El radar de Sarrià: 2011\nSovint no puc evitar pensar, i admeto que en molts casos és un pensament totalment erroni, que qui presumeix massa del que té, dels seus béns estrictament materials, és que no té gran cosa més de què estar-ne orgullós. Així, personalment prefereixo l’austeritat i la discreció al luxe i l’ostentació, però puntualitzo que això és en l’àmbit personal, ja que professionalment la cosa canvia. Sempre recordaré una frase que deia més o menys això: no saps tu pas quant caviar i foie haig de menjar per poder portar les patates i les mongetes a casa.\nEn temps de crisi econòmica tan generalitzada com la que actualment estem patint algú pot pensar que no deixa de ser una gran frivolitat parlar de productes i serveis de gran luxe, del tot prescindibles. En la categoria de prescindible hi podem incloure, per posar només uns exemples, aquells rellotges tan cars i exclusius pels que hi ha una llarga llista d’espera per adquirir-ne un, els restaurants triestrellats on molts hi van més per deixar-s’hi veure que per la gastronomia en si, els hotels de set estrelles del golf Pèrsic o els cotxes pels que sovint es paga tant per la marca dels quatre cercles enllaçats o per l’estrella de tres puntes encerclada com pel producte en si.\nPartint d’aquestes consideracions prèvies, si només ens quedem en el vessant frívol del luxe i el fenomen no s’analitza una mica més a fons, parlar del luxe com faig ara pot semblar, com dèiem abans, una frivolitat. No és pas la primera vegada que toco aquest tema. Sense anar més lluny, fa uns dies jo mateix vaig comentar algunes particularitats de les botigues de marroquineria de gran luxe de Viena. I ara potser algú em podria preguntar: i tu, Miquel, per què et fixes en aquesta mena de comerços? La resposta és ben senzilla: per deformació professional. I no cal entrar en més detalls. Un altre exemple on el luxe hi és ben present és, com dèiem abans, el de determinats restaurants molt exclusius. Dijous es va celebrar a Barcelona la gala dels restaurants condecorats amb estrelles per la coneguda marca francesa de pneumàtics. Tot un prodigi del màrqueting que, com va passar l’any passat, fins i tot es pot permetre la relliscada de premiar un restaurant de ses illes que fa mesos que ha tancat.\nPer cert, permeteu-me fer un petit parèntesi. En la categoria de restaurants triestrellats, fins dijous Catalunya guanyava la partida a Euskadi per quatre a tres. Doncs bé, a partir d’ara s’han intercanviat els papers, i són els bascos els que guanyen als catalans per tres a dos. Aprofitarem per recordar que si ho limitem a la península Ibèrica, Espanya i Portugal, comme d’habitude, queden al marge d’aquesta lluita. Són països que de restaurants triestrellats no en tenen cap, i ja he explicat altres vegades que, menjant-s’hi tan bé com s’hi menja, aquest és un misteri que no he entès mai. Misteris de la Michelin. Tanco parèntesi.\nEl que volia dir, però, és que darrere de l’exclusivisme que envolta el món del luxe hi ha molta gent normal que en viu. Són molts els negocis basats en el sector del luxe de gamma alta, des de pagesos i ramaders fins a fàbriques de tota mena, amb tota la derivació d’activitats comercials, logístiques, etc. Per tant, quan parlem d’aquelles marques de luxe que tots tenim al cap, poca broma a l’hora de frivolitzar-ho: hi ha molta gent que pot menjar patates cada dia gràcies a què hi ha un japonès o un rus o un xinés o un brasiler que un dia tenen el caprici de comprar-se un Lamborghini o un Aston Martin.\nEncara que a l’agost ja en vaig parlar, si us interessa aquesta aventura i teniu 19 minuts, la pel·lícula, tot i que és cent per cent amateur, també val molt la pena.\nEuskadi * Llegint determinada premsa espanyola sembla com si a Euskadi el terrorisme hagués guanyat les eleccions de diumenge. El fet evident és que els dos partits d’obediència espanyola que donen suport parlamentari al govern basc van quedar només en tercer i quart lloc del rànquing electoral. Ara encara es veu més clar que aquell govern és un miratge, que no reflecteix la realitat social del país. Només impedint políticament de forma matussera –amb col·laboració judicial inclosa- que una franja important de l’electorat pogués anar a votar, va ser possible tirar endavant el govern de perdedors en clau espanyolista que actualment governa Euskadi, tot i haver guanyat clarament les eleccions el PNV. Però la realitat és tossuda i sempre s’acaba imposant. Així, diumenge, tot i tractar-se d’unes eleccions en clau estrictament espanyola, el PNV va tornar a guanyar en vots, i Amaiur ho va fer en escons. Les properes eleccions nacionals d’Euskadi, previstes en principi per l’any 2013 però amb possibilitats reals que s’avancin, auguren uns resultats sobiranistes que faran història. I com més pals a les rodes hi posin des de Madrid més espectaculars seran; alguns obliden que de vegades es vota a la contra.\nCiU * Tot i que al meu entendre era poc rellevant qui guanyés les eleccions a Catalunya, cal remarcar que CiU ha estat la gran sorpresa de diumenge, amb una àmplia victòria que no s’esperaven ni ells. Han guanyat per primera vegada als socialistes en unes eleccions espanyoles, tant en vots com en escons. I no s’ha d’oblidar que encara que la coalició vencedora no s’ha declarat mai independentista, la principal força política de Catalunya és la que disposa de més diputats i de més simpatitzants partidaris del dret a decidir, entenent-se com a tal si el futur de Catalunya ha de continuar lligat a Espanya com fins ara, o si s’ha d’entendre directament amb Brussel·les, sense els actuals intermediaris. Quan diumenge al vespre el cap de llista Duran, que no és precisament un independentista, va arribar a l’Hotel Majestic de Barcelona (cinc estrelles gran luxe, visca l’exemple d’austeritat i de contenció de despeses!), no va poder evitar haver d’escoltar dels seus els crits d’in-inde-independència! Duran no és independentista, políticament té uns interessos molt allunyats d’aquesta opció política, i algun dia la coalició política que governa Catalunya haurà de prendre una decisió valenta i agosarada que deixi finalment de banda la seva ambigüitat nacional. S’acosten temps en que uns i altres caldrà que sobre aquest tema es defineixin amb claredat.\nEsquerra * Una altra sorpresa inesperada, inesperada almenys per mi. La nova direcció del partit liderada per l’historiador, alcalde i eurodiputat Junqueras (d’on deu treure aquest home les hores per atendre tants despatxos?), amb un independent, Bosch, també historiador, com a cap de llista, ha estat capaç de capgirar les minses expectatives electorals que tenien. I encara que molts pensem que les desastroses gestions dels consellers Carod, Huguet i companyia durant el tripartit mereixen un càstig electoral contundent, al final sempre és l’elector qui ho acaba decidint amb el seu vot.\nDistricte de Sarrià-Sant Gervasi, Barcelona * És ja un clàssic d’aquest blog donar els resultats del barri de Sarrià. L’abstenció va ser del 24 per cent, i de cada cent persones que van anar a votar 44 ho van fer a CiU i 30 al PP. La resta de vots se’ls van repartir com a bons germans entre els deu partits restants, començant pels socialistes, que han baixat a menys de la meitat del resultat obtingut l’any 2008. És a dir, el càstig electoral rebut pels socialistes ha estat generalitzat i molt repartit: Espanya, Catalunya, Barcelona i Sarrià, sense excepcions.\nLa jornada de reflexió d’unes eleccions hauria de ser el dia després i no, com estableix l’antiquada normativa electoral vigent, el dia abans d’anar a votar. Avui, dilluns, és el veritable dia de reflexió. Avui és l’endemà d’una gran derrota electoral, del tot merescuda i sense precedents. O d’una gran victòria, potser no del tot merescuda però indiscutiblement democràtica i igualment sense precedents. Tot depèn de qui s’ho miri i de com es miri. Ahir van passar moltes coses que s’han d’anar digerint amb calma. Algunes de molt previsibles i altres d’imprevisibles. M’agafo, doncs, un parell de dies de reflexió.\nDe moment sí que puc dir, i encara que pugui semblar contradictori ho dic amb una certa alegria, que he perdut la meva aposta. M’havia jugat un esmorzar que el guanyador superaria els 190 escons i com que només n’ha tret 186 he perdut l’aposta. Dimecres em tocarà pagar l’esmorzar a una colla d’amics. Ho faré de gust, i encara ho faria més de gust si els guanyadors no haguessin assolit la majoria absoluta. Però així és la democràcia: perquè guanyin uns han de perdre uns altres.\nPublicat per Miquel Saumell a 7:10 4 comentaris:\nDemà m’agradaria poder votar un partit que entre els seus compromisos electorals hi tingués una llista de mínims que al meu entendre és imprescindible per considerar seriosament la possibilitat de votar-lo. Dissortadament aquest partit no existeix. Uns prometen unes coses i uns altres en prometen d’altres, però cap les promet totes alhora. Amb un exemple m’explicaré millor. És de sentit comú que el vot en blanc (el vot de la gent que creu en el sistema però no en aquests partits) hauria de tenir visibilitat al Parlament, una representació democràtica. Cóm es concreta això? Tal com vaig escriure l’altre dia, ras i curt, sis per cent de vot en blanc = sis per cent d’escons buits. És a dir, el Congreso de los Diputados tindria 21 diputats menys dels que té ara, i aquests 21 escons buits representarien la ciutadania que ha votat en blanc. Una representació molt visible i que, a més a més, no costaria ni cinc al contribuent. Hi ha un partit, Escons en blanc, que ho reivindica però, dissortadament, no va més enllà, es queda amb aquest únic objectiu, molt lloable però insuficient. Els que també reivindiquem la visibilitat del vot en blanc no ens quedem aquí, pretenem algunes coses més, els mínims que dèiem abans.\nPer exemple, a nivell català haurien de desaparèixer les diputacions, els consells comarcals, les encara embrionàries vegueries i els ajuntaments més petits, que s’haurien d’integrar en ens més grans i funcionals. Algunes de les atribucions de les diputacions i consells comarcals considerades essencials -moltes de les funcions que fan són perfectament prescindibles- s’haurien de poder desenvolupar des d’una simple direcció general de la Generalitat; algunes altres, des dels propis ajuntaments. Simultàniament amb la desaparició d’aquests nivells administratius s’haurien d’amortitzar centenars d’observatoris, agències, consells i organismes públics de tota mena, doncs en molts casos només serveixen per anar-hi col·locant els amics polítics d’uns i altres. És a dir, la meva proposta és que, a partir d’ara, els amics que es busquin la vida i s’espavilin pel seu compte.\nMentre això d’Espanya també ho paguem els catalans, a nivell d’estat també tenim tot el dret a dir-hi la nostra. Com que ara ja s’ha vist que, a la pràctica, la Constitución Española es pot modificar amb un parell de trucades telefòniques i una reunió de cafè, aprofitem-ho i tornem-la a modificar. D’entrada i per higiene democràtica hauria de desaparèixer el TOP, Tribunal de Orden Público, que ara s’anomena Audiencia Nacional. No deixa de ser un tribunal d’excepció que en democràcia no es justifica des de cap punt de vista que no sigui el de la continuïtat franquista en l’administració de justícia. S’hauria de tancar aquell cementiri d’elefants anomenat Senado, que només serveix per aparcar-hi els amics polítics. Per altra banda el Congreso de los Diputados podria amortitzar ja cinquanta escons, i quedar-se amb 300; la Constitución Española ja ho permet. I igual que en el cas de Catalunya, s’haurien de tancar també multitud d’organismes públics i regalies de tota mena. De ministeris se n’haurien de tancar uns quants, com a mínim tots aquells que pretesament gestionen temes ja traspassats a les autonomies. Sentit comú: l’escandalosa duplicitat administrativa existent a l’estat espanyol s’ha de retallar per dalt, allà on ja no hi ha competències per haver estat traspassades.\nSubvencions: el nou govern hauria de promoure amb urgència una llei prohibint les subvencions. És a dir, en comptes d’anar fent la viu-viu com s’ha fet fins ara, d’entrada totes suprimides i, partint de zero, discutir i fixar quines s’han de mantenir per considerar-les del tot imprescindibles, com ara alguns serveis socials bàsics. Però si un intel·lectual o un artista vol cantar, pintar, escriure o fer una pel·lícula, si un empresari vol obrir un diari en català o muntar una línia aèria, si una associació privada pretén obrir un espai de dansa clàssica o museístic, la filosofia hauria de ser que per tirar endavant aquests nous projectes cadascú se’ls pagués de la seva butxaca o es busqués finançament privat. El diner públic cada dia és més escàs i s'hauria d'utilitzar per a altres coses més necessàries. Davant d’alguns casos recents de mort deguda a una aparent manca de recursos sanitaris, tècnics i/o humans, no és ètic defensar la subvenció d’una pel·lícula que, en molts casos, ni tan sols s’estrenarà al cinema.\nM’estic allargant massa i m'han quedat moltes coses per dir. Fixeu-vos que tot són mesures estalviadores, i algunes molt antipàtiques i poc políticament correctes, però és el que toca d’acord amb els temps difícils que estem vivint. Quan tornin les vaques grasses, si algun dia tornen, sempre hi serem a temps de tornar-ne a parlar. Però mentre l’alternativa a aquestes mesures que es proposen sigui la de tancar escoles, ambulatoris i hospitals acomiadant, o no renovant els seus contractes, als mestres i personal sanitari, ningú amb dos dits de front hauria d’acceptar que amb diner públic s’hagin de seguir pagant totes les coses supèrflues que s’han estat pagant fins ara. Els límits de l’estat del benestar que tant ens agrada no són altres que la disponibilitat de recursos per finançar-lo. Governar és prioritzar utilitzant bàsicament el sentit comú. És una tasca difícil i actualment molt poc agraïda, però és una tasca possible. Com més aviat aterrem a la realitat i actuem en conseqüència, més aviat ens en sortirem. Posem-nos-hi ja!\nPublicat per Miquel Saumell a 7:52 5 comentaris:\nDiumenge (20-N) estem convocats a unes eleccions per decidir, exclusivament, els noms de les persones que ocuparan els 350 escons de l’hemicicle de la Carrera de San Jerónimo de Madrid. També s’han d’escollir els escons d’aquell cementiri d’elefants anomenat Senado, sí, però com que és una institució que no serveix absolutament per res no cal perdre-hi massa el temps. Aquesta relació de noms és el que amb els nostres vots decidirem diumenge tot i que, òbviament, a partir de la correlació de forces que surti de les eleccions posteriorment es decidirà qui governarà l’estat espanyol durant els propers quatre anys. Tot sembla indicar que el nou primer ministre no serà ningú més que Mariano Rajoy, del Partido Popular, no pas per mèrits propis, que n’ha fet pocs, sinó per demèrit dels socialistes que han governat fins ara.\nEn clau exclusivament catalana, però, es detecta una voluntat per part de TOTS els partit polítics per intentar fer-nos veure allò que no és. Així, per més que des de la dreta més dretana fins a l’esquerra més esquerranosa –cadascun dels partits defensant els seus legítims interessos particulars- ens intentin convèncer del contrari, diumenge no es decidirà quin percentatge de la població catalana dóna suport al dret a decidir dels catalans i/o a la independència de Catalunya. Aquests temes no es decidiran diumenge ni mai es decidiran a Madrid; són assumptes propis que, com a tals, s’han de decidir a Catalunya, al Parlament en primera instància i posteriorment en un referèndum popular. Els resultats de les eleccions catalanes de fa un any, anomenades autonòmiques per alguns i nacionals per uns altres, ens indiquen que una part important però encara no quantificada de la nostra representació política al Parlament dóna suport, almenys sobre el paper, al dret a decidir dels catalans. Segons indiquen les enquestes, al carrer aquest suport supera el quaranta per cent de l’electorat. Per dret a decidir s’ha d’entendre el dret a decidir si el nostre futur ha de continuar lligat a Espanya com fins ara o s’ha de prescindir dels actuals peatges espanyols, polítics, fiscals i de tota mena, per tal d’entendre’ns directament amb Brussel·les.\nEn aquesta campanya electoral el twitter ha tingut un protagonisme mai vist abans. Pels que no seguiu el meu twitter reprodueixo algunes de les piulades que he fet aquests últims dies: No ens deixem entabanar: l’única persona responsable del famós vídeo socialista ara retirat no es José Zaragoza sinó Carme Chacón * Quan Chacón avui encara segueix insistint per TV3 que el vídeo desprès retirat no l’havia vist abans de ser emès MENTEIX. I mentir és lleig! * Deixo ja el debat de TV3. Cap candidat es mereix el vot. El rànquing del cinisme l'encapsalen els "cuneros": la ministra i el Fernández * Coscubiela: "...I a sobre hem de callar?" Home, Joan, doncs sí, millor que calleu, que la memòria del Tripartit encara la tenim molt fresca * Sí que hi ha conflicte lingüístic a Catalunya: el català està cada dia més discriminat, encara que a Espanya diguin el contrari * No ens equivoquem, aquestes eleccions són 100% espanyoles, i és poc rellevant qui les guanyi a la circumscripció catalana * La biga i la palla. Coscubiela: "Els lobbies a Catalunya existeixen i intimiden". I tant, i n’hi ha de tota mena: els sindicats, per exemple * Tancar Diputació JA!!! 76€/minut cobren Jordi Hereu i altres diputats per la seva assistència als plens. Escandalós! * Motiu important per NO votar Partido Popular: Rajoy insinua que potser suavitzarà llei prohibició fumar als bars * President Rajoy diu en veu alta el que sabíem tots: que rebutjarà el “pacte fiscal”. Dons apa, ara toca el pla B: referèndum independència * Motiu important per NO votar PSOE: Chacón cada dia diu més mentides, i a sobre fa cara d’emprenyada, com si els culpables fossin uns altres * Fa gràcia que socialistes critiquin que Duran és diputat des del 79 (que és mentida) i callin amb Guerra (mienmano), que sí que ho és * Entrevista amb Fernández (PP) a ElPuntAvui: cal retallar TV3 (però no diu res de TVE), cal retallar "ambaixades" catalanes (però no diu res de l’Inst.Cervantes), cal retallar despeses autonòmiques (però no diu res de les estatals), etc. Quins interessos defensa en Fernández? * Veient Jorge Fernández per TV3 m’adono que votar PP a Catalunya es acceptar la submissió a Espanya. Jo no la vull, i per això demano el no-vot-PP * Quan parlo de candidats paracaigudistes del PP parlo, per exemple, d’un candidat nat a Valladolid que viu a Madrid i que es presenta per Barna * Ja sé que votar a la contra esta mal vist, però tot i això jo pregunto: contra qui votaràs el 20N? Jo, contra partits que decideixen lluny * Rajoy parla i s’explica poc, és cert, però Cuni ja ho compensa amb escreix, no para de xerrar, com si fos l’amo, comme d'habitude.\nEl dia 3 d’octubre vaig enviar una carta de queixa a l’alcalde Trias. Després de 43 dies i alguns twits de recordatori, el darrer dels quals és d’abans d’ahir mateix i deia @xaviertrias No li recordaré més la meva carta però sàpiga que els polítics passotes no es mereixen el vot. I tenim memòria!, avui he rebut aquesta resposta:\nBenvolgut Sr. Saumell,\nLi agraeixo la confiança que diposita en mi com a alcalde de Barcelona en fer-me arribar el seu correu electrònic, i abans de res vull disculpar-me pel retard en donar-li resposta.\nEntenc el seu malestar arran de les molèsties ocasionades a vostè i els seus amics del Baix Empordà per la informació errònia del web municipal amb relació als horaris del Museu Monestir de Pedralbes.\nEl dia de l’incident que em comenta, el passat dissabte 1 d’octubre, feia pocs dies que s’havien aprovat els nous horaris del museu i, certament, no havia donat temps d’actualitzar-los al web municipal. A hores d’ara ja estan corregits.\nPer compensar l’error em permeto oferir-li 4 entrades per a visitar l’Exposició Murals sota la lupa. Les pintures de la Capella de Sant Miquel el dia que escolliu, fins al 31 de gener de 2012. A tal efecte, pot trucar al telèfon d’informació i reserves, on ja estan assabentats: Tel. 93 XXX XX XX.\nTot demanant novament disculpes, resto a la seva disposició per aquest o qualsevol altre tema que vulgui fer-me avinent.\nEstic gairebé segur que el fet que la resposta de l'alcalde s'hagi produït 48 hores després del twit reproduït a dalt només és fruit de la casualitat.\nPublicat per Miquel Saumell a 12:06 3 comentaris:\nNo m’escandalitza gens que de cara a les eleccions de diumenge vinent el principal debat polític hagi sigut el que la setmana passada va enfrontar el gallec Rajoy i el càntabre Rubalcaba, amb l’arbitratge del català Campo Vidal. Per cert, al principi del debat Campo va saludar en espanyol, italià i portuguès, i no li hauria costat res fer-ho també en basc, català i gallec. El moderador hauria quedat com un senyor, ja que l’excusa emprada per saludar en unes llengües hagués estat igualment vàlida per haver-ho fet en les altres. Però no cal donar-hi més voltes; és allò de sempre, fora de Catalunya el català no existeix, s’ha de tapar sigui com sigui. Dit això em pot escandalitzar, i de fet m’escandalitza, el cost declarat del debat -mig milió d’euros-. Ens podem preguntar quines comissions s’han hagut de pagar per poder arribar a aquesta xifra tan escandalosa, i tenim tot el dret a fer-ho tota vegada que una part d’aquests diners són diners públics, és a dir, nostres. Sobre la conveniència del debat a dos i no d’un debat més concorregut, cal recordar que aquestes eleccions són en clau exclusivament espanyola, i no hi ha la més mínima possibilitat que qui formi govern acabi sent cap altre que un d’aquests dos personatges. Per tant, resulta igualment del tot irrellevant el partit que guanyi les eleccions a Catalunya. Aquesta lluita entre CiU, PP i PSOE per veure qui treu més escons a Catalunya només serveix per dissimular que a nivell espanyol el PP guanyarà per una amplíssima majoria absoluta.\nPer tant, les queixes de Duran i Lleida, Llamazares i altres polítics que representen partits menors no sé a què vénen, com tampoc sé a què vénen les argumentacions del mateix Duran dient que si ell no hi és Catalunya no hi està representada. Té raó, Catalunya no estava representada en el debat, però no perquè no hi fos Duran sinó perquè Catalunya no es presenta a aquestes eleccions. Amb aquestes peculiars argumentacions de Duran només hi veig un intent per part seva d’apropiació indeguda de la representativitat de Catalunya. Duran només representa a qui representa, és a dir, representa la coalició política governant. És important, sí, però no representa res més, i políticament Catalunya és quelcom molt més ampli que CiU. De fet, la veritable representació política de Catalunya és el seu Parlament. Convé, per tant, anar aclarint malentesos i no barrejar conceptes, perquè donant per bones aquestes pretensions de representativitat un pot arribar a la conclusió, equivocada, que els sindicats representen tots els treballadors i el partit feminista totes les dones. I no és així.\nQuant al debat de TV3 que es va fer a Catalunya entre les cinc forces polítiques amb representació parlamentària a Madrid, el vaig resumir així al twitter: Deixo ja el debat de TV3. Cap candidat es mereix el vot. El rànquing del cinisme l’encapçalen els "cuneros": la ministra i el Fernández. Poc hi puc afegir. Dit això, cal dir també que en aquest cas hi vaig trobar a faltar altres forces polítiques que també es presenten a les eleccions. Aquest corporativisme de protegir-se entre ells els que ja hi són i no permetre que altres forces polítiques hi participin el veig fins i tot antidemocràtic. Sempre he pensat que quan vénen eleccions s’hauria de començar de zero, és a dir, totes les candidatures haurien de tenir les mateixes oportunitats d’aparèixer als mitjans públics. Reivindico per tant una veritable igualtat d’oportunitats, però no només pels que ja hi són sinó també pels que aspiren a ser-hi com, per exemple, Escons en blanc.\nPublicat per Miquel Saumell a 11:11 2 comentaris:\nEn temps de crisi s’ha de prioritzar què es retalla i què es continua pagant amb diner públic, i segueixo pensant que ara seria el moment dolç de suprimir les Diputacions o, si més no, per tal d’evitar conflictes constitucionals, de deixar-les reduïdes a la mínima expressió. Abans de tancar ambulatoris i plantes d’hospital i d’acomiadar personal sanitari, estic segur que hi hauria un ampli consens ciutadà per suprimir moltes de les activitats supèrflues que es porten a terme des de les diputacions; altres de necessàries es podrien perfectament organitzar des d’una simple direcció general de la Generalitat. Però mentre això no passi cal denunciar els seus excessos. Així, mentre no surtin a la llum més coses lletges, que persones que coneixen bé la casa m’insinuen que de mica en mica aniran sortint (no oblidem que el pressupost de la Diputació de Barcelona és molt llaminer, 615 milions d’euros, amb un control públic que deixa molt que desitjar), avui toca parlar de les motxilles de la Diputació de Barcelona.\nLa penúltima estació d’aquest llarguíssim viatge de 32 anys per la pretesa superioritat moral de l’esquerra catalana, l’esquerra que des de 1979 ha governat ininterrompudament la Diputació de Barcelona, és el cas de “les motxilles”: a tu et toca premi, a tu no, i ho decideixo jo perquè jo mano, i no se’n parli més. Es tracta d’un cas típic, un de més, de clientelisme polític. Els noms dels beneficiaris encara no han sortit a la llum però no tinc cap dubte que s’acabaran sabent, i tant se me’n dóna que siguin comunistes, convergents, socialistes o socis del Sant Andreu.\nPerò si volem trobar una explicació, que no una justificació, sobre els malbarataments de fons públics, cal recordar que aquestes coses acostumen a passar en aquelles institucions i organismes públics on al capdavant hi ha instal·lat durant massa temps el mateix personatge i/o el mateix partit polític. Quan ja hi porten tants anys els gestors de la cosa pública s’arriben a pensar que allò és la seva finca particular, i fan i desfan com si els recursos que gestionen fossin de la seva exclusiva propietat. I degut a la manca de controls efectius, això passa molt a les diputacions. És precisament per intentar evitar excessos com els que ara s’han descobert a la Diputació de Barcelona que alguns demanem des de fa anys la regulació legal de la limitació de mandats. I això val tant per a aquesta institució pública com per a qualsevol altre, des d’un ajuntament fins a la presidència d’un govern. En aquest sentit, fa gràcia recordar que els grans crítics amb els 23 anys de Pujol a la Generalitat, crítiques que molts compartíem, són els mateixos que se n’hi han estat 32 a la Diputació de Barcelona i a altres institucions sense fer cap mena d’autocrítica al respecte.\nSis han estat els presidents de la Diputació de Barcelona durant la llarguíssima etapa de govern socialista ininterromput. Són aquests: Francesc Martí (1980-1982), Antoni Dalmau (1982-1987), Manel Royes (1987-2003), José Montilla (2003-2004), Celestino Corbacho (2004-2008) i Antoni Fogué (2008-2011). Em sembla que d’una manera o altre, tots ells segueixen cobrant del pressupost públic. A banda que algun jutge haurà d’investigar el cas de “les motxilles”, els seus beneficiaris i, molt especialment, els responsables polítics que ho van permetre, ho van beneir amb la seva signatura i ho van tirar endavant mig en secret i gairebé d’amagatotis, penso que la ciutadania té tot el dret a exigir a aquests personatges que ens expliquin la seva relació directe o indirecte amb aquests fets i assumeixin, si s’escau, les responsabilitats polítiques que de les seves actuacions se’n puguin derivar. Les penals, que sembla ser que també n’hi poden haver, ja arribarien més endavant.\nAhir es va fer pública l’enquesta del CIS que jo, al Twitter, em vaig permetre resumir amb aquesta piulada:\nL’enquesta CIS només confirma que els propers 4 anys Catalunya no pintarà res a Espanya, i que és del tot irrellevant qui guanyi a Catalunya\nAvui, tant en Peridis a El País des d’Espanya com en Jap a El Punt Avui des de Catalunya n’han fet els seus resums gràfics.\nAquesta vegada la cosa està més clara que l’aigua. El 20N, cal anar a votar? La resposta és sí, però sabent que tot sembla estar ja dat i beneït.\nPublicat per Miquel Saumell a 11:01 2 comentaris:\nRespectant, com no podria ser d’altra manera, qualsevol opinió discrepant de la meva, a l’article anterior ja va quedar clar que, al meu parer, votar partits d’obediència espanyola com el PP i el PSOE no és el millor que es pot fer des de Catalunya. L’argument és ben senzill: aquests partits tenen unes prioritats de govern, despesa i inversió que no tenen Catalunya com a prioritat. És a dir, en cas de conflicte entre l’estat i Catalunya, per a PSOE i PP primer sempre és Espanya i després, i només després, Catalunya. I des del seu punt de vista, és lògic que sigui així. En canvi, la meva prioritat és Catalunya. Una diferència gens petita. També em vaig afegir -ben convençut- als que s’arrisquen a pronosticar que el 20N el PP traurà una molt àmplia majoria absoluta, i això vol dir que aquest partit podrà governar còmodament i sense cap necessitat d’ajuts externs.\nQuè podem votar, doncs, els catalans, al marge dels dos grans partits d’àmbit estatal que dèiem abans? Basant-nos en les formacions polítiques que actualment tenen representació al Parlament, encara ens queden més de mitja dotzena de partits per escollir. I si hi afegim els partits que aspiren a deixar de ser extraparlamentaris, les opcions de vot es poden multiplicar fàcilment per tres. Per tant, d’opcions n’hi ha moltes, però sempre tenint clar que aquesta vegada, amb una clara majoria absoluta del PP, poc joc polític tindrà la resta de partits. I aquí és on se’ns presenta la possibilitat d’aprofitar aquesta situació excepcional, difícilment reversible, d’unes eleccions pràcticament decidides, i considerar l’opció d’optar per una proposta política tan senzilla com innovadora: Escons en blanc. Tenen només un únic punt en el seu programa electoral: pretenen que el vot en blanc sigui computable. I aclareixen també que el seu projecte té data de caducitat: el partit s’autodissoldrà quan es produeixi la modificació de la Llei electoral amb el reconeixement del vot en blanc computable. Què vol dir aquest reconeixement legal? Ras i curt, sis per cent de vot en blanc = sis per cent d’escons buits. És a dir, el Congreso de los Diputados tindria 21 diputats menys dels que té ara, i aquests 21 escons buits representarien la ciutadania que ha votat en blanc. Una representació molt visible i que, a més a més, no costaria ni cinc al contribuent.\nEncara que el maltractat vot en blanc és un tema que em preocupa des de fa anys, vull que quedi clar que aquest article no és una crida a votar Escons en blanc. A hores d’ara ni jo mateix sé si el 20N optaré per aquesta opció política i, per tant, no seria lògic que ara demanés que se’ls voti. Tan sols pretenc donar a conèixer l’existència d’aquesta innovadora opció política tota vegada que, tractant-se d’un partit extraparlamentari, difícilment apareixerà als mitjans de comunicació. Però al marge de quin sigui el sentit del meu vot, trobo que la pretensió d’intentar fer visible el vot en blanc, deixant buit l’escó i renunciant a tot tipus de remuneració econòmica, és una molt bona idea que tard o d’hora s’acabarà imposant. Com a dada addicional sobre aquest partit, a les darreres eleccions municipals en alguns ajuntaments ja van treure regidors i, evidentment, els escons que van guanyar no s’han ocupat. Si en voleu saber més, a banda de la seva web els trobareu també a les xarxes socials Facebook, Twitter i YouTube. Per a aquelles persones que el 20N dubten entre fer un vot nul de protesta contra el sistema, votar en blanc per no estar d’acord amb cap de les opcions que es presenten, o quedar-se a casa i abstenir-se, l’opció de votar Escons en blanc pot ser una molt bona alternativa a tenir en compte. Pensem-hi!\nAvui parlem d’Espanya. Com a espanyol que sóc, ni que només sigui d’IRPF i passaport, si ara mateix em posessin la pistola al pit i em fessin optar entre quatre anys més de socialisme o quatre anys de populars al capdavant del govern de l’estat, sense cap més altra opció per triar, no tinc massa clar quina alternativa escolliria. En totes dues opcions hi veig tants inconvenients com pocs avantatges. Potser és perquè m’ho miro des de Catalunya i sempre he tingut la sensació que cap dels dos grans partits d’àmbit estatal no han tingut mai prioritats ni sensibilitats catalanes. De fet, dissortadament, ha passat més aviat el contrari, i si ens fixem amb els caps de llista per Barcelona del PSOE i del PP, suposo que a ningú se li acudirà posar com a exemples de sensibilitat catalana a la ministra Chacón o al diputat Fernández. I per cert, ambdós candidats tenen, a més, el valor afegit de no haver treballat mai a l’empresa privada. Cal recordar-ho. És per això que no només no tinc costum de votar-los sinó que sempre que puc faig pedagogia en contra de votar aquestes opcions a Catalunya. Les eleccions espanyoles també m’interessen, és clar que sí, però m’interessen molt menys que les nostres, i espero que més aviat que tard deixaran d’interessar-me. Si més no ja no las consideraré com a pròpies sinó las d’un país veí com poden ser ara Andorra, França o Portugal.\nCreure com creuen alguns que tal com estan les coses Don Mariano ens pot treure de l’atzucac econòmic on estem instal·lats no deixa de ser un molt meritori exercici de voluntarisme. A mi m’agrada tocar de peus a terra i el meu escepticisme em porta a ser una mica més prudent. Com a molt estic disposat a admetre que, a dia d’avui, aquest senyor, que massa sovint no sabem si puja o baixa, és una persona molt educada alhora que, políticament, constitueix una gran incògnita. Però si l’alternativa a Rajoy és continuar quatre anys més pèssimament governants com fins ara, llavors un s’ha de fer un plantejament eminentment pràctic. Cal preguntar-se què pot ser menys dolent, què ens perjudicarà menys, i a partir d’aquesta reflexió actuar en conseqüència. Aquest és, de cara al 20N, el poc engrescador panorama polític que tenim per davant. El mal menor.\nCom dèiem, a Espanya d’opcions reals de govern només n’hi ha dues, populars i socialistes. Això sí, ambdues opcions amb dues variants que poden tenir la seva importància: amb o sense majoria absoluta. Amb una majoria absoluta, guanyin els uns o guanyin els altres a Catalunya sempre ens ha tocat el rebre, i em remeto als governs felipistes i aznarians que han gaudit d’aquestes majories. Per tant, amb el meu vot intentaré que cap d’aquests dos partits assoleixi una majoria absoluta i això, evidentment, només ho puc fer no votant-los. El meu objectiu seria que el partit governant sempre necessités pactar amb algú altre, perquè mentre Catalunya formi part d’Espanya sempre serà millor això que una majoria absoluta al govern de Madrid. Intentar evitar-la és el mal menor que dèiem abans, tot i que aquesta vegada molt em temo que haurem de conviure quatre anys amb una realitat parlamentària d’aquelles que fan història. La meva porra: els populars trauran més de 190 escons. N’estic tan segur que amb uns amics ja m’hi he jugat un esmorzar.\nPublicat per Miquel Saumell a 13:20 4 comentaris:


