситуації фатальну роль: Ольга віддала перевагу невизначеностям, очікуванню й бездіяльності Обломова твердий і надійний шлюб зі Штольцем. Штольц, що знав Іллінську чи ледве не з раннього дитинства, випробовував 296 до неї любов-дружбу. У ній не було вогненних страстей, “пекучих радостей” або розчарувань. Навіть ревнощі до невідомого суперника не викликала в душі Штольца бурю емоцій\nА коли він довідався про те, що цей суперник - Обломів, так йому й зовсім стало “покійно й весело”. Штольц бачив в Ользі вірну подругу й соратницю в праці й тому намагався виховати в ній діяльний початок, здатність до боротьби, розвити її розум. І Ольга полюбила Андрія не раптом. Опис її характеру відразу наводить на думку, що Ольга Іллінська не може не стати Ольгою Сергіївною Штольц.\nЛюбов між Ольгою й Андрієм народилася й стала рости без “бурхливих зльотів і падінь”. Після весілля вона не зникла, а продовжувала жити, щоправда, без розвитку, плавно й розмірено (“усе було в них гармонія й тиша”). З порівняння двох героїв видно, що Обломів і Штольц - зовсім різні герої. Що ж послужило основою настільки міцної й вірної дружби між ними? Мені здається, що це не тільки дитинство й школа, як писав Гончарів. Штольц і Обломів взаимодополняют друг друга\nГончарів хотів відбити в Ілля Іллічі типові риси патріархального дворянства, а Штольцу приділялася роль людини, здатного зломити “обломовщину”. Але, прочитавши роман, я не змогла представити героїв настільки однозначними. Особистість Іллі Ілліча викликає суперечливі почуття: жаль про його безпорадність і симпатію, тому що Обломів увібрав у себе суперечливі риси російського національного характеру, багато хто з яких близькі кожному з нас\nСучасне життя вимагає “штольцев”, і вони, безумовно, з'являються. Але Росія ніколи не буде складатися тільки з таких характерів. Російських людей завжди відрізняли широта натури, здатність до співчуття, живаючи й трепетна душа. Дуже хочеться, щоб практичні якості Штольца й “чиста, як кришталь”, душу Обломова з'єдналися в сучасній людині


"Після смерті я стану горилою": 5-річний хлопчик написав свій некролог | | УКРАЇНА LIVE\n“Після смерті я стану горилою”: 5-річний хлопчик написав свій некролог\nОпубліковано 14.07.2018 в 16:35\nЖартівливий некролог, написаний перед власною смертю п’ятирічним Гарретом Матіасом, який страждав від рідкісної форми раку, опинився в центрі уваги у США.\nГаррет придумав собі прізвище, розповів, як повинні пройти його похорони та повідомив, ким збирається стати після смерті. Цей некролог – приголомшливий до глибини душі текст, де безжальна реальність вривається у веселий і легковажний світ дитячих ігор.\nІм’я: Гаррет Майкл Буфіас, також відомий, як “Великий Гаррет-в-підгузку”.\nВік: 5 років.\nМісце проживання: Я “Бульдог”! (Назва шкільної футбольної команди в місті Ван Метер, де жив Гаррет).\nУлюблений колір: Синій і червоний, і чорний, і зелений.\nУлюблений супергерой: Бетмен, а також Тор, Залізна людина, Халк і Кіборг.\nКоли я виросту: Стану професійним боксером\nЯ найбільше люблю: Грати з моєю сестрою, мого блакитного кролика, треш-метал, Lego, Бетмена і, коли мене занурюють у сон перед тим, як ввести катетер.\nКоли я помру: Я стану горилою і буду кидатися в тата какашками!\nПоховання або кремація: Я хочу, щоб мене спалили, як маму Тора, коли вона померла. А попіл повинен перетворитися в дерево, на якому я буду жити, коли стану горилою.\nВеликі або маленькі похорони: Похорони – це так сумно! Нехай на моїх похоронах стоять п’ять надувних замків (бо мені п’ять років), нехай прийде Бетмен і буде багато фруктового льоду.\nДо зустрічі, засранці!\nНекролог записали батьки Гаррета – Емілі і Райан Матіас з його слів. Вони часто бували на похоронах останнім часом, і хлопчик бачив, як вони поверталися сумними. Він про все розпитував батьків після повернення, тому тема смерті й прощання часто піднімалася в розмовах.\nХвороба Гаррета – злоякісна пухлина, яка вразила скроневу кістку і мозкові нерви. Діагноз встановили дев’ять місяців тому, більшу частину цього часу він провів у лікарні, стійко переносив курс лікування і не втрачав почуття гумору.\nХлопчик багато спілкувався з батьками, грав і жартував з персоналом лікарні та приймав гостей.\nНа знак пам’яті про стійкого сина батьки вирішили ввечері після похорону влаштувати символічне поховання згідно з ритуалом, прийнятому у вікінгів: з багаттям і феєрверком. Таку сцену хлопчик побачив у своєму улюбленому фільмі про Тора, і вона вразила його.\nВід себе мама Гаррета висловлює в некролозі подяку лікарям і медичному персоналу, музикантам, артистам і волонтерам, які разом з нею допомагали її синові боротися за життя.\nВона закликає всіх об’єднати зусилля, щоб страшна хвороба не забирала дитинство у маленьких пацієнтів, хлопчики і дівчатка не втрачали кращих друзів, а батьки не повинні були ховати своїх дітей.\nВ кінці Емілі Матіас додає: “Церемонія поховання праху Гаррета відбудеться трохи пізніше, коли батьки придумають як, чорт забирай, перетворити цей прах в дерево, як він просив, і знайти для цього дерева заповідник, де воно зможе спокійно і довго рости”.\nНаступна Стаття МВС України придбає 55 французьких гелікоптерів\nПопередня Стаття Україні загрожує рідкісне раніше стихійне лихо\nby masha masha · Опубліковано 21.09.2017 в 09:05 · Остання зміна 09.20.2017\nby mtv408 · Опубліковано 12.08.2017 в 22:45\nЗагальний рейтинг 10 з 10. Всього 40432 переглядів


