La Plantada Popular al Francolí connecta les dues lleres del riu\nLa plantada d'arbres (2)\nJaume Santos, Ivana Martínez i Pep Font durant la plantada.\nLa plantada d'arbres (1)\nL’acte organitzat per la Fundació Repsol i l’Associació Aurora ha aplegat prop de 700 persones\nActualitzada 25/03/2017 a les 14:23\nEl marge dret del riu Francolí ha acollit, per primer cop aquest dissabte, la Plantada Popular d’arbres que organitzen conjuntament la Fundació Repsol i l’Associació Aurora. Aquesta sisena edició ha creuat el riu per tal de replantar la zona de la llera dreta mirant a la desembocadura. Un fet que, per totes les autoritats presents, mostra l’interès per connectar la zona de Ponent amb la resta de ciutat.\nPep Font, responsable de Repsol a Tarragona, ha estat el primer en destacar la importància «d’unir els dos costats de la ciutat». Un interès al que també si ha unit l’ajuntament tarragoní mitjançant Ivana Martínez, Consellera de Recursos Humans, Centres Cívics, Sostenibilitat, Medi Ambient, Neteja, Joventut i Cooperació: «Volem recuperar aquesta banda del riu i treballem perquè hi hagi ponts que el creuin i permetin connectar les dues bandes de la ciutat». Ivana Martínez ha transformat la voluntat en treball a l’hora de reconèixer que «des de l’Ajuntament, la Diputació i altres consistoris veïns treballem per poder tenir aquests ponts aquest mateix any». Malgrat no anunciar una data definitiva per a tenir-los, la consellera tarragonina sí que ha reconegut que «la idea és que hi hagi tres ponts» definitius que permetin, als vianants, creuar el riu des de la mateixa llera.\nA més d’aquest simbolisme de voler unir les dues parts de Tarragona separades pel Francolí, la sisena edició de la Plantada Popular ha de servir per «implicar la ciutadania en la recuperació i manteniment d’un espai en el qual esperem recuperar el bosc de ribera», tal com ha anunciat el president de l’Associació Aurora, Jaume Santos. En total prop de 700 persones han plantat, aproximadament, 1.200 plantes de diferents espècies.\nLa feina que ha fet l’Associació Aurora en la Plantada Popular no es queda, només, en la jornada d’aquest dissabte: «En les tres setmanes prèvies, un equip de l’Associació ha treballat preparant el terreny, i després de la plantada en farà el seguiment durant 8 mesos per tal de regar les plantes i tenir cura de l’espai», ha explicat Santos. Pep Font ha recordat que Aurora «fa una tasca social molt important» amb la gent que té discapacitat mental ja que aconsegueix que això no suposi cap impediment ni cap fet diferencial a l’hora de treballar en projectes com la Plantada Popular. Sis edicions després, l’Associació Aurora i la Fundació Repsol continuen visibilitzant la seva tasca en un acte que repeteix èxit any rere any.\nCarreteres de l'Estat desmantella els peatges...\nValls obre dimecres la venda dels abonaments...


Adjudiquen la millora de la senyalització del tram de via entre l'Ametlla de Mar i Castelló - Imagina Ràdio\nAdjudiquen la millora de la senyalització del tram de via entre l’Ametlla de Mar i Castelló\nAdif invertirà en el projecte, que inclou el ramal entre Tortosa i l'Aldea, més de 68 MEUR\nAdif ha adjudicat la millora de les instal·lacions de senyalització del tram de via entre l’Ametlla de Mar i Castelló i també del ramal de Tortosa a l’Aldea, per un valor de gairebé 68,4 MEUR i amb un termini d’execució de 22 mesos. L’obra la portarà a terme l’UTE formada per Thales España, GRP u Thales Sistemas de Seguridad.\nSegons el gestor ferroviari de l’Estat, l’obra complementa els projectes de canvi d’ampli de via i catenària i permetrà implantar l’ample estàndard perquè hi circulin mercaderies i viatgers. Asseguren que la renovació de les instal·lacions permetrà incrementar la disponibilitat i la fiabilitat, al mateix temps que millorar la capacitat i regularitat del trànsit ferroviari.\nEstà previst que s’incorporin nous enclavaments a les onze estacions del tram, xarxes de cablejat amb factor de reducció, circuits de via d’última generació, obra civil, noves escomeses d’energia i interfícies dels enclavaments amb l’equipament ERTMS.\nArticle anterior44 mostres d’oli d’oliva verge extra es presenten al Concurs de Tast de la Fira de Jesús\nArticle següentEl GALP Mar de l’Ebre reparteix 2,3 MEUR entre els set municipis amb activitat pesquera i marítima