La impunitat té un preu\n28 maig 2020 14:18\n22 anys després de la primera denúncia per construccions il·legals a 12 parcel·les de Son Anglada, surt l'ordre del TSJB que responsabilitza Cort d'aquest “delicte” per no haver perseguit la infracció\nLaura Morral | 05 juliol 2009\nAl carrer Tarragona de Son Anglada hi ha dotze parcel·les privilegiades des de les quals s'albira la serra de Tramuntana. Prop del centre de la ciutat, però allunyada dels renous i del trànsit. És aquí, enmig d'un sòl rústic, on es percep una de les impunitats urbanístiques més descarades provocades per la desídia de l'Ajuntament de Palma a perseguir i sancionar aquestes infraccions.\nLa primera denúncia contra les construccions data del 1987 i foren fetes per veïns particulars de la zona. Cort, dia 20 de novembre de 1988, va prendre un acord de gerència d'urbanisme que ja ordenava als propietaris dels terrenys, Ana Maria i Cristina Tomàs Garcia, el següent dictamen: "La restitució dels terrenys al seu estat originari i la demolició de totes aquelles obres realitzades en els mencionats solars fetes sense llicència municipal pel promotor Antonio Solivellas Sureda".\nL'acord de gerència continuava així: "L'execució subsidiària es durà a terme a partir del dia hàbil següent de la recepció de la notificació". Vint i un anys després d'aquest pacte, les parcel·les es mantenen a pesar que hi ha hagut més denúncies contra aquestes construccions.\nEl 1991 agafà el timó de la batalla l'Associació de veïns de les Cases de Son Anglada. L'actual president és Pep Oliver. Aquesta associació, al començament dels 90, interposà una denúncia contra el Consistori ja que consideraven que "era el responsable d'aquesta il·legalitat per haver-la permès".\nAmb tot, és ara, 21 anys més tard, quan surt la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Balears. Aquesta, de dia 3 de juny de 2009, ordena a l'Administració "executar l'acord de gerència d'urbanisme del 1988 i procedir a la demolició de les obres". Ara bé, la sentència no només avala la seva resolució basant-se en aquesta denúncia ja que la part actora sol·licità aquesta execució el 2005, el 2006, el 2007 i el 2008.\nLa lluita afecta a tres bandes. "Allò que no pot fer Cort és posar una multa als propietaris i permetre que no la paguin. En canvi, els actuals afectats per la demolició haurien de posar ara una querella criminal contra els propietaris que els van vendre els terrenys", assegura Oliver.\nLa sentència és molt clara. El Tribunal concedeix dos mesos perquè els serveis jurídics facin un full de ruta de les successives etapes per les quals ha de travessar aquesta execució. En segon terme, la Sala considera que el compliment ha de realitzar-se en un màxim de 24 mesos. L'Ajuntament també està obligat a notificar la resolució als actuals propietaris en 10 dies. Si transcorreguts els dos mesos Cort no presenta el full de ruta, el Tribunal implicarà la batlessa, Aina Calvo, com a responsable darrera de la sentència. Per això, la Sala li imposaria una multa de 1.000 euros mensuals els tres primers mesos, que passarien a ser 600 euros setmanals fins que complís l'acord qualificat com a "delicte de desobediència a l'autoritat".\n"Els propietaris ens van estafar"\nEls propietaris originaris de les parcel·les esmentades anteriorment, tot d'una que s'assabentaren de les primeres denúncies contra les infraccions urbanístiques en els seus solars, van frissar per vendre els terrenys. Això denuncien dos dels actuals propietaris de les cases que Cort haurà d'esbucar en un termini de dos anys.\nManuel Rodríguez ja té 66 anys i en fa 11 que viu en una petita cabana feta amb totxos i d'una sola habitació. "Ens van estafar ben estafats. Aquesta obra ja estava feta i a les escriptures no constava res de tot això", explica Rodríguez. No pogueren registrar el seu nom en la residència actual. En aquests solars viuen cinc persones de manera fixa, la resta utilitza les parcel·les com a corrals, horts o casetes per guardar-hi eines de jardineria o mecànica. Amb tot, en un solar hi ha des de fa ja un grapat d'anys un cartell que n'anuncia la venda. Manuel ha unit forces amb un grup de propietaris més i té l'assumpte en mans d'advocats. "Intentarem cercar una solució viable per a tothom", assegura Toni Rodríguez, un altre dels afectats.\nManuel diu que abans de jubilar-se era taxista. "Vaig acumular estalvis per poder comprar aquesta caseta. Fa 11 anys, em van demanar quasi quatre milions de les antigues pessetes. Vaig deixar tot el meu esforç aquí", conta. La majoria de les construccions són del final dels anys vuitanta, malgrat que en algunes s'han fet diferents millores.\nL'any 2007, Pep Oliver va denunciar que el propietari de la parcel·la número 5, Fernando Arriaza, "un exlegionari de les forces armades", segons corrobora Oliver, estava col·locant una casa mòbil en el seu tros de terra. Per arribar a aquests terrenys has de creuar un camí privat que està tancat. "Vàrem botar la tanca per xerrar amb els amos, però no ens entenguérem. No vàrem poder fer-hi res. Havíem envaït una propietat privada", recorda Oliver.\nEls amos dels terrenys han conegut la sentència mitjançant la premsa, però ningú no els ho ha comunicat directament. És per això que no han mantingut, almenys fins ara, cap tipus de contacte ni diàleg amb l'Ajuntament de Palma. Els propietaris han intentat legalitzar les parcel·les, però mai no han rebut cap resposta positiva. En tot cas, mai no han renunciat al diàleg.