Домівка у Тшеб'ятові — великий успіх громади – Наше слово\nДомівка у Тшеб’ятові — великий успіх громади\nНаше слово\t19 Липня 2021\nАнна Вінницька ■ ПОДІЇ ■ №30, 2021-07-25\nПонад два роки тому у домівці в Тшеб’ятові сталася пожежа, внаслідок якої приміщення у підвалі, де виник вогонь, були повністю знищені. Відтак будівлю з великим трудом та з допомогою місцевої громади відремонтували – офіційне відкриття відбулося під час храмового празника Петра та Павла, покровителів місцевої греко-католицької парафії.\n— Можливо, ремонт тривав дещо довго, майже два з половиною роки – на це мали вплив брак грошей та пандемія. Але ми все ж не здалися, і сьогодні маємо немовби нову, бо повністю відремонтовану, домівку, — підкреслив, вітаючи прибулих гостей, Богдан Патра, голова тшеб’ятівського гуртка.\nВін подякував усім, хто допомагав під час робіт: матеріально, фізично чи просто духовно підтримував громаду — усі ці люди отримали почесні грамоти від Мирослава Скірки, голови ОУП та Івана Сирника, очільника Щецінського відділу Об’єднання.\n«Дякуємо за безкорисну допомогу, відкрите серце та зичливість, яку ми отримали від вас (…)», — написано у них. Ця підтримка – наприклад, безкоштовне надання будівельних матеріалів, виконання ремонтних робіт, поміч з прибиранням.\nСеред таких людей — Анна та Андрій Антошки.\n— Ми одні з багатьох. Коли було потрібно щось зробити, ми просто приходили. Ніхто не рахував годин, — скромно каже подружжя.\nДля них домівка є дуже важливим місцем — тут громада зустрічається на різноманітних заходах, підтримує рідні традиції, тому Анна та Андрій щасливі, що вдалося відремонтувати світлицю. Вони сподіваються, що цього року усім вдасться зустрітися на Маланці та спільно розважитися.\nУ цей день подякам не було кінця — перед врученням почесних грамот місцева громада висловила вдячність Богданові Патрі, який наглядав за ремонтом і бував у домівці чи не кожного дня. «Після пожежі він чи не єдиний вірив у те, що світлицю вдасться повністю відремонтувати», — наголосили на зустрічі.\nУдостоєні почесними грамотами жертводавці та волонтери, які допомагали при ремонті домівки\n— Як громада ви досягли великого успіху: спершу відновили свою святиню, а зараз — домівку. Нещастя, тобто пожежу, ви зуміли перетворити на успіх, оскільки спільнота мобілізувалася і знайшла в собі дуже багато сили та енергії, щоби відремонтувати приміщення. Сьогоднішня світлиця — це результат тяжкої праці місцевої громади, — наголосив Мирослав Скірка.\nЯк голова ОУП до Тшеб’ятова він прибув уперше, однак це — його родинні сторони. Мирослав Скірка народився неподалік, а у греко-католицькій церкві його хрестили. На думку очільника Об’єднання, ремонт домівки — це квінтесенція того, чим повинна бути громада. У Тшеб’ятові нереальне стало дійсністю, а навколо спільної справи згуртувалися усі. Це — суть того, чим ми повинні бути: українцями, які одне одного бачать, розуміють та допомагають. Для цього потрібен лідер — у Тшеб’ятові такою людиною нині є Богдан Патра. Якби не його впевненість у зборі коштів та роботах, то навряд чи вдалося би це здійснити.\n— Спочатку те, що сталося, нас просто приголомшило, однак згодом ми консолідувалися. Можливо, якби не пожежа, то ми би ніколи не відважилися на аж такий ремонт, хоча будинок цього потребував. Я сам спершу не вірив, що ми зможемо його зробити, однак ми довели, що сила — у згуртованості, — каже Дарій Війтів, який допомагав при роботах. Він також не може дочекатися Маланки, щоб хоча б трохи повеселитися разом з іншими українцями у ці важкі часи.\nПісля пожежі оголосили загальнопольський збір коштів, оскільки місцевій громаді не під силу було профінансувати роботи. Це коштувало понад 200 тисяч злотих, зібрати вдалося 117 тисяч. Решта — це вклад жертводавців та волонтерів, які безкоштовно надавали матеріали чи допомагали при ремонті.\nСеред них був поляк Томаш Процанін, приятель української громади.\n— У мене дуже багато знайомих українців. Це ввічливі, чесні та дуже добрі люди — вони вміють віддячити за допомогу, — каже Томаш.\n— Ми багато років збиралися провести ремонт, але лише пожежа примусила нас зайнятися цим ділом. Наша домівка — одна з найбільших у Польщі, тому я пишаюся, що її вдалося відновити. Тут 550 квадратних метрів, тож за величиною це другий будинок після Народного дому у Перемишлі, — каже Богдан Патра. У банкетному залі вміщається 150 людей, до того ж є санітарно-побутові приміщення, кухня та підвал.\nПісля ремонту вдалося додатково відокремити кімнати для навчання української мови та релігії — раніше заняття відбувалися на кухні. Однак це ще не кінець — роботи проводитимуть на фасаді будівлі, це коштуватиме близько 150 тисяч злотих. Цей будинок внесений до ґмінного реєстру пам’яток, отже, ремонт треба проводити під наглядом реставратора.\n— Наша домівка — це останнє приміщення зі сценою у Тшеб’ятові. Тож це певний парадокс: українці, яких сюди примусово виселили, врятували цю споруду, — каже Богдан Патра.\nБудівля має майже 130 років.\n— Така подія — це доказ того, що в людях є величезний потенціал. Кожну громаду можна мобілізувати, коли вона відчуває, що перед нею стоїть спільне завдання, яке потрібне всім. Саме це найбільше зміцнює та зцілює людей. У Тшеб’ятові до ремонту залучили приятелів, знайомих, просто небайдужих, і тоді виявилося, що гроші на роботи знайшлися. Це — історія успіху, і про це нам потрібно розповідати, — каже Мирослав Скірка.\nТакі ініціативи завжди заохочують бути активними і надалі, продовжувати розпочату справу. У Тшеб’ятові це можна сказати і про старше, і про молодше покоління.\nЯк проходить ремонт домівки у Тшеб’ятові\nАнна Вінницька ■ ГРОМАДА ■ №38, 2019-09-22 На перший погляд в домівці Об’єднання українців у Польщі у Тшеб’ятові не видно слідів пожежі, яка сталася...