ReciClassíCat: BACH, Johann Christian (1735-1782) - Keyboard Sonatas Op.17\nObra de Jens Juel (1745-1802), pintor danès.\nJohann Christian Bach (1735-1782) compositor i organista alemany nascut a Leipzig. De tornada a Alemanya, per inesperat que ens sembli, ho farem per gràcia i de la mà d'un dels tants cognoms Bach que van dedicar el seu art i la seva vida a la música. I ho farem visitant un dels més fidels representats clàssics dels cognoms Bach, el londinenc, aquell que a Londres faria amistat i quedaria astorat per la presència d'un geni, el de Mozart que tots coneixem, i que significaria, per ell, un abans i un després tant potent com per canviar el mètode i adaptar el seu estil a les formes que en part, aquell jovenet encantador de Salzburg, l'hi havia transmès. Mozart, recíprocament i a la vegada, quedaria encantat i s'emmirallaria, des d'aleshores, en les formes galants de Johann Christian. Per entendre la música d'avui ens hem de situar en un context cronològic de finals del XVIII, concretament, pocs anys abans de la mort de Johann efemèride, per cert, que es commemorava el postpassat dia 1 de gener i que, en honor seu, celebrarem amb el merescut homenatge que la seva obra i la seva dedicació mereixen. Per tant, situem-nos en una data qualsevol de 1779, etapa de maduresa d'un Bach fill adoptiu de Londres i extraordinàriament popular i conegut, a banda de per la seva música, per la organització de concerts amb el seu bon amic i també compositor Karl Friedrich Abel.\nCom tantes vegades crec haver reiterat, la música per a clavicèmbal és d'aquelles que més fàcilment m'emocionen. No sabria identificar el per què però efectivament és així. I la d'avui, en la forma de sonates per a clavecí opus 17 que, òbviament, poden ser perfectament interpretables amb piano, n'és un exemple clar i concís del per què de la devoció vers aquest instrument. I possiblement no ho sigui tant per l'instrument en sí mateix sinó per l'excel·lent interpretació que se'n fa del mateix. Ja des d'aquest instant afirmo que és una de les millors interpretacions d'aquestes sonates (potser millor sonatines, per la brevetat) que he tingut la sort i el plaer d'escoltar i descobrir. De formes alegres, festives i brillants són d'aparença fàcil però sonorament delicioses, sense excepció. Anestesiant i que em certa forma em recorden les sonates de clavecí, sota títol de passatempo al cembalo que en el seu dia recuperava de Baldassare Galuppi. Per sort, tot i el protagonisme que el piano ha adquirit al llarg del temps, el clavecí segueix gaudint d'una important legió de fanàtics, entre ells m'hi incloc, cosa que afavoreix la constant edició d'obres orientades, directa o indirectament, a aquest delicat i preciós instrument de corda i tecla. Un parell de referències ja consten en l'hemeroteca d'aquest espai referents al més petit i entremaliat dels Bach. Avui un nou exemple del seu excel·lent treball que demostren fins a quin punt va ser un autèntic mestre del segle XVIII. Amb ell, per ell i 231 anys després de la seva mort, gràcies Johann Christian Bach!\nA la interpretació sublim, gentilesa del segell Hungaroton, la clavecinista Judit Péteri.\nPRESTOCLASSICAL: Bach, J C: Six Sonatas Op. 17\nYOUTUBE: Johann Christian Bach (1735-1782) - Sonata in G major No.4 Op.17\nSPOTIFY: Bach, J C: Six Sonatas Op. 17\nPaul Muad Dib 14 de gener de 2013 a les 13:28\nAnònim 3 de setembre de 2013 a les 12:58\nPlease re-up the cd. thanks\nPaul Muad Dib 3 de setembre de 2013 a les 21:13\nAnònim 4 de setembre de 2013 a les 16:17


Aportacions d’ICV-EUiA al pressupost de Lloret de Mar de 2016 | Blanesaldia\nAportacions d’ICV-EUiA al pressupost de Lloret de Mar de 2016\nPublicat el 19 de desembre, 2015 - 16:12 CET\nAquest és el quart any consecutiu que el grup municipal d’ICV-EUiA incideix de manera positiva en els pressupostos, on es consoliden unes partides (beques menjador, beques socialització de llibres, transferències a famílies necessitades, beques universitàries…), inexistents abans que nosaltres incidíssim en la confecció dels mateixos.\nSubvenció per ajudar a pagar la pujada de l’IBI\n1.- Donar compliment a l’acord d’aprovació de les Ordenances Fiscals en què es puja l’IBI, però al mateix temps es crea una partida de 45.000 euros per subvencionar aquesta pujada a les famílies que més ho necessiten , amb criteris econòmics; per tant, es grava els que més tenen i es beneficia a qui menys tenen.\n1.