Sexennis: criteris i aportacions - Servei de Biblioteques i Documentació (UV)\nÉs obligatori presentar cinc contribucions?\nLes bases estableixen que excepcionalment se’n poden presentar menys de cinc si els treballs tenen una extraordinària qualitat i han tingut una alta repercussió científica o tècnica. En cap cas no se’n poden presentar més de cinc, encara que tinguem més treballs susceptibles de ser positivament avaluats.\nCadascuna de les contribucions ha de correspondre a un any?\nCom que són cinc aportacions les que se sotmeten a avaluació durant un període de sis anys, un any pot tenir diverses aportacions i un o més anys no tenir-ne cap.\nHan d’haver sigut publicades totes les aportacions?\nLes contribucions presentades han d’haver sigut publicades en els anys per als quals se sol·licita l’avaluació. Per a l’avaluació, no es tenen en compte publicacions acceptades, ni tan sols documents electrònics publicats del tipus online first. En cas de ser publicats en formats imprès i electrònic simultàniament, es considerarà la data de l’imprès com a referència.\nQuina puntuació és necessària per aconseguir un sexenni?\nCadascuna de les aportacions ha d’haver sigut qualificada amb un 6 sobre 10, per la qual cosa és necessari obtenir 30 punts per al reconeixement d’un tram d’investigació, encara que la comissió avaluadora pot efectuar una compensació de les publicacions presentades. Hem de tenir en compte que només coneixem la puntuació obtinguda per a cada una de les contribucions en cas de ser denegat el sexenni.\nÉs possible reclamar en cas de no obtenir un sexenni?\nSí. Si la persona afectada no considera adequada la puntuació de totes o d’alguna de les contribucions presentades a avaluació, ha d’interposar un recurs d’alçada davant l’agència d’avaluació i aportar dades com a indicis de qualitat addicionals, casos de greuges comparatius en la puntuació per coautors d’un mateix treball, sol·licitud de ser avaluat per una comissió diferent, etc. Aproximadament un 25% dels recursos d’alçada s’estima a favor del demandant. L’altra via per reclamar és la judicial, mitjançant la interposició d’un contenciós administratiu.\nQuin tipus de documents poden ser sotmesos a avaluació?\nLes aportacions qualificades com a ordinàries (articles publicats en revistes científiques, llibres, capítols de llibres, pròlegs, introduccions i anotacions de textos, i patents o models d’utilitat). Algunes àrees de coneixement permeten, a més, la presentació d’aportacions extraordinàries com ara comunicacions a congressos, exposicions, excavacions arqueològiques, catalogacions o treballs tècnics i artístics.\nQuins indicis de qualitat es tenen en compte en cada contribució?\nL’avaluació es basa en criteris de qualitat relacionats més amb el mitjà en què es publica que amb el contingut del que s’ha publicat. En el cas d’articles de revista, es tenen en compte els índexs d’impacte de la publicació o la seua aparició en bases de dades internacionals rellevants per a l’especialitat i, si no n’hi ha, en criteris qualitatius de qualitat editorial. De manera alternativa i complementària, s’han de ressenyar el nombre de citacions rebudes des de la publicació de la contribució.\nEs tenen en compte altres factors per avaluar una aportació?\nSí. Cal indicar l’aportació real al coneixement de cadascuna de les contribucions i a més es tenen en compte altres factors com el nombre de coautores que publiquen un mateix document (depèn de l’àrea de coneixement, però en general un nombre elevat d’autors redueix la nota atorgada a la contribució) o, també en cas de coautoria, l’ordre de signatura, que s’ha de justificar, així com la contribució real de la persona sol·licitant argumentant quines parts concretes del document són obra seua.