Іван Франко – Не спитавши броду. 11. Гешефти Гави й Вовкуна\nПошук по розділу сайта 11. Гешефти Гави й Вовкуна\n[Далі йде варіант 5-го розділу оповідання «Гава».]\nГава за той час ходив зовсім іншими дорогами.\n[Втікши від шевця, він якийсь час] волочився по Дрогобичі, продаючи в ярмаркові дні сірники, батоги, крайки і деяку другу подріб селянам та селянкам. Всі ті речі давали йому багатші жидівські торговці для розношування, знаючи його справність та проворність, і за розпродажу віддавали йому половину зиску, не рахуючи того, що він при продаванні візьме понад ціну товару, установлену торговцем.\nГава заробляв добре, але торговий день у Дрогобичі тільки один, а що в один день заробиш, тим треба було сім день жити, і те за сім день мусило минутись. От і почав Гава промишляти над іншими джерелами зарібку. Поперед усього він рішив, що, держачися самих тільки жидів і перепродуючи у перепродавців, він ніколи не вийде на сухе, бо жиди й самі потребують заробити, і, видячи його справність, чимраз більше общипують йому його скупий заробок.\nОт він і надумав ударитися прямо до джерела, до тих, що виробляють такі чи інші речі, і від них брати в розпродаж, та й то не фабрикантів шукати, а хлопів. Здавна вже він звернув увагу на одного чоловічка, по-міщанськи вбраного, що щотижня являвся на торзі з чіпцями дуже гарної домашньої роботи. Він усе ходив по дрогобицькім ринку, поначіплявши тих чіпців на паличку і не кажучи нікому й слова; тільки вряди-годи вторгує яку шустку, хоч дешево продавав свій товар.\n– А що, мамуню, – спитав раз Гава у якоїсь жінки, що тільки що купила чепець у того чоловіка, зовсім не торгуючись, – добрі чіпці той чоловік продає?\n– Хто? Староміський? О, нема над його чіпці, один на десять літ стане або й на більше. Я отсе для невістки. Не перший раз у нього беру, і ціна у нього одна.\n– А чому ж так мало у нього купують?\n– Або я знаю? Бо не жид. До жидів усі йдуть і беруть саме дрантя, та й ще, наторгувавшись, ледве за таку ціну дістають.\nГава швидко надумавсь і підійшов прямо до міщанина.\n– Помагайбі вам, пане Староміський! – сказав він, кланяючись.\nМіщанин глянув зачудуваними очима з-під сивавих, мохнатих брів на злиденного, обшарпаного жидка, що здоровкався з ним, як зі старим знакомим.\n– Тьфу на твого батька клапчастого! – сказав він, сплюнувши. – А ти відки мене знаєш?\n– Ни, пане Староміський, хто би вас не знав. Вас, нівроку, усі знають. А по чому чіпчики продаєте?\n– По дві шустки, або що?\n– Бо я би хотів у вас купити.\n– Агій, а тобі нащо? Чи для матері твоєї лисої?\n– Для матері чи не для матері, а вам що до того? Кілько їх ту маєте?\n– Ни, які ж бо ви! Вісім по дві шустки, то шіснадцять шусток. А що спустите, як усі візьму?\n– Тю на твою голову! А нащо тобі всіх?\n– Що спустите, як усі візьму? – всміхаючись повторив Гава.\n– Та відчепись ти від мене! – скрикнув Староміський. – Я не твій дурень, щоб ти з мене кпини собі робив.\n– Ну, ну! Хочете дванадцять шусток? Ні? Нате вам тринадцять! За всі нараз, готовими грішми. Чого вам треба, маєте возитися з ними ще зо три понеділки, то чи не ліпше відразу готові гроші взяти?\nМіщанин подумав і сам собі не довіряв. Такого торгу йому ніколи ще не лучалося. У нього була своя сім’я, два сини і три дочки робили на господарстві,- а він з старою жінкою плели оті чіпці старосвітським способом і шлялися з ними по торгах та ярмарках, заробляючи по струченні коштів найбільше по ринському, а не раз ледве по яких-небудь 20 – 30 крейцарів на однім торзі. Дуже рідко траплялося так, щоб випродали увесь товар, який було винесуть на торг. А ту нараз якийсь мізерний жидок усе купує.\n– Давай чотирнадцять! – сказав він.\n– Ни, дай боже добрий початок, – сказав Гава і відлічив гроші. – Але давай все, з палицею.\n– Нащо тобі палиці?\n– Щоби щастилося.\n– Тьфу на твою голову! Бери й палицю.\n– Знаєте що, – сказав Гава, – заждіть ви оту в шинку, я вам палицю зараз принесу, я так тілько, в позичку її.\n– Ну, добре, – буркнув Староміський, ідучи до шинку, щоб випити склянку пива після такого доброго торгу. – Одурив проклятий жид, – воркотів він, сидячи за столом, – і чіпці за песій гріш купив, і палиця пропаде. – Та воркотів він се без переконання, так тільки, щоб воркотіти, бо на ділі рад був і торгові, і за палицею нічого було жалувати, проста ліскова була, тільки з попроверченими дірочками, куди просилювались шнурочки, що на них висіли чіпці.\nА Гава, діставши чіпці з палицею в свої руки, побіг поміж вози, по торговицях та по підсіннях і такого репету наробив, вихваляючи свій товар, що народ ринувся за ним, мов на медведя дивитись. Не минуло й півгодини, як розпродав усі чіпці не по 20, а по 25 крейцарів.