- A la partida de transferències a famílies (partida per a la gent que no pot pagar rebuts de llum, gas, lloguers, llibres…), hem aconseguit pujar 50.000 euros respecte a la proposta inicial de l’equip de govern, i 100.000 euros respecte a l’any passat. Una dada rellevant és que el 2012, quan no incidíem en els pressupostos, la partida de Benestar Social- Transferències a Famílies era de 50.000 euros, en el dia d’avui és de 330.000 euros.\n2.- Hem aconseguit la realització d’un pla per a l’activació del patrimoni en desús; és a dir localitzar tots els pisos buits del municipi per després actuar en conseqüència: 25.000 euros aprox.\n1.- Transferències a Famílies: hem aconseguit 50.000 euros més del pressupostat inicialment per l’equip de govern. Aquest any 243 nens tenen beca menjador, i per a l’any que ve hem estimat que seran uns 300. En aquesta partida també es consigna la socialització de llibres; i es crea una nova beca per a les famílies, amb criteris econòmics, que anirà destinada a la compra de material escolar i llibres: 15.000 euros.\n2.- Es crea una partida de 15.000 euros destinada a les activitats extraescolars dels nens amb altres necessitats.\n1.- Partida de 10.000 euros per a l’adequació i rehabilitació de la part civil del cementiri del municipi.\n1.- Augment de 10.000 euros a la partida destinada a mobiliari urbà.\n1.- En el tema d’inversió en obres destacar que aconseguim que es condicioni la intersecció entre els carrers Fusters i Joaquim Lluhí, al barri de Can Ballell.\n2.- Reformes dels passatges del Puig, Felip i Gibert i Na Marina.\n3.- Al carrer Puig de Castellet, creació d’una partida de 100.000 euros per reformar aquest carrer. Aquesta inversió serà plurianual.\n4.- Hem aconseguit una partida de 150.000 euros per cobrir la pista poliesportiva del CEIP Pompeu Fabra i així guanyar espai cobert per a la realització dels esports de sala i activitats extraescolars.\n5.- Continuem avançant en la substitució, en l’enllumenat públic, de les bombetes de vapor de mercuri per vapor de sodi; per aquest any es disposen de 200.000 euros.\n1.- Hem augmentat en 5.000 euros la proposta de l’equip de govern per a aquesta finalitat, quedant en 20.000 euros i que varem aconseguim incloure l’any passat.\n2.- Creació d’una partida de 5000 euros per a ajuda als treballadors en cas d’impagament empresarial\n1.- Implantació de l’alarma silenciosa. Això consisteix en una APP de mòbil que connecta directament els comerços, restaurants.. amb la policia.\n2.- Instar a la regidoria d’esports a portar competicions de primer nivell a la piscina municipal.\n-Crear dues zones de càrrega i descàrrega al municipi, una als barris del Molí, Rieral, Can Ballell i Mas Baell on aquestes zones durin fins divendres nit, tenint els caps de setmana alliberades més zones d’aparcament gratuït en superfície; i l¡altre, al centre que no es tocaria.\n3.- Una demanda nostra també ha estat, encara que ja venia recollida en els pressupostos, la d’embellir l’entorn de la piscina municipal.\nPublicat en Selva | Etiquetat Lloret, Pressupost\n← 100 anys de nevades a Blanes a ‘Blanes blanc’, el segon ‘Tastet de l’Arxiu’ En Comú Podem gana las elecciones generales en Blanes →


CAN FRUITÓS | Ral d'Avinyó\nSubmitted by raldavinyo on Wed, 09/06/2017 - 16:43\nLa carnisseria Can Fruitós es troba al carrer Sant Pere de Ripoll, és una xarcuteria petita però amb gran qualitat de productes. La porten dues germanes. La Mª Àngels, amb qui vam parlar per fer la entrevista, i la Margarita. És un negoci familiar que data del 1870, així que ja són la tercera generació dedicada al sector. S’ha de dir que el tracte és molt agradable, l’amabilitat de les venedores et dóna ganes de tornar-hi.\nNosaltres fa 20 anys. La meva germana és mestre i jo sóc infermera, no ens pensàvem dedicar a la carnisseria. Però llavors els meus pares van agafar la prejubilació i les dues vam agafar un any d’excedència. Ho volíem provar per saber si ens agradava i ja fa vint anys que hi som!\nLa vam continuar dels nostres pares. Ells van començar fa 50 anys. Però la carnisseria ja la tenien els meus avis. És oberta des del 1870, encara que ha anat canviant de lloc. Sempre ha estat a Ripoll, però els meus pares la tenien tocant a la carretera, van estar allà tota la vida. Nosaltres ens vam traslladar a aquesta botiga, que ja era una carnisseria. La vam reformar tota i vam venir.