La Cotorra de la Vall: Jordi Joan, elegit membre del Consell Nacional del Bloc. Va ser la tercera persona més votada pels 600 delegats en el Congres Nacional celebrat a València\nJordi Joan, elegit membre del Consell Nacional del Bloc. Va ser la tercera persona més votada pels 600 delegats en el Congres Nacional celebrat a València\nJordi Joan, membre del Consell Nacional del Bloc\nEl VIé Congrés Nacional del Bloc ha elegit els 33 representants del nou Consell Nacional, òrgan al qual el Bloc de Tavernes presentava com a candidat , Jordi Juan, alcalde de Tavernes, que aconseguia ser la tercera persona més votada entre el llistat de vora cent aspirants. El Bloc de Tavernes considera que el fet que Jordi Juan haja estat elegit en tercer lloc, només superat per David Navarro, candidat a la presidència del Bloc Jove , i Pere Mayor, antic Secretari General de la UPV (Unitat del Poble Valencià) és tot un èxit i un reconeixement al bon treball que s’efectua en el col·lectiu local.\nAl costat de Jordi Juan, la Valldigna comptarà també en el Consell Nacional amb el simater Juanma Mansanet, mentre que l’actual regidora a Simat, Agustina Brines, entra a formar part de l’Excutiva Nacional. El valler Miquel Bononad ha estat elegit com a membre de la Comissió de Garanties del Bloc.\nEl Bloc Nacionalista Valencià ha celebrat aquest dissabte i diumenge el 6é Congrés a la ciutat de València amb l’eslogan “”la força de la democracia”. L’acte celebrat al Paranimf de la Universitat Politècnica a reunit 600 delegats arribats de totes les comarques valencianes.\n- Nota Bloc de Tavernes\nMorera reelegit secretari general\nVIé Congrés del Bloc\nEnric Morera ha estat reelegit pel VIé Congrés Nacional com a secretari general i els delegats van aprovar per unanimitat mocions, com la que demana la fi del deute històric, el concert econòmic i una agència tributària pròpia, i la que propugna l'autodeterminació i el dret de decidir que tenen els pobles, en referencia als processos de Catalunya i d'Escòcia.\nTambé per unanimitat es va aprobar oposar-se a l'apujada de l'IVA sobre la cultura, es van condemnar les retallades en ensenyament i l'atac a les línies en valencià i es va optar per un model econòmic més just i centrat en les persones.\nEl secretari general del Bloc va assenyalar que al País Valencià ja hi havia començat el canvi : “Perquè ja necessitem un canvi, no un recanvi.” També va anunciar una candidatura, presidida per Compromís, amb aliats al parlament espanyol, amb vista a les eleccions europees.\nAquest congrés històric, que seria el més important des de la fundació del partit en paraules de Morera, s'ha renovat l'executiva nacional i s'han reforçat els pilars de la coalició Compromís, que permet créixer i esdevenir un partit amb opcions reals de governar la Generalitat.\nUn moment del congrés\n“Estem en un context de creixement, de fortalesa i d'ambició. I històric perquè l'ha preparat el valencianisme polític pel canvi i per governar la Generalitat. Eixe és el nostre objectiu” deia Morera que s’adreçava als 600 delegats per dir-los “El que fem bé als municipis, amb la política que representem de valencianisme, innovació, rigor, honestedat, en fi, tots aquells aspectes que han fet fort el valencianisme i que posem en pràctica allà on governem, volem portar-ho també al govern de la Generalitat, per canviar la política que ens afona ara mateix com a poble”.\nEl Bloc, assenyalava Morera, “ha demostrat que té la força necessària per a canviar la manera de fer política, com fem als ajuntaments, a les diputacions, a les corts i al congrés espanyol, on és una alternativa a l'opacitat del PP i del PSOE".\nEl congrés també reforça el paper del Bloc dins de Compromís i es pretén que “la coalició siga una innovació política, una coalició permanent i estable, on el paper del Bloc siga fonamental i decisiu, perquè quan més fort siga el Bloc en la coalició més fort serà Compromís”.\nEl congrés ha aprovat les noves estructures de partit i a partir d’ara s'estructura en cinc grans àrees i s'implanten algunes secretaries noves, com la de defensa del militant o la de la transparència.\nFelicitats, Jordi! T'ho mereixes!\n1 d’oct. 2012, 16:30:00\nA vore si se t'apega algo de Mònica Oltra!!\n1 d’oct. 2012, 20:49:00\nÉs veritat, a veure si se li apega algo per que este Alcalde ens ha eixit un poc soset políticament parlant.\nPassen els dies i pareix que no tinguem Alcalde. Si no fora per tu Cotorreta\n1 d’oct. 2012, 22:53:00\nI això de sosset què és? Què no xilla per l'Ajuntament i no diu alguna paraula mal dita i insultant als funcionaris?\nNo deu ser políticament parlant soset quant un Congres polític l'elegeix vicepresident del Congrés i president de la ponencia política, el document politic més important d'un partit en este cas el Bloc. O es que els delegats del Bloc son idiotes?\nHi ha una dita que diu: no el fies de l'aigua mansa que la corrent va per ella.\nA mi això de soset ni fu ni fa. Que faça be les coses i la gestio municipal com hui ens ha demostrat en el ple que fa en l'informe que ha dit de la depuradora. 0 no?\n1 d’oct. 2012, 23:42:00\nPorte des del vuitanta tres amb la UPV i el Bloc. He estat en tots els congressos dels nacionalistes valencians i puc assegurar-vos que no es normal estar votat per tanta gent en un Congrés, sols hi ha una explicació i es el discurs accertat en el moment de presentar-te, no ferir succeptibiltats, i accertar en totes les tendàncies. Us assegure que el discurs fou aixina, molt encertat per a una militancia amb una ponencia de molt d'alçada com la politica. Jo crec que les dos intervencions de ocmparar-lo amb Monica i el del sosset han estat fetes per persones per a que es parlara d'aquest home que no se on pot arribar. Personalment pense per adequar el llenguatge i les necessitats en la seua intervenció. Disculpeu, he estat delegat i actiu al Congrés.\n2 d’oct. 2012, 13:56:00\nLa Valldigna és, un any més, la capital dels contes\nUn darrer “regal” del PP a Tavernes i la Valldigna\nMònica Oltra (Compromís) en "Las Mañanas de Cuatro"\nUn nou sainet ridícul del PP al Congrés de Diputat\nAVUI 9 D'OCTUBRE DIADA DELS VALENCIANS I VALENCIANES\nXaro Bonilla inicia nous tallers de dibuix i pintura