\n– Доброго здоров’я вам, пане Староміський, – скрикнув Гава, входячи до шинку. – Ось вам ваша палиця.\n– А чіпці де? – запитав Староміський.\n– Як то де? Додому заніс. Знаєте що, може вип’єте ще склянку пива?\n– Та випити б то не вадило, але грошей нема. Треба ниток на нові чіпці купувати.\n– Ни, випийте за мої! А я вам за той час буду щось казати.\n– Тю на твій рід запливомізький! Чи омана якась мене сьогодні чіпилася з тим жидом, – буркнув, усміхаючись, Староміський, поки Гава замовляв пиво. – Ну, що там такого маєш мені сказати? Кажи!\n– Я вас хотів запитати: багато ви таких чіпців за тиждень можете зробити?\n– Як до потреби. Звичайно робимо по двадцять. Але якби нитки, то й сорок, і п’ятдесят можна б. Та тілько біда, що мало продаємо, то на якого тристенного їх і робити.\n– Знаєте що, робіть ви для мене на другий понеділок п’ятдесят. Я всі від вас куплю. По п’ятнадцять крейцарів за кождий.\n– Е-ге -ге! Дешево б ти хотів!\n– Ни, але ж я беру всі нараз, то также щось значить. Не потребуєте по ярмарках волочитися. Вас не обходить нічого, чи буде добрий торг, чи ні, ви маєте своє. А я ще чи продам, чи не продам, то бог знає.\n– Ну, вже ти б та не продав! Твій предок Юда Скаріотський і Христа продав, а ти б чіпця не продав! Ні, серденько, дай по вісімнадцять чепець на чепець, то згода!\n– Але ж змилуйтесь, пане Староміський, – благав Гава, – самі видите, я бідний жидок, сам не раз не маю що їсти, а вам заробок даю. Ну, най буде по шістнадцять. Коли хочете, то й завдаток вам дам, щоб мали за що ниток накупити. А знаєте що, робіть через половину: половину чіпців білих, а половину зелених, бо в деяких селах білі носять, то зелених не купують.\n– Та-бо зелені міцніші, – сказав простодушно Староміський.\n«От старий дурень! – подумав собі Гава. – Та я якби знав, що ті міцніші, а ті слабші, то міцніших ані робив би, ані продавав би, бо се ж мені самому страта. Тота баба хіба не казала, що оден чепець десять літ носить. Значить, через десять літ другого не купить. Тьфу на таку дурну голову». – І додав голосно: – Ви проте не дбайте, котрі слабші, а котрі міцніші, а робіть, як я вас прошу. Я знаю, що ваша робота добра, то й побачу, як воно піде. А як піде добре, то ми з вами зробимо таку згоду, що ви будете собі помаленьку робити та готові гроші брати, а я буду розпродувати. Для вас не буде клопоту, а й мені, може, дещо капне.\n– Чи ще б такому пронозі не капнуло, – воркотів Староміський. – Тебе, мабуть, мати в кучки породила та ще в слотаві і під окап поклала, то вже добре там на тебе накапало, не бійся! – жартував він.\nВдарили по рукам, і Гава тут же дав Староміському в задатку того гульдена, що заробив на його чіпцях. А на другий тиждень, діставши півсотні чіпців, він нічого вже не продавав в місті, а рушив з ними по селах. То продаючи, то міняючи за всякі сільські вироби, котрі не раз о кілька хат дальше з зиском перепродував та перемінював, Гава пробігав околиці. Говіркий та верткий, мов в’юн, в’їдливий, мов гуска в царину, він на все глядів бистрими, зажерливими очима, з усього старався витягти для себе користь.\nХлопські домашні промисли – оце була та криниця, з котрої він задумав черпати повними відрами. До всього він хапався, нічим не гордував, усьому находив приклад, в одній хвилі змірковував, де що може придатися і який зиск може принести.\nТут виробляли сіті на рибу, там уміли якимись секретними способами красити просте домове полотно на спідниці так, що ніяким окропом тої краски не відпариш, там знов уміла якась баба гарні рукавиці з вовни плести, – всюди мусив Гава встромити свої пальці, всюди вмів пронюхати діло, закупував вироби, перепродував з зиском, і ще замовляв, і знов перепродував, і у продаючих, і у купуючих держачи в найбільшім секреті, відки що побирає і куди діває, бо знав, що той секрет – то весь його хліб, що як продаючий з купуючим лице в лице зійдуться, то він зробиться лишній і з голоду згине. За такою роботою пройшло кілька літ.\nГава плавав в своїх гешефтах, як щука в озері, забираючи чимраз ширші та ширші округи під себе. Якась невгасаюча гарячка обхопила його, щось подібне до тої гарячки, котра обхапує вояка під час битви, відбирає йому пам’ять і жене в самий найстрашніший огонь, притуплюючи навіть чуття фізичного болю.\nОтак і Гава метався по Підгір’ї в ту пору, коли брат його кочував по гірських лісах, роблячи гонти та спускаючи сплави долі ріками. Не раз йому лучались і страти в його гешефтах, але ті страти тільки додавали палу його голові. Мрії о великих багатствах, о опануванні всеї хлопської продукції, о всевладнім пануванні на торгах і ярмарках шуміли йому в голові і гнали вічно наперед, мов той гедзь худобину.