\nIntentem fer-ho el millor possible. Som molt desorganitzades però a la vegada molt metòdiques. Busquem la perfecció, ens agraden les coses molt ben fetes. És complicat, però és el que intentem cada dia.\nEl va descobrir la meva germana, crec que va veure algun article navegant per internet. Llavors ens el va venir a oferir un comercial, el vam provar i ens va agradar molt. La veritat és que en comparació amb el porc normal, no té res a veure, és molt bo. Hem fet una clientela de porc Ral. Hi ha gent que només ve a la botiga per comprar porc Ral d’Avinyó.\nEl comercial ens el va venir a oferir juntament amb l’ibèric. Nosaltres ja teníem l’ibèric, agafàvem la llonza i el llom. Però en provar el Ral ens va agradar i vam deixar el llom ibèric, ens vam quedar només amb la llonza. I la resta de peces les tenim de Ral.\nQuè valoreu del porc Ral?\nLa bona criança que té aquest porc. Es nota quan el fregeixes que no fa gota d’aigua. El gust, que és com el del porc d’abans. És molt tendre i a més a més, és molt maco. A part de bo, té molt bona presència. Aguanta més. El dijous passat em va quedar un filet i aquest dimecres encara estava perfecte.\nTenim llom, panxeta, costella, carn magra, filet i algun secret.\nPinxos adobats i unes piruletes amb filet. Obrim el filet, hi posem bacon i foie, els enrotllem i el tallem a medallons. Els enfilem amb un pal i fem les piruletes. Queda molt bo, llàstima que ara mateix no en tinguem per ensenyar-vos-ho.\nHi ha gent que ve a buscar “aquell porc tan bo”, com diuen. Perquè aquí a dalt abans d’arribar a Camprodon, hi ha un poble que es diu La Ral, i primer es pensaven que era porc d’aquí dalt. Però llavors els vam explicar que era d’Avinyó, que no tenia res a veure amb el poble de La Ral. Per això la gent de la zona li ha acabat dient “aquell porc tan bo”.


Les pors poden ser el nostre pitjor enemic. Al món grec, Fobos, fill d’Ares, déu de la guerra, era l’encarregat d’infondre por (φοβος) al camp de batalla. Ara, però, la por s’ha traslladat a tots els àmbits de la nostra vida. Avui impera l’eleuterofòbia, la por a la llibertat (ἐλευθερία), i la decidofòbia, la por a prendre decisions.\nPerò hem de ser valents i combatre la metatesiofòbia, la por als canvis (< μετα, “més enllà, + τίθημι, “col·locar), l’al·lodoxafòbia, la por a confrontar opinions (δοξα) diferents (αλλος), i la catagelofòbia, la por a fer el rídícul, a què es riguin (καταγελάω) de nosaltres, o la kakorrharfiofobia, la por al fracàs. En aquest sentit convé tenir presents les paraules del president nord-americà Franklin D. Roosevelt (1933-45): “En la vida hi ha quelcom pitjor que el fracàs: no haver intentar res”. O les del dramaturg alemany Bertold Brecht (1898-1956): “Qui lluita pot perdre, qui no lluita ja ha perdut!”\nAra més que mai hem d’evitar la glosofòbia, la por a parlar (γλῶσσα, “llengua”), la onirofòbia, la por a somiar (ὄνειρος), encara que sigui desperts, i la politofòbia, la por a la política, és a dir, als assumptes de la nostra ciutat (πολις). Cal, doncs, no ser abduïts per la hipengiofòbia, la por a la responsabilitat. Εns hem d’enfadar i, per tant, no deixar-nos dur per la colerofòbia(χόλος, la “bilis” de la còlera).\nHem de tenir la nostra ment oberta i evitar la cainofòbia, la por a les novetats (καινός), així com també la centofòbia, la por a les idees noves. També ens hem de treure de sobre l’epistemiofòbia, la por al coneixement (ἐπιστήμη), la frenofòbia, la por a pensar (φρονέω), la ideofòbia, la por a les idees (ειδέω, “veure”) i la sofofòbia, la por a aprendre (σοφία, “saviesa”). En aquesta lluita no ens hem de cansar i, per tant, ens hem d’allunyar de la copofòbia (κοπος, “fatiga”).\nAnem ara a coses més trivials. Avui no podem viure sense el mòbil, de manera que tots tenim nomofòbia, paraula que ve l’expressió anglesa “no-mobile-phone phobia”. Els qui passen pena de ser feliços pateixen la querofòbia (χαιρω, “alegrar-se”). Tenen tan assumida la idea cristiana que la vida és una vall de llàgrimes que se senten culpables de passar-s’ho bé. La gent massa perfecta corr el risc de tenir l’atelofòbia (ἀτελής, “imperfecte”), por patològica a ser imperfecte.\nEl culte a la joventut fa que n’hi hagi molts que tenguin autèntic pànic a arribar a les velleses, de manera que estan incubant la gerascofòbia (γῆρας, “vell”), que no s’ha de confondre amb la gerontofòbia, l’aversió a les persones majors. Tanmateix, per molta por que tenguin