Sociabilitats a la Catalunya contemporània. Temps i espais en conflicte\nDuch, M.; Arnabat, R.; Ferré, X. (Eds.)\nBarcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2015\nAquest volum recull aportacions dels principals estudiosos de l'associacionisme a Catalunya. Abasta els dos darrers segles (XVIII i XIX) per revisar les diverses formalitzacions que pren l'associacionisme català tant a entorns urbans com rurals. Ramon Arnabat hi fa un repàs de les corrents principals d'associacionisme a les comarques del Penedès.\nAssociacionisme , Ateneus , Formes d'organització social


S'acaba la temporada de foc i és hora de fer un balanç.\nPels correfocs, tornarem a parlar de la norma europea, que nos donarà feina el 2009 per a defensar les tradicions de foc.\nPel 2008 tot ha anat bé fins Millars. D'aquí hem fet mala cara i hem rumiat, i nos hem posar preguntes sobre la nostra responsabilitat.\nTanmateix al cap d'unes setmanes hem pogut cremar unes carretilles pels carrers de Bao i d'Elna. Amb seriós i tranquil.litat, tot s'ha passat bé i nosaltres hem agafat plaer a fer "correfocs", petits però bonics i sense cap problema.\nL'Hamlet ha tingut una temporada lleugera, però ha patit.\nLa primera sortida era a Sant Esteve, per jo ha estat una desgràcia. Poc públic, força vent, recorregut molt llarg, poca disciplina dels diables. Les altres sortides han estat mes tranquil.les i de fet més boniques i més espectaculars. Per la sortida de Reus, on hi havia moltes colles, no vam ser ridículs, i a més hem fet una entrada a plaça molt remarcada. El fet era més del Nicolas amb la gralla que de l'Hamlet, però feia temps que volíem posar gralles amb els tambors, i ha estat un exit.\nEn aquesta sortida l'Hamlet hi ha deixat plomes, ha tornat a Bao ben cremat. Alguns li han fet un "lifting", se tenen d'agrair, i era com nou per les Diades.\nEn aquestes Diades l'Hamlet i el seu Bestiari s'ha comportat molt bé, els Diables i Bruixes també, els Sorollosos com mai, i teníem 2 gralles.\nLa darrera sortida era a Elna. Fa temps que no hi havíem cremat carretilles, i aquí també tot s'ha passat molt bé. Per l'Hamlet era la primera vegada que ballava dins una sala, al mig de gegants amb música de cobla. Pensi que pocs dracs ho han fet.\nAquestes sortides demostren que Diables i Bruixes, Sorollosos i Grallers han entès que amb l'Hamlet podem donar un espectacle de foc que és altre cosa que un correfoc, que pot ser més visual, més poètic i que pot passar millor per un públic que podria tenir pou d'un correfoc normal.\nQue visqui el foc per molts anys !!!


El Carter Reial s'instal·la a la Bisbal per recollir les cartes per als Reis, Notícies, Ajuntament de la Bisbal d'Empordà\nDesprés d’haver passat pel Parc Infantil de Nadal el passat 30 de desembre, el Carter Reial torna a la Bisbal d'Empordà per tal de recollir les cartes de tots els infants de la contrada. Així, avui dimecres 2 de gener, a partir de les 18h, el Carter serà als Jardins de Torre Maria. El dijous, també a partir de les 18h, s’instal·larà a la Plaça Major.\nA tots dos llocs, els nens i nenes podran lliurar-li personalment les cartes adreçades als Reis d’Orient. Com cada any, cal tenir present que els Reis ho vigilen tot i saben quins infants fan bondat. I aquests darrers dies també els tenen en compte!


Els sindicats estudien prorrogar la vaga dels funcionaris fins al 20 d’abril - La Valira\nPosted by La Valira | març 16, 2018 | Actualitat | 0 1451\nUna concentració a la duana de Sant Julià de Lòria, en el punt fronterer del riu Runer, ha posat el punt final a les dues jornades de vaga dels empleats públics com a protesta per la reforma de la Funció Pública que pretén implementar el govern demòcrata encapçalat per Toni Martí.\nMés d’un centenar de persones s’han desplaçat aquesta tarda fins a quin indret del Principat on es van iniciar les primeres mobilitzacions del col·lectiu d’empleats públics, aquest dijous al matí. Durant uns minuts els concentrats han tallat la circulació seient a la carretera general malgrat els intents dels agents policials per impedir-ho. Així i tot, la protesta ha transcorregut sense incidents.\nEls representants sindicals han apuntat que estudiaran prorrogar la vaga fins al 20 d’abril, en funció de les decisions que prengui Martí respecte a seguir o no negociant amb els sindicats els punts més calents de la reforma i que fan referència a les demandes de les 35 hores setmanals, la cobertura per malaltia del 100%, les mesures correctores de la carrera professional i que les vacances escolars estiguin dins la llei.\nLa darrera acció reivindicativa dels treballadors d’aquest divendres ha estat precedida d’una multitudinària manifestació que ha aplegat prop d’un miler de persones que ha transcorregut per les avingudes Carlemany i Meritxell, els dos eixos comercials més importants del país. Les xiulades i el so de sirenes hi ha estat molt presents durant tota la marxa.\nEls manifestants s’han traslladat posteriorment a l’edifici administratiu del Govern on es trobava en aquell moment el ministre francès d’Acció i Comptes públics, Gérald Darmanin, que s’ha reunit amb Martí per parlar sobre el futur acord d’associació d’Andorra amb la Unió Europea (UE). A la distància que els ha permès la policia, els manifestants han estat xiulant durant una estona i han tornat a insistir a demanar la dimissió del Govern.\nDesprés s’han concentrat a la porta de la seu de la Justícia on els sindicats que representen el personal de l’Administració Pública han entrat a la Batllia una demanda contra l’executiu pel decret de serveis mínims -en considerar-lo abusiu- i per les amenaces o coaccions rebudes pels treballadors per part dels seus comandaments. Un procediment urgent i preferent de vulneració de drets fonamentals que contempla la Constitució i que la Batllia haurà de resoldre en 30 dies.\nEn una jornada que ha comptat, segons els sindicats, amb un increment d’empleats públics que han volgut sumar-se a les protestes, com ara una quarantena de funcionaris de l’administració pública, el govern en parla d’un seguiment menor, al voltant del 23%. Malgrat això, els sindicats treuen pit per l’alta participació en una vaga històrica al Principat i de la qual el sector privat encara està molt lluny de poder protagonitzar.\nPreviousEl govern espanyol destitueix Molons\nNextFrança no se’n fia d’Andorra i imposa patrulles policials mixtes al Pas de la Casa\nSuspesa la Volta Ciclista a Catalunya a causa del coronavirus\nEntren en servei quatre radars fixes a la Margineda, Arinsal i Encamp


el bloc de francesc matas salla: Gaza clama al món\nGaza clama al món el crim a la humanitat que es perpetra amb absoluta impunitat pel militaritzat estat d'Israel.\nIsrael és un estat destructor de Palestina, de la gent palestina, i de tota convivència possible entre el poble jueu i el palestí.\nL'Apartheid sionista israelià cada vegada s'apropia, amb la seva barbàrie contra Palestina, de les negres ombres de l'holocaust antisemita del nazisme contra la comunitat jueva alemanya, polonesa i europea.\nAquest estat cada dia existeix més il·legítimament a la terra de Palestina.\nUna futura convivència entre les poblacions que viuen a Palestina no podrà ser amb aquesta democràcia sionista pitjor que moltes de les més indesitjables dictadures.\nEls Estats Units primer, Europa segon, són ben responsables dels crims de guerra per part de l'estat d'Israel contra una població civil sense capacitat de defensa. L'estat espanyol participa d'aquest bàndol que protegeix i fa negocis de tot tipus, per suposat amb armes, amb els assassins polítics i militars. Catalunya entrena els seus Mossos d'Esquadra a les ordres i ensenyament dels assassins professionals d'Israel.\nFora la hipocresia pro-israeliana. No més complicitats amb Israel. Aturem el càstig col·lectiu a Palestina.\nTots i totes som Gaza. Visca Palestina lliure.\nDijous mobilitzacions arreu del món. Adjunto la tramesa feta per Pau Sempre de la convocatòria a Barcelona.\nBona tarda, Davant el càstig col·lectiu que està vivint la població palestina aquests dies, s'ha decidit convocar una manifestació aquest dijous 17 de juliol a les 18.30h a Plaça Catalunya, Barcelona amb gent provinent de diferents organitzacions que treballen en solidaritat amb el poble palestí: No més complicitats amb Israel, la Comunitat Palestina, BDS Catalunya, Itaca, Pau Sempre, Junts, etc.\nAl finalitzar la manifestació farem una acció homenatjant a totes les víctimes. Per a fer-ho necessitem que tothom porti un parell de sabates, sobretot necessitem sabates de criatura.\nUs adjunto el cartell per a que es faci màxima difusió.\nEl mateix dijous hi haurà una acció sorpresa als Jardinets de Gràcia a les 11h a la que està tothom convidat.\nMoltes gràcies i fins dijous, Pau Sempre\nPublicado por francesc matas salla en 17:35:00


El Parc Natural de Montsant presenta les activitats per a aquest semestre | Diari de Tarragona\nEl Parc Natural de Montsant presenta les activitats per a aquest semestre\nL'agenda inclou els guiatges, els tallers i les jornades d'educació ambiental que coordina el parc, i propostes d'empreses privades\n22/01/2015 08:54 | Actualizado a 22/05/2017 23:54\nImatge d'arxiu d'una de les activitats que es realitza al Parc Natural de Montsant. Foto: Cedida\nEl Parc Natural de la Serra de Montsant ha elaborat una nova agenda d’activitats que es podran realitzar durant l’hivern i la pròxima primavera, amb l’objectiu de donar a conèixer el valuós patrimoni natural, cultural i paisatgístic d’aquest espai protegit del Priorat.\nEl programa inclou per a aquest primer semestre de l’any els guiatges, els tallers i les jornades d’educació ambiental que coordina el Parc, així com propostes d’excursionisme interpretatiu, sortides naturalístiques, cursos i tallers monogràfics.\nLes activitats s’inicien al febrer amb l’organització del Cinquè Cens de Duc a Montsant. Es tracta d’una jornada, de tot el dia, que consistirà en un taller de formació per aprendre a diferenciar el cant dels rapinyaires i distingir el del duc, una mostra de falconeria i la realització del cens.\nPer divulgar els valors culturals immaterials s’ha organitzat un taller per conèixer l’ofici de mestre marger i l’activitat sobre l’apicultura a Montsant i els seus aprofitaments en l’actualitat. Com a novetat i per difondre el patrimoni gastronòmic de Montsant i del Priorat, el 21 de febrer s’ha organitzat un taller de cuina a càrrec de Mariona Quadrada.\nEl mateix dissabte hi ha prevista la inauguració i el lliurament de premis del II Concurs de Fotografia del Parc Natural de Montsant que l’any passat duia el lema: Rocs, balmes i coves. L’exposició es podrà visitar a la seu del Parc fins al 31 de maig.\nL’agenda d’activitats del Parc Natural de Montsant també inclou l’oferta de les diverses empreses d’activitats que treballen en l’àmbit del Parc i dels seus municipis.\nEntre les propostes, hi ha excursions que porten al descobriment de paratges insòlits a càrrec de les empreses Catsud i El Brogit Guiatges, i també tallers-sortides organitzades pel Parc per descobrir els rèptils i amfibis de Montsant a càrrec del Centre de Recuperació d’Amfibis i Rèptils de Catalunya (CRARC), o la sortida naturalística per conèixer en profunditat la flora singular i protegida de Montsant.\nDes de fa anys, també es realitza, amb la participació dels Serveis de Cultura a Tarragona, la sortida Descobrim la vall de Cavaloca i mas Roger, a càrrec de la museòloga Montserrat Caballero.


El cap d’Informació de la policia espanyola a Catalunya amaga al Suprem que va ser condemnat per disparar al propietari d’un bar – directa.cat\nEl cap d’Informació de la policia espanyola a Catalunya amaga al Suprem que va ser condemnat per disparar al propietari d’un bar\nJuan Manuel Quintela va declarar ahir com a testimoni al judici contra l’1-O al Tribunal Suprem. El president del tribunal, Manuel Marchena, va preguntar-li si havia estat processat amb anterioritat en alguna ocasió i el comissari va respondre només que estava investigat com a responsable de l’actuació policial a la seu de la CUP el 20 de setembre de 2017\n“¿Ha estado usted procesado con anterioridad en alguna ocasión?“, va preguntar el jutge Manuel Marchena al cap d’Informació de la Policia Nacional espanyola a Catalunya, Juan Manuel Quintela. El comissari, citat ahir com a testimoni en el judici contra l’1-O, va respondre només que havia estat investigat pel jutjat d’instrucció número 9 de Barcelona per l’actuació policial a la seu de la CUP el 20 de setembre de 2017. I va mentir.\nQuintela Noriega, comissari número 18564, que en la seva declaració ha descrit com a “prerrevolucionari” l’ambient abans de l’1-0, sí que ha estat processat amb anterioritat. De fet, el 9 de novembre de 1988, va ser condemnat per l’Audiència Provincial de Barcelona a un mes d’arrest i a pagar 2.576.000 pessetes, en concepte d’indemnització. Així ho va reflectir l’edició de La Vanguardia de l’endemà. Els fets es remunten al 2 de març de 1984 i van succeir al bar El Millón de Sabadell. Oriol Mañosa, propietari de l’establiment, va rebre un tret de Quintela Noriega en el transcurs d’un registre efectuat per detectar si hi havia drogues al local.\nPer aquest, va ser processat i condemnat, almenys per l’Audiència Provincial de Barcelona, una informació que ha amagat al tribunal i a la que està obligat per les “generals de la llei”, preceptives que Marchena trasllada a tots els testimonis. Des de l’oficina de premsa del Cos Nacional de Policia a Barcelona han declinat fer qualsevol aclariment sobre aquesta condemna ni si va ser recorreguda, al·legant que no en tenien cap coneixement.\nEls fets es remunten al 2 de març de 1984 i van succeir al bar El Millón de Sabadell. Oriol Mañosa, propietari de l’establiment, va rebre un tret de Quintela Noriega en el transcurs d’un registre efectuat per detectar si hi havia drogues al local\nNascut a Santander, després de formar-se a l’Acadèmia de El Escorial, Quintela va ser nomenat comissari en cap de Sabadell el 2011 i el 2016, ascendit a cap d’Informació de la Policia Nacional espanyola a Catalunya. El 2014, a dos mesos de les eleccions al Parlament europeu, va participar en un acte organitzat pel Partit Popular sobre seguretat i policia a Sabadell. L’any següent, abans del nomenament, en una entrevista publicada a iSabadell, a la pregunta de com percebia el procés sobiranista català, va respondre que era «sagrat treballar complint la llei» i que la seva “màxima” era “continuar treballant en bé de la ciutadania” amb un “sotmetiment ple a l’ordenament jurídic i la Constitució”.\nCom a cap de la Brigada d’Informació, era el superior del comissari amb número de placa 74.977, que respon a les inicials I.M.A., però és conegut amb el sobrenom de Jordi, i de qui la Directa ha revelat que va intentar posar un talp a la direcció de la CUP abans de la celebració del referèndum.\nDurant la seva declaració ahir al Tribunal Suprem, el comissari en cap va relatar que els agents policials l’1-O van actuar amb “mesura” als centres de votació i que, en canvi, els policies “van patir tota mena d’agressions, com puntades per darrere o llançament de tanques metàl·liques”. El seu testimoni contradiu les dades de l’informe del Departament de Salut de la Generalitat, que xifra en 1.066 les persones ateses arran de les càrregues policials.\n1-O Brigada d'Informació comissari Gemma Garcia Juan Manuel Quintela judici Policia Nacional espanyola Tribunal Suprem\n« El Tribunal Suprem condemna l’Ebre a desaparèixer\nEls sindicats han de tenir persones alliberades? »


L’entrenadora de futbol aleví que denuncia el masclisme als camps: “Plorava d’impotència”\nMiti Vendrell, periodista, estudiant de psicologia i entrenadora dels alevins de la UE Tous, denuncia el masclisme que s’ha d’empassar als camps de futbol\nMiti Vendrell // Miti Vendrell\nActualitzada el 22-06-2021 18:12\nEl masclisme al futbol és intrínsec a les altes esferes. El mateix president de LaLiga, Javier Tebas, admetia en públic que no l’interessa el futbol femení , i reconeixia que no havia vist ni la final de la Champions League del Barça contra el Chelsea. Aquest menyspreu institucional de la presència de la dona al futbol té el seu reflex al futbol base i a les aficions, fins i tot quan els jugadors són nens petits.\nI és que encara que el futbol femení comenci a veure la llum en la foscor –el triplet del Barça femení n’és un bon exemple–, “encara falta molt camí per recórrer”. Ho diu a RAC1.cat Miti Vendrell, periodista, estudiant de psicologia, entrenadora de futbol federada que porta els alevins de la UE Tous i coordinadora del futbol base del club. En un fil a Twitter Vendrell ha denunciat un grapat de comentaris masclistes que ha hagut de sentir durant el temps que fa que és entrenadora en un món d’homes.\nFa dos anys que està federada. “En arribar a un camp de futbol, un dels primers comentaris que vaig sentir va ser d’un entrenador. Demanava al seu equip de nens: ‘Com pot ser que ens guanyi un equip entrenat per una dona?’. Un adult que suposadament dona exemple i educa en l’esportivitat les criatures fent una argumentació denunciable”.\nAquest és un dels molts menyspreus i comentaris sexistes que ha hagut de sentir pel fet de ser dona en un camp de futbol masculí. D’altres, com explica al fil, van des de menystenir la seva feina (“ja tens el títol, tu?”) fins a la sexualització pel fet de ser dona i jove (“tu no cal que firmis [l’acta], pots posar el teu número de telèfon”).\nL’altre entrenador demanava al seu equip de nens: ‘Com pot ser que ens guanyi un equip entrenat per una dona?’\n“Al principi em va costar; arribava a casa i plorava d’impotència, per la pressió”, reconeix Vendrell. “Ara em fa ser més forta. Em dic: ‘A veure si avui no et sents pressionada per enlloc’. És una sensació rara: he de demostrar més que l’altre perquè se’m valori, per no rebre cap comentari dolent”. No ho ha denunciat a la federació ni a altres instàncies. “Vull visibilitzar-ho, no callar. Abans, fins ara, jo entenia que era el preu que em tocava pagar perquè era jo qui m’havia ficat en aquest món d’homes. Ho normalitzava. Ara ja sé que no és així”.\nEl que anima Miti Vendrell a continuar amb la seva passió pel futbol és l’orgull del seu equip. “Els nens que entreno mai m’han qüestionat, mai han vist estrany que els entrenés una noia; al contrari, n’estan orgullosos i ho diuen, em defensen. En un torneig recent, de 40 equips jo era l’única dona, i els meus nens n’estaven orgullosos”.\nAl principi em costava; arribava a casa i plorava d’impotència, per la pressió\nVendrell desitja que a poc a poc vagi canviant la visió de la dona al futbol. El triplet del Barça, per exemple, pot ajudar que moltes nenes s’animin a jugar a un esport que els agrada, encara que la societat no els hi posi fàcil. “Si de petita el Barça femení hagués estat com ara, jo ara estaria jugant a futbol”.\n04-06-2021 13:36 BARÇA\nVicky Losada: “Aquesta serà la meva última temporada al Barça”\n31-05-2021 11:25 Marta Ramon\nEl triplet de la reivindicació\n04-06-2021 09:49 FUTBOL FEMENÍ\nTebas admet que no va veure el Barça a la final de la Champions i no sap quines jugadores van marcar


L’atur s’estabilitza a Barcelona durant l’agost | betevé\nL’atur s’estabilitza a Barcelona durant l’agost\nEnric Botella | dimarts, 2 de setembre del 2014, a les 16.21\nAgost es confirma com un mes difícil pel que fa l'ocupació. (POSPO) Catalunya va ser la segona comunitat autònoma on l'atur es va incrementar més: concretament, en 3.385 persones. Va pujar un 0,6 per cent respecte al mes anterior i ara a Catalunya hi ha prop de 572.000 persones parades. Unes xifres, però, que són positives si es comparen amb l'agost de l'any anterior. JOAN AREGIO, secretari d'Ocupació i Relacions Laborals "Seguim estant millor que l'any anterior per 14e mes consecutiu i això ens fa ser moderadament optimistes de que la consolidació del canvi de tendència sembla ferma." La tendència és similar a la resta d'Espanya, on el nombre de parats ha augmentat en 8.070 persones. El total d'aturats s'enfila fins els 4milions 428mil. La província de Barcelona tampoc no ha estat una excepció i el nombre de desocupats s'ha incrementat en 3.258 persones, un 0,76% més que el juliol, i arriba fins als 432mil. L'afiliació a la seguretat social, que havia millorat els últims sis mesos, també ha caigut. JOAN AREGIO, secretari d'Ocupació i Relacions Laborals "L'afiliació té el mateix comportament, és a dir, baixa en relació al juliol de l'any passat pero interanualment és la millor afiliació que teníem abans de la crisi. I en quant a la contractació també té el mateix comportament." Pel que fa els sectors econòmics, l'agricultura s'emporta la millor part, amb prop de 7.000 ocupats més respecte al juliol, i el sector més perjudicat ha estat el dels serveis amb 15.000 parats més.\nEl nombre de persones registrades a les oficines del SOC ha crescut en 99 aquest mes d’agost a Barcelona. Aquest increment lleu, del 0,1%, suposa l’estabilització d’aquest indicador després que el mes de juliol augmentés un 1,04%. Cal recordar que, en termes interanuals, l’atur cau un 5,99% a la ciutat.\nA Catalunya, la província de Tarragona és l’única que ha vist disminuït el nombre d’aturats, en 412 persones -un 0,64% menys- i la de Barcelona lidera la pujada tant a nivells absoluts (3.258 aturats més) com relatius (un 0,76% més). L’atur a la província de Girona ha crescut en 209 persones i a Lleida ho ha fet en 330 persones.\nAquestes dades suposen el primer augment en el nombre d’aturats dels últims sis mesos, tant a la província de Barcelona, com a Catalunya i l’estat. Encara que, comparat amb el mes d’agost de l’any anterior, el nombre d’aturats és menor. Per la qual cosa Joan Aregio, secretari d’Ocupació i Relacions Laborals, es mostra “moderadament optimista” i assegura que la tendència positiva dels últims 14 mesos “sembla ferma”.\nTanmateix, en termes desestacionalitzats, les xifres mostren un dels descensos més pronunciats des de l’any 2002, només superat pels registres de 2013. L’afiliació a la Seguretat Social té un comportament similar, tot i haver baixat respecte al mes de juliol, “interanualment és la millor afiliació que teníem abans de la crisi”, explica Aregio.\nEls turismes tot terreny lideren el creixement de les vendes de vehicles a Catalunya\nL’Oasis of the Seas surt cap a Barcelona\nLa històrica Filatelia Monge passa d’un palau neoclàssic a un entresòl


Casals i ofertes socis\nFestes i recursos econòmics\nSERVEI DE MENJADOR 2018/2019\nEn el díptic de menjador trobareu la informació del servei: característiques, com inscriure’s i condicions. I hi afegim alguna informació més:\nÉs important que encara que no tingueu previst fer servir el servei de forma immediata o regular feu la inscripció per tal que BOISA tingui les vostres dades i en el moment de fer ús del servei només ho hagueu de notificar.\nPer inscriure’s cal fer-ho omplint aquest formulari i lliurant-lo a la Montse (Coordinadora de gestió). El sistema d’inscripció a través de la web de BOISA queda inhabilitat de moment per aquest curs 2018/2019\nEl menú específic pels vostres fills se us farà arribar en paper.\nEl servei de menjador, acollida i ludoteca per als alumnes de P3 s’iniciarà el dia 17 de setembre. Per tal de poder dur la migdiada caldrà que es dugui en una bossa: llençol de sota (i de sobre si es vol) de mida 1,20cm (ajustable) i xumet i/o nino de dormir, si es requereix. Tot haurà d’anar ben marcat amb el nom. Els dilluns, en el moment de deixar la mainada trobareu un gibrell on podreu deixar la bossa. Els divendres tornareu a trobar el gibrell ple amb les bosses, que caldrà recollir.\nA continuació llistem el personal de referència per a cada curs:\nCoordinadora equip – Mª José González\nCoordinadora gestió administrativa – Montse Garcia\nP3- Patricia Hidalgo i Miquel Martinez\nP4- Nuria Suades i Paqui Ortiz\nP5- Ivone Lloret i Ana Baena\n1r- Montse Pimas i Elena Nogales\n2n- Paula Batllori i Alba Aleixandre\n3r- Nati Borrego\n4t- Yolanda Moreno\n6è- Montse Garcia\nAltres novetats del servei per al curs 2018/2019\nEl nou servei comporta força aspectes a comentar tal com es va fer a la presentació, destaquem però alguns d’ells:\nS’ha comprat una vaixella nova (plats, coberts i gots) que inclou gots de vidre per a tothom\nCom a prova pilot, i per tal d’aconseguir un ambient més agradable per a la mainada i poder treballar millor els hàbits, el servei es durà a terme en 3 torns, tals com: P3, P4 i P5 (12:30); 1r, 2on i 3r (13:30); 4art, 5è i 6è (14:30)\nEs cobra a mes vençut i per servei utilitzat.\nACOLLIDA MATINAL I LUDOTECA 2018/2019\nEn el díptic d’acollida i ludoteca trobareu la informació del servei: característiques, com inscriure’s i condicions. I hi afegim alguna informació més:\nÉs important que encara que no tingueu previst fer servir el servei de forma immediata o regular, feu la inscripció per tal que NEXXE tingui les vostres dades i en el moment de fer ús del servei només us hi hagueu de presentar. Atenció però que la web de NEXXE (www.nexxe.cat) no estarà operativa per a fer inscripcions fins el dilluns dia 10 de setembre.\nRaquel Callol – 1r i 3r\nCristina Camps – 3r\nAnna Garriga – 1r\nEva Garriga – 5è\nRosa Olivella – 1r i P4 (dinamitzadora)\nRosanna Rodríguez – 1r i 4rt\nMertxe Martínez – 1r\nAnna Bolasell – P3 i P5\nAnna Salvà – P5 i 2n\nTambé podeu contactar amb BOISA (info@boisa.cat) i/o NEXXE ( laia@nexxe.cat).


Escriure sense interrupcions...: Community Management - Setembre 2010\nCommunity Management - Setembre 2010\nSembla que un cop assumit que tenim crisi i que és un moment d’oportunitats, un bon grapat d’empreses proven estratègies alternatives per tal de donar-se a conèixer i ampliar la seva relació amb els clients. Ja s’ha parlat força vegades del pes d’Internet i de les xarxes socials, i de la necessitat d’una bona gestió dels recursos que ofereixen; així, una de les feines que sembla tenir força sortida en aquests moments és la de community manager, encarregat de crear, gestionar i mantenir la comunitat d’usuaris per Internet d’una empresa o d’una institució. Això abasta no només l’explotació de la web, la gestió de llistes de distribució i l’enviament d’informació, o la creació i el manteniment de blocs, sinó també la consolidació de presència en fòrums, en xarxes socials genèriques o en xarxes professionals i temàtiques més específiques.\nLes empreses i entitats que contracten un community manager o que sotscontracten una empresa per cobrir aquest servei, acostumen comptar amb més de 10 treballadors i prefereixen uns professionals avesats en l’ús de noves tecnologies abans que els tradicionals responsables de comunicació, que sovint tenien la tasca limitada a la redacció de textos i a l’establiment d’estratègies mitjançant els canals més tradicionals com la premsa, la ràdio o la televisió.\nEls requisits més valorats a l’hora de la contractació són doncs no solament la facilitat en l’escriptura tradicional sinó també en l’escriptura de missatges molt curts i impactants, que són emprats en les diferents xarxes com a reclam i que són en definitiva els que permeten donar més visibilitat a una empresa o a una institució que a una altra.\nPer a què el community manager aconsegueixi els seus objectius és imprescindible, òbviament, que sigui un bon coneixedor de l’empresa o de la institució per a la qual treballa i dels productes o serveis que ofereix, ja que ho haurà de traspassar d’alguna manera als usuaris dels seus canals, sense perdre de vista que ha de tenir prou empatia per ser un aliat dels clients o usuaris.\nCom he dit abans, la comunicació resulta clau, ha de poder traspassar missatges de manera adequada tant al canal que utilitza com al públic al qual s’adreça, i això de la forma més personalitzada possible. A més de l’habilitat comunicativa, ha de gaudir de dots de polivalència suficients per passar d’un canal a un altre, de manera a adaptar-se als diferents tipus de públic, als seus diferents tipus de llenguatge, però també a respondre als diferents tipus de necessitats que manifesten de forma explícita o implícita.\nFinalment, altres característiques valorades en aquest treball són, evidentment, una cultura i uns coneixements suficients sobre l’entorn en el que s’ha de moure, el disposar d’una xarxa de contactes professionals sòlida que li permetrà potenciar les seves tasques i, finalment, la suficient maduresa i serenitat per poder desenvolupar la seva feina en un entorn extremadament competitiu i fluctuant a una gran velocitat.


AVAM: El Rodet 3. Els molins d'Aitana (l'Alcoià) 2/2\nTots tres molins eren d'una sola mola. Tanmateix, al de baix van afegir pels anys trenta una sofisticada, però simple, maquinària de fusta amb politges i corretges per tal de netejar el blat i humitejar-lo convenientment abans de moldre'l. El mateix aparell classificava la farina, la cernia, separava la sèmola del segó i la tornava a passar per la mola. L'enginy de moldre hi havia dos únics comandaments situats a la sala de moldre, a dreta i esquerra de la mola: el ganxo d'arrancar la mola que obria el tap de la segitia perquè isquera l'aigua, i l'anivellador de la mola. A finals dels anys 80, al menys el molí de baix era perfectament recuperable, tant l'immoble com la maquinària, inclòs el rodet situat a la cacau.\nQuan els molins estaven en plena producció es podia treballar des de les 6 del matí fins a las 5 de la vesprada que s'havia buidat la bassa. Durant la nit tornava a recuperar-se i al dia següent tornaven a fer el mateix. Mai no va faltar l'aigua. A més, de temps immemorial, l'aigua era dels molins i les hortes no podien regar fins que l'aigua eixia per la cacau del molí de baix. Pels anys quaranta, l'arbre de la mola del molí de baix, al mateix temps que feia moure tot l'aparell, també movia una dinamo per enllumenar el molí per la nit. Calculava el senyor Picó que sols el molí de baix, amb tot el seu aparell, tenia una força de deu cavalls.\nL'ofici de moliner, com qualsevol activitat preindustrial, tenia una càrrega empírica extraordinària. El moliner havia de saber posar a punt tot l'enginy per tal de fer una bona farina. De vegades un molí dolent, si el moliner era assenyat, feia una bona farina. I un bon molí, si el moliner no coneixia prou l'ofici, no treia bona farina. Quan el moliner necessitava del treball d'algun altre ofici: fuster, ferrer, obrer, etc., aquest es posava sota la direcció del moliner perquè ell, millor que ningú, sabia com havia de muntar els aparells. Les moles, pel desgast que tenien, havia que repicar-les per al bon funcionament de la molta. Això havia que fer-ho el moliner. Ell era qui tocava la farina amb els dits i sentia a tothora el soroll de les moles que anaven marcant-li el bon funcionament. La qualitat de farina la donava la velocitat de la mola, la qual era controlada a ull pel moliner amb l'adequat cabal d'aigua. Aproximadament, el ritme de la mola francesa d'1,30 m de diàmetre havia de portar una velocitat de 8 o 10 metres per segon o l'equivalència a 120 revolucions per minut. Si les moles eren franceses, hi havia que repicar-les cada 3.000 quilograms de gra mòlt. Si les moles eren blanques, hi havia que fer-ho més sovint quan el moliner ho creia convenient.\nCol·lectiu d'Amics dels Molins del Centre d'Estudis Contestans


Una prèdica a la Granadella de 1891\n1894. La Granadella, les Garrigues.\nFoto: Lluís M. Vidal i Carreras (MDC).\nEl campanar de l'església reflectit a l'aigua de la bassa.\n1891. La Granadella, les Garrigues.\n«La Campana de Gràcia», 2 de març (ARCA).\nUn frare de la ceba, desplaçat al poble garriguenc a fer-hi les prèdiques quaresmals, incendiava els parroquians i «se coneix que no té pèls a la llengua, perquè les hi engalta pel descosit». En temps passats, era freqüent aquest tragí de frares predicadors d'una església a una altra, eren com a estrelles convidades, enllustraven els fidels i donaven prestigi als mossens rurals, de vegades més justets en aquests afers més eteris dels sermons més elevats.\nEl cas és que aquest frare se les tenia des de la trona granadellenca amb els polítics, presa fàcil encara avui a la premsa i a les converses. Els acusava de lladres, cosa comprovada en tants i tants casos (pas en tots), i els posava al mateix sac, tant se val si eren de dretes com d'esquerres. «Després les emprèn contra les autoritats locals per haver tolerat un ball de màscares». Cosa que deixa el camí planer a l'articulista per reblar «com si els capellans, al posar-se faldilles, no anessin disfressats per tot dia, i els frares encara més que els capellans». No caigué gens de bé al mossèn local i al frare convidat aquesta llicència carnestoltesca, i les engaltaren ben furibunds «contra les famílies més conegudes i qualificades de la població que organisaren lo ball de màscares», i a l'hora de la confessió els negà l'absolució i tot. Només absolgueren un noi que aixecant-se del confessionari «digué que tant li feia que l'absolguessen com no» per no donar-li la raó.\nLa cosa acabà als tribunals, amb denúncia del capellà contra un veí per injúries a la religió. El veí s'hi tornà amb acusacions de calúmnia manifesta. La politització dels capellans des del segle XIX i fins a la guerra civil i fins al concili Vaticà II, responia a la sensació d'amenaça amb què vivien els nous aires socials i polítics que tan a poc a poc anaven bufant. Ara encara queda més d'un cardenal desfermat, i de tant en tant es fan servir les prèdiques com a mítings, però la renovació del magisteri postconciliar va canviar la relació secular de molts capellans amb els fidels basada en la por, la submissió i l'anatema. Aquesta radicalització política de la capellanada va fer créixer encara amb més força l'anticlericalisme, en un cercle desgraciat que portaria a cremes de convents i d'esglésies de part dels més anarquistoides, cosa que faria llençar penosament el catalanisme conservador a les mans de la dreta espanyola antirepublicana i antidemocràtica. Sobretot, però, allò que ha canviat és el públic, abans fidel, però que cada cop menys ja no combreguem amb rodes de molí.\nL'article es clou amb un parell de casos d'abusos capellanescos, probablement certs però ves a saber si a les poblacions que s'hi citen, una de les quals Torrebesses. El capellà hi estava més preocupat per les coses terrenals que no pas per les espirituals. Un de cert que sí que puc reportar tingué lloc al Soleràs, després de la guerra, quan al meu padrí el mossèn l'obligà cada divendres a portar-li en secret dos rals de per vida, per perdonar-li haver estat alcalde republicà. Fins que al poble canviaren de mossèn i se li perdonà la penitència a canvi del silenci etern. No complert, és clar.\nLa inutilitat manifesta de les coses de l'Església durant totes aquestes darreres setmanes de confinament haurà fet obrir els ulls més d'un i d'una, és clar. El fet religiós de les persones no s'hauria de confondre mai més amb la institució d'una església, oi?\nAnys 1910-20. La Granadella, les Garrigues.\nL'interior de l'església al primer terç del segle XX.\nEtiquetes de comentaris: La Granadella, les Garrigues, Segle XIX


La xerrada sobre l'Operació Garzón posa al descobert la cara fosca dels Jocs Olímpics del 92 - Sant Cugat del Vallès\nLa xerrada sobre l'Operació Garzón posa al descobert la cara fosca dels Jocs Olímpics del 92\nActes Dimecres, 12.7.2017 17:00h\nPomar, Piqué, Pascual i Ferrer, d'esquerra a dreta\nEls Jocs Olímpics de Barcelona van tenir una vessant desconeguda, la de les tortures sistèmiques que van patir prop d'una quarantena de persones vinculades al món independentista a mans de la Guàrdia Civil. Aquesta és la tesi principal que han defensat Eduard Pomar i Ramon Piqué, exregidors de l'Ajuntament de Sant Cugat i víctimes d'aquest procés, conegut popularment com l'Operació Garzón. L'acte, que ha tingut lloc al Xalet Negre aquest dimarts, ha comptat amb la presència de més de 80 persones, fent petit l'equipament del barri del Monestir.\n'L'Operació Garzón també forma part d'aquestes clavegueres de l'Estat de què tant sentim a parlar darrerament. No és cosa de fa quatre dies', ha explicat Pomar. 'En un país normal la Fiscalia actua d'ofici i els mitjans de comunicació destapen vergonyes com aquesta però no va ser el cas', ha lamentat Piqué. En una primera intervenció, Pomar ha explicat com el van traslladar fins a Madrid i quina mena de tortures va patir, com haver d'agafar cables elèctrics sota l'amenaça d'engegar el corrent si no deia el que volia sentir el cos policial.\nLes quaranta persones que van ser empresonades i torturades estaven acusades de pertinença a l'organització Terra Lliure, que un temps enrere havia anunciat la decisió de deixar les armes. 'Va ser una operació política per acabar amb l'independentisme, i no pas amb el terrorisme', han coincidit tots dos ponents. Ambdós també han subratllat que la gran majoria de detinguts no tenien res a veure amb la banda.\nLa trobada, moderada pel periodista d'El Cugatenc Jordi Pascual i que també ha comptat amb la participació de la membre de l'Associació Memòria Contra la Tortura Maria Ferrer, ha posat el punt final amb l'actuació musical de l'Albert Hirujo, que ha interpretat a capella un poema de Mario Benedetti. L'acte estava organitzat per les JERC, ERC, CUP i l'associació Memòria Contra la Tortura.


Desenvolupament de la creativitat en els infants de 0-3 anys - FP Online Desenvolupament de la creativitat en els infants de 0-3 anys - FP Online\nDesenvolupament de la creativitat en els infants de 0-3 anys\nEl desenvolupament de la creativitat en la primera infància pot ajudar els nens i nenes a tenir més capacitat de creativitat en el futur.\nEl desenvolupament de la creativitat en la primera infància pot ajudar els nens i nenes a tenir més capacitat de creativitat en el futur. És en aquesta etapa de l’educació infantil, de 0 a 3 anys, quan la podem estimular, tant a casa com a l’escola bressol.\nIdees per a desenvolupar la creativitat\nEl desenvolupament de la creativitat s’ha de fer de manera lúdica, amb l’objectiu de despertar la curiositat dels infants. La idea és plantejar situacions noves, deixant que siguin ells els qui actuïn a la seva manera.\nAquestes situacions noves poden ser des d’excursions a llocs nous o visites a zoològics o museus, fins a propostes de jocs nous, activitats plàstiques o musicals, o, fins i tot, la narració de contes de manera creativa.\nÉs prou sabut que els jocs serveixen als nens i nenes per a desenvolupar no solament la creativitat, sinó també la imaginació i la fantasia. A més a més, és una forma d’aprendre, de divertir-se i de socialitzar-se. És convenient que en aquests jocs l’educador, el pare o la mare hi intervinguin just en la mesura que faci falta. Cal deixar espai per al desenvolupament de la creativitat de l’infant, permetent que jugui tot sol o acompanyat d’altres nens i nenes.\nLes arts plàstiques, com ara el dibuix o els jocs de construcció, ajuden a estimular la creativitat i l’enginy dels infants. A l’edat de 15 mesos ja saben fer traços i alguna petita torre amb galledes, a partir de 18 mesos fan els primers gargots, a 20-22 mesos s’inicien en les formes circulars i rectangulars, i finalment comencen a combinar les formes per a representar persones i objectes.\nPer a llegir els contes, no serveix fer-ho de qualsevol manera. Per a ajudar a desenvolupar la creativitat dels infants, ho hem de fer gesticulant, canviant d’entonació, mostrant il·lustracions, creant misteri o sorpresa… És útil, també, fer participar els nens i nenes en la narració amb preguntes o accions que els involucrin. També podeu convidar un rondallaire professional en alguna ocasió especial o assistir a les lectures obertes que es fan a les biblioteques públiques.\nMúsica, ball, teatre\nFeu que els infants escoltin música d’estils diferents, que ballin, que cantin… El teatre o els titelles també estimulen la seva creativitat. Ajudeu-los a disfressar-se de diversos personatges… Tot és útil per a enriquir la seva creativitat en una edat tan primerenca.


VidaCaixa es compromet amb els Principis per a la Sostenibilitat en Assegurances de les Nacions Unides | VidaCaixa\n[F38] [NDP-234] VidaCaixa se adhiere a PSI_18062020\nVidaCaixa es compromet amb els Principis per a la Sostenibilitat en Assegurances de les Nacions Unides\nMADRID, 18 DE juny DE 2020\nLa Iniciativa Financera del Programa de les Nacions Unides per al Medi Ambient estableix en aquests principis un marc de referència global per al sector assegurador amb què es pot fer front als riscos i a les oportunitats ambientals, socials i de governança.\nVidaCaixa fa un pas més en la seva estratègia de sostenibilitat després de dues dècades defensant una activitat responsable.\nLa companyia subscriu i promou la transició econòmica cap a un model sostenible a través de la seva adhesió al Pacte Mundial i compta, com a gestora de fons de pensions, amb la màxima qualificació que atorguen els Principis per a la Inversió Responsable per la seva estratègia i bon govern en la gestió de les inversions.\nAquest any, la companyia ha publicat la seva primera Memòria de sostenibilitat i inversió socialment responsable (ISR), un informe pioner a Espanya en línia amb les millors pràctiques internacionals.\nVidaCaixa, entitat líder del sector assegurador a Espanya, ha formalitzat la seva adhesió als Principis per a la Sostenibilitat en Assegurances (PSI, per les sigles en anglès). Elaborats per la Iniciativa Financera del Programa de les Nacions Unides per al Medi Ambient (UNEP FI), aquests principis constitueixen un marc de referència per al sector assegurador arreu del món davant l’intent de fer front als riscos i a les oportunitats ambientals, socials i de governança.\nGonzalo Gortázar, president de VidaCaixa: “La sostenibilitat és una prioritat estratègica per al Grup que encaixa amb el ferm compromís social que sempre ha caracteritzat la nostra activitat. En les difícils circumstàncies actuals, mantenim més que mai la voluntat de protegir els interessos actuals i futurs dels nostres clients i de la societat en el seu conjunt”.\nJavier Valle, conseller director general de l’entitat:“VidaCaixa integra des de fa més de dues dècades els aspectes ambientals, socials i de governança en les seves inversions amb l’objectiu de generar rendiments sostenibles a llarg termini i fer una millor gestió dels riscos globals. El compromís amb els PSI és un nou avenç en l’estratègia de sostenibilitat amb una clara vocació cap a la transparència i la governança”.\nEls Principis per a la Sostenibilitat en Assegurances són un pla d’acció global que cerca impulsar el desenvolupament de solucions innovadores d’assegurances i gestió de riscos mitjançant el compromís d’adopció de quatre grans principis rectors:\nPRINCIPI 1: integrar els criteris ambientals, socials i de governança (ASG)en l’activitat asseguradora (estratègia, inversions, riscos, desenvolupament de productes i comercialització).\nPRINCIPI 2: col·laborar amb clients i socis comercials per conscienciar sobre la importància d’aquests criteris a l’hora de gestionar el risc i desenvolupar solucions.\nPRINCIPI 3: col·laborar amb els governs, els reguladorsi altres grups d’interès fonamentals per tal de promoure una acció àmplia a tota la societat sobre temes ambientals, socials i de governança.\nPRINCIPI 4: divulgar de manera públicai periòdica els avenços en l’aplicació dels principis tot mostrant transparència.\nCompromís global amb les Nacions Unides\nEn línia amb els valors corporatius de qualitat, confiança i compromís social, VidaCaixa subscriu i promou la transició econòmica cap a un model sostenible que generi rendiments en el present sense comprometre les necessitats futures. I ho fa a través de diferents compromisos internacionals avalats per l’ONU. Ja el 2009, va ser la primera entitat espanyola a adherir-se al Pacte Mundial, compromís pel qual avui defensa els 17 Objectius de Desenvolupament Sostenible. El mateix any, es va comprometre amb una altra de les grans iniciatives d’UNEP FI que va donar lloc als Principis per a la Inversió Responsable (PRI). Gràcies a aquest esforç, ha obtingut la màxima qualificació que atorga aquesta organització (A+) per la seva estratègia i bon govern en la gestió de les seves inversions de fons de pensions.\nFruit de tots aquests compromisos, VidaCaixa ha decidit aquest any crear un informe específicament dedicat a la sostenibilitat i a la inversió socialment responsable. En aquesta memòria, la companyia fa un exercici de transparència pioner a Espanya, alineat amb les millors pràctiques internacionals, i mira de donar a conèixer en què es concreta exactament la inversió sostenible i com aquesta visió de negoci pot contribuir a protegir aspectes tan importants per a la vida de les persones com el medi ambient, els drets humans o els drets dels treballadors.\nVidaCaixa és l’entitat líder en el sector assegurador a Espanya. Integrada en CaixaBank, a més, té el 49,92 % de SegurCaixa Adeslas i la totalitat del capital social de BPI Vida e Pensões. Gonzalo Gortázar és el president de VidaCaixa, Tomás Muniesa n’és el vicepresident i Javier Valle, conseller director general.\nDirecció d’Àrea de Comunicació Corporativa de VidaCaixa\nVisita el nostre web i coneix els detalls de la nostra política d’inversió responsable.\nA la sala de prensa trobaràs tots els recursos per a mitjans de comunicació.


Pel que fa referencia a l'annex 7 que demaneu al sobre A digital pero que un cop dintre correspon a l'annex 4 demaneu el nom del personal es correcte??? ja que no voleu informació del personal al sobre A segons indicacions en el Plec o va al sobre B\n11/05/2021 12:03h Publicació acreditada pel Consorci Administració Oberta de Catalunya\nResposta: L'equip mínim s'ha d'identificar en el sobre A. El que no s'ha d'indicar en el sobre A, i únicament s'ha d'indicar en el sobre B és l'equip addicional al mínim i la formació d'aquest. Es a dir, en el sobre A s'ha de posar el nom de les persones que formen l'equip mínim i indicar que conten amb la formació mínima requerida. En el sobre B s'ha d'indicar tot l'equip i la formacióo i experiència addicional. Tornem a insistir que una cosa és l'ordre dels documents al sobre digital i l'altra el número de cada annex. Per problemes tècnics hem hagut de pujar els Annexos en format word per anuncis al taulell. Espero haver aclarit el dubte.