\nЙого брала нетерплячка, скоро тільки який товар не приносив таких великих зисків, як йому хотілося, і він покидав торгувати ним, хоча б і зі стратою, надіючись надолужити сю страту на іншім товарі. В самім розпалі тої перекупської гарячки він в Журавні зустрів Вовкуна, займаючись в ту пору скуповуванням і перепродуванням самого найкращого гінтового дерева для фабрики резонансів. Він зараз же підбив Вовкуна пристати до нього до спілки, тим більше, що Вовкун далеко ліпше від нього знався на дереві.\nГешефт в Журавні тривав пару літ; в тім часі у кождого з братів набралося вже по пару сот ринських зложеного гроша. Вовкун, недогадливий та тяжкий на підйом, був би сидів на місці й довіку, тим радше, що запізнався в Журавні з якоюсь жидівочкою, служницею у того фабриканта, котрому вони продавали дерево; жидівочка готова була вийти за нього замуж і навіть очевидно старалась його склонити всякими способами, щоб з нею женився.\nАле Гава пронюхав сю річ, і, боячись стратити такого пожиточного спільника, як Вовкун, розбив се сватання, представляючи братові всю безкорисність такого гешефту. Він навіть раптом зірвав зносини з фабрикою резонансів і разом з Вовкуном подався в інші сторони. І в сам час, бо фабрика та в місяць по їх відході збанкрутувала, а коли б брати не були заздалегідь від неї відкараскались, то були б певно понесли значні страти. Сей мудрий маневр раз на завсіди утвердив власть Гави над Вовкуном, – брати дали собі слово ніколи більше не розлучатися.\nВони кинулись в Гуцульщину, Гава знав, що хлопи з околиць Дрогобича та Самбора ходять до Косова та до Кут за сукном на свої гуні. Їм швидко удалось взяти в свої руки всю фабрикацію того сукна, котре й доставлювали хлопам на місце. На тім гешефті за два роки заробили дві тисячі гульденів. Біс підкупив їх заложити з тими грішми суконний склеп в Дрогобичі і за рік вони провалились, стратили всі гроші, ще й до криміналу попались. Висидівши по пару місяців в Самборі, вийшли голі, як турецькі святі. Тоді кинулись до Борислава і тут за два роки тяжкого, нужденного життя заробили двісті римських. Аж тепер пригадали собі своє рідне село і почали розвідувати, що сталося з їх батьківською хатою і грунтом. Розвідавшись гаразд, покинули Борислав і пішли в гори.\nДивні якісь, не то радісні, не то сумні, тужливі чуття наповняли груди братів, коли вони зближалися до Н. Стали на вершку гори, у стіп котрої лежало село. Вершок був лисий, мохом порослий, але внизу о кількадесять сажнів густою височенною стіною стояв панський, Н-ський ліс. Ліс той шумів так чаруючо, дихав таким любим холодом, дзвенів такими різнородними голосами птиць, що брати залюбувались, хоч і як їм не до того було. Їх очі розбігалися вниз, але ліс закривав село, тільки в однім місці Стрий блищався брильянтовою пасмугою та на протилежачій полонині череда пестріла.\n– А тямиш, Гаво, як ми по онтій полонині ходили та в кошарах ночували?\n– А тямиш, Куно, як ми в Стрию руками рибу ловили та ніколи зловити не могли?\n– А тямиш, Гаво, як ми по городах горох крали?\n– А тямиш, Куно, як ми, ходячи голодні по загумінках, о тім думали, що буде, як забагатіємо, і збиралися се село купити?\n– А, правда! – скрикнув Вовкун. – Та, боже мій, як же се давно! І які ми тоді дурні були!\n– Дурні, Куно? А чому дурні?\n– Думали, що так легко забагатіти і паном стати.\n– А ти хіба вже стратив віру в те, що ми забагатіємо?\n– Ет, що й говорити! – сказав понуро Вовкун, махнувши рукою. – Минулося, мабуть!\n– Ні, не минулося! – якимсь різким, дразливим тоном скрикнув Гава. – Не говори сього, Куно! Навіть думати не смій! Я вірю, і серце моє чує в тій хвилі, що ми осягнемо те, о чім тоді думали, що станемось панами сего села!\nВовкун глянув на нього і всміхнувся.\n– Ну, – сказав він гірко, – грошей у нас якраз тілько, щоб село купувати.\n– Дурний ти, Куно, – скрикнув Гава. – Хіба то грішми села купуються!\n– А чим же? – огризнувся Вовкун. – Черепками хіба?\n– Розумом, дурню, розумом! А розуму у нас не позичати. Недарма двадцять літ по світі товклися, горя всякого куштували, всяким способам навчилися. Все те, Куно, тепер придасться. Досі ми термінували, тепер мусимо майстрами зробитися. Розумієш?\n– Ну, що ж, дай то, господи, – сказав Вовкун, похиляючи голову, немов гнувся перед могучою волею і бистрим розумом свого слаботілого брата.\nСпочили і пішли вниз лісовою стежкою. Гава не переставав голосно розвивати свої мрії о тім, що вони повинні осягнути; вслух розводив свої думки і плани, як заходитись біля хлопів і біля пана, котрого ще і в вічі не знав. Вовкун мовчки йшов позад нього, бо стежка була вузька. Нараз на скруті стежки грохнув вистріл, і переляканий, ранений в ногу Гава покотився в ярок. Вовкун кинувся до нього, перенятий страшенною тривогою, – він думав, що Гава вбитий. Але Гава був живий, тільки дуже переляканий, так що довго не міг прийти до слова. Перше, що він міг вишептати блідими тремтячими устами, се були слова:\n– Куно, то недобрий знак! Най бог відвертає все лихо!\nАле коли зараз опісля появився Тоньо і коли, після всяких грізьб та комедій, жиди від паничів таки дістали два дукати, то Гава знов набрав віри в удачу своїх замірів.\n– Ні, таки воно добре буде, – повторяв він раз по раз, штильгукаючи, опертий о руку Вовкуна, та щокрок сичачи з болю, – таки воно мусить бути добре! Ті дукати все зле направили. Вони нам принесуть щастя, побачиш, Куно, що принесуть. То пурец стрілив – і заплатив, а то значить, що й батько його буде задумувати на нас якесь лихо і заплатить за те своїм маєтком. От як буде! От як буде!\nГава, як і всі темні жиди, був крайнє забобонний і вірив в усякі приміти, то й тепер щасливий був, що таку на вид погану приміту, як постріл на самім вступі в село, зумів вияснити на свою користь.\nВ селі вони швидко розізналися, старого Мошка випроводили і почали роздивлятися та коріння пускати. Від Мошка вони дізналися все, чого їм треба було, – і про найбагатших в селі хлопів, і про пана, і про попа, дізнались, кілько в кого довгів, які з ким спори та процеси, словом все, що могло бути для них корисне. Гава поліз поміж хати, то відновлюючи давні знакомства, то заводячи нові. Особливо цікаво було їм ввійти в ближчі зносини з двором.\nВ ту пору якраз ціле село гуділо оповіданнями про найстаршого панича, що такий лютий і так кривдить і обдирає людей на кождім кроці. Почав Гава міркувати, як би їм найлегше присусідитись до того всевладного в домі панича, і надумав саме оту штуку, з резонансами.\n– Побачиш, Куно, що він подасться на сю штуку, – говорив він брату і не помилився. Зараз на другий день рано з двора прибіг слуга до хати, де жили брати, і запросив їх, щоб ішли до двора, бо пан має з ними щось говорити.\nПан Трацький сидів в своїм покою на софі і курив люльку, обіч нього при бюрку, опершись ліктем о віко, стояв Густав.\n– Ви брати Діамантенбауми! – сказав пан Трацький, кинувши головою в відповіді на їх глибокий поклін. – Чував про вас від сина. Сідайте, я хотів з вами дещо поговорити.\n– Дякуємо пану, ми й постоїмо, – відказав Гава. – А що пан мають казати?\n– Та от про той ваш проект, про фабрику резонансів. Ми з сином роздумали, і здається, се не зла штука.\n– Ох, ще й яка добра штука! – підхопив Гава. – Ми то пану добре можемо сказати, бо тим займалися. А мій брат тесля, то й фабрику сам збудує.\n– Будуть пан кунтенті, – сказав від себе Вовкун, махнувши своєю здоровенною рукою, немов обтісував топором дерево.\n– Ну, гарно, – сказав Трацький. – Коли так, то ми ось як зробимо. Будуйте ви фабрику: моє дерево, мій звіз і помічника дам, що треба буде до роботи. Поки фабрика будується, ви від мене нічого не дістаєте, а як піде в рух, то ви керуєте роботою, я веду контроль і рахунки, а з чистого зиску третина вам, а дві мені. Ну, що, добре я кажу?\nЖиди зразу, мов оглушені, витріщили очі на такі умови, опісля почали між собою щось джеркотіти, далі Гава запитав пана:\n– Ну, а вивіз готового товару, то також пан беруть на себе?\n– Авжеж, – сказав Трацький.\n– Га, троха то тяжко на нас, – сказав скривившись Гава, – але що маємо робити? Ми бідні жиди, хотіли б чесною роботою на хліб заробляти, то треба брати заробок, який трафляється. Пристаємо.\n– Ну, коли пристаєте, то можемо й контракт зробити.\n– Який контракт? Нащо контракт? – скрикнули жиди.\n– Ну, се вже звісна річ, такого важкого діла годі зачинати, не впевнившися добре, – сказав Трацький. – Мій син уже нарис такого контракту зробив. Густав, прошу тя, прочитай, може, вони не згодяться?\nГустав прочитав нарис, в котрім стояли ті самі умови, а за зламання умов накладались строгі кари. Жиди знов погаркотали з собою і пристали.\n– От і гарно, будемо спільниками, – сказав Трацький. – Радує мене, що ми так скоро зійшлися! Ну, тепер ідіть, а по обіді приходьте контракт підписати. Завтра зараз Густав повезе його до Перемишля, скріпить нотаріальним підписом, а там якнайшвидше й за роботу приймемся. Та дай, боже, в щасливу годину зачати!\n– Дай боже, дай боже! – сказали, кланяючись, жиди і пішли зо двору, щось живо між собою геркочучи. Говорив найбільше Гава, так і видно було, що старався об чімось переконати Вовкуна, котрий ішов понуро і час від часу недовірливо похитував головою, тільки вряди-годи пробуркуючи деяке слово.\nПодається за виданням: Франко І.Я. Зібрання творів у 50-и томах. – К.: Наукова думка, 1978 р., т. 18, с. 382 – 397.\nІван Франко – 11. Гешефти Гави й Вовкуна\nМодифіковано : 16.09.2016


В чому користь маркетплейсів | buduysvoe.com\nДвадцять три роки тому П’єр Омідьяр заробив $14, продавши перший товар на своїй новій інтернет-платформі eBay. Це була несправна лазерна указка самого Омідьяра. Зв’язавшись з покупцем, П’єр поцікавився у нього, чи зрозумів він, що указка не працює? У відповідь покупець пояснив, що він колекціонує саме таки указки! З цієї комічної угоди і почалася тріумфальна хода маркетплейсів по планеті.\nЗараз маркетплейс eBay налічує понад 170 млн. зареєстрованих користувачів. Або Uber — служба таксі, яка працює майже у 80 країнах світу. Це яскраві приклади прибуткових маркетплейсів поряд з багатьма іншими. Їх завдання - створити умови, що дозволяють клієнтам зустрічатися з постачальниками, допомогти продавцям та покупцям знайти один одного в Інтернеті.\nЩоб зрозуміти, чому маркетплейси завойовують Інтернет, подумайте, що простіше:\n• Шукати товар по всьому Інтернету або просто задати пошук на eBay?\n• Записувати та запам’ятовувати телефони нормальних служб таксі або використовувати додаток Uber?\n• Продати старий ноутбук на місцевому радіоринку або розмістити об’яву на Olx?\n• Бронювати номери на офіційному сайті готелю або пошукати квартиру на Airbnb?\nА поки ви думаєте, «Будуй своє» розпитує CEO Prom.ua Івана Портного про основні переваги розміщення нового інтернет-магазину на маркетплейсі. Експерт розповість нам, як використати ці переваги на користь вашого бізнесу.\nНа старті інтернет-бізнесу, каже Іван, саме маркетплейс є найкращим рішенням для більшості підприємців. Адже такі інтернет-платформи вирішують багато принципових завдань одночасно. Ось п’ять переваг маркетплейсів для тих, хто починає бізнес в Інтернеті:\n1. Швидкий старт та економія ресурсів.\nМаркетплейс пропонує продавцям готовий інтернет-магазин на майданчику, куди вже заходять тисячі покупців на день. Зокрема на Prom.ua заходять понад 1,2 млн. користувачів за добу.\nКрім того, відкриття магазину на маркетплейсі обійдеться порівняно недорого. Продавці зекономлять на розробці власного сайту та його дизайну, налаштуванні SEO-просування в пошукових системах та рекламній кампанії для залучення клієнтів. На маркетплейсі це вже все зроблено, тож витрачати час та кошти на пошук сторонніх підрядників не потрібно.\nРозглянемо аналогію з просуванням товарів офлайн: ви не будуєте власний магазин, а розміщуєте товари в популярному торговому центрі, де вже є потік клієнтів. Тобто ви не робите власний сайт, а скористуєтеся маркетплейсом.\n2. Пошук покупців.\nГоловною перевагою розміщення на маркетплейсі є прямий доступ до аудиторії майданчика. Завдяки правильно налаштованим параметрам SEO, рекламі на телебаченні та в онлайні, маркетплейс формує знання і довіру серед аудиторії. Ця лояльність поширюється на усіх продавців майданчика.\nКоли 2017 р. Prom.ua зробив ребрендінг та провів масштабну рекламну кампанію, прямі заходи на головну сторінку ресурсу зросли на 178%. Щоб досягти таких результатів власними силами, «самостійному» інтернет-магазину потрібні значні фінансові вкладення.\n3. Технічні можливості.\nРозробники постійно покращують технічні можливості маркетплейсу, які здатні суттєво полегшити життя власнику інтернет-магазину.\n- масовий експорт товарів;\n- автоматична зміна ціни (наприклад, при коливаннях курсу валют);\n- зручне налаштування акцій;\n- сервіси SMS- та e-mail-розсилок, інтегровані в Кабінет підприємця, можливість працювати з мобільного телефону тощо.\nМаркетплейси мають технічні потужності та багаж професійних знань в електронній комерції, що дозволяє їм ефективно задовольняти потреби ринку, а отже, й інтернет-продавців. Маркетплейси створюють мобільні додатки, інтегрують системи онлайн-платежів, працюють з багатьма логістичними операторами на вигідних умовах та пропонують багато інших «смаколиків».\n4. Рейтинги продавців та відгуки клієнтів.\nШукаючи послуги або товари в Інтернеті, користувачі, в першу чергу, орієнтуються на відгуки. Тому саме відгук є головним інструментом залучення клієнтів. На цьому побудовано багато світових сервісів — Booking.com, Airbnb, Uber тощо.\nМаркетплейс допомагає інтернет-магазинам заробляти більше відгуків завдяки великому трафіку відвідувачів. Крім того, фахівці маркетплейсу навчать підприємців працювати з відгуками так, щоб отримувати нових клієнтів (допомагають навіть негативні відгуки).\n5. Послуги із бізнес-просування.\nВзагалі, маркетплейс дає доступ інтернет-підприємцям до фахівців самих різних галузей. Це профі з SEO, контекстної реклами, розробки контенту, e-mail-маркетингу…\nКонсультації спеціалістів маркетплейсу мають значно більшу вагу на ринку електронної комерції, ніж поради зовнішніх рекламних агентств.\nТакож фахівці маркетплейсу проводять навчання, семінари, конференції та регулярні вебінари. Все робиться для того, щоб користувачі покращували знання в сфері e-commerce та продавали ефективно!


ᐷ Вітамін D купити в Україні ціна - Nutrix\nЦіна 142 - 701 грн\nВітамін D-3 для дітей, Nordic Naturals, Baby-D3, 400 IU, 11 мл\nКупити вітамін D у Львові та Україні\nВітамін д синтезується у шкірі при впливі сонячного ультрафіолетового випромінювання (УФ-В). У цьому унікальність і відмінність вітаміну д перед іншими вітамінами, які отримують з їжею. Період 15-20 хвилин на сонці дає мінімально необхідну кількість вітаміну D на день, який важливий для виконання багатьох функцій у тілі людини.\nD3 – являється формою вітаміну D.\nТоді як вітамін д3 не є шкідливим, D2 може бути токсичним та алергічним. В порівнянні з Д3 (вітамін Д3 ціна) термін використання вітаміну d2 є меншим.\nНа відміну від вітаміну Д (вітамін д ціна), вітамін Д3 не додають у продукти харчування (соки, каші).\nТа слід пам'ятати, що можна отримати потрібну денну норму вітаміну D не лише з продуктів, але й в таблетках, так як D3 доступний лише у вигляді рідини або капсул. Ви можете купити вітамін Д3.\nДля лікування деяких захворювань та підвищення імунітету, прийом вітамінів у таблетках іноді прописується лікарем.\nРяд захворювань, які пов'язані зі шлунково-кишковим трактом, дуже ускладнює всмоктування вітамінів та мінералів. Під наглядом лікарів все ж таки потрібно приймати вітамін D та інші добавки на постійній основі.\nЛюди з ожирінням потребують більш високих доз вітаміну D і добавок для підтримки його рівня в нормальному діапазоні.\nЗасвоєння вітаміну D значно зменшується у старших та літніх людей порівняно з молодшими. Симптоми дефіциту вітаміну D можуть включати м'язову слабкість, біль, втому та депресію.\nЧому вітамін D такий важливий і потрібний?\nЦе важливий вітамін для засвоєння кальцію в кишечнику, формування та зростання кісток, нарощування кісткових тканин, захисту руйнування кісткової системи.\nВітамін d сприяє не тільки обміну речовин та імунітету, але й загальному настрою та роботі організму, захищає від різних захворювань, від рахіту у дітей.\nЦей вітамін попереджає серйозні захворювання в серцево-судинній системі та інших органах; він є важливий при лікуванні артрозів та артритів. Від вживання вітаміну д стають кращими: емаль зубів та стан волосся, імунітет, гарне згортання крові, зниження росту патогенних клітин при онкології, очищення організму від певних груп важких металів. І також холекальциферол (вітамін Д3) має свої корисні функції: сприяє ліпідному та білковому обміну в організмі, зниженню лускатості шкіри при псоріазі, забезпеченні нормальної роботи кишківника та всієї системи травлення.\nСкільки вітаміну D потрібно?\nПеред вживанням більш високих доз краще порадитися з лікарем.\nРекомендована доза (МО/день)\nНемовлятам: 0-6 місяців 400-1000; 6-12 місяців 400-1500\nДітям 1-3 роки 600 – 2,500; 4-8 років 600-3000; від 9 років 600-4000\nДорослим людям 600-4000\nСтарше 70 років 800 – 4000\nВагітним і годуючим 600 - 4000\nДобавка вітаміну D, що містить від 800 до 2000 МО на день, може бути як безпечною, так і корисною для старших пацієнтів.\nСлід поставити мету витратити від 15 до 20 хвилин перебування на сонці в найсильніші години (з 11:00 до 14:00), щоб регулярно отримувати достатню кількість вітаміну D. Але, якщо ваші нинішні обставини не дають вам достатньо можливості для перебування під сонячним світлом, ви повинні отримувати 800 МО вітаміну D на день з їжі, що еквівалентно 20 мікрограмів.\nХоча отримання вітаміну D під сонцем є простим способом синтезу вітаміну, є кілька продуктів, які ви можете вживати, щоб отримати вітамін D, і також можна вітамін d купити.\nВітамін d міститься в печінці та м'ясі жирної риби (лосось, скумбрія, сардина, тунець та ін), яйцях, вершковому маслі; у продуктах, збагачених вітаміном D (апельсиновий сік, молоко, йогурт, зернові), швейцарському сирі, печінці яловичини.\nАле отримати достатню кількість вітаміну Д тільки з продуктів складно.\nВідповідно ми отримуємо вітамін d у різний спосіб: вживання їжі, що містить вітамін д; від ультрафіолетового випромінювання сонця (15-20 хвилин тричі на тиждень); за допомогою харчових добавок (вітамін д купити; вітамін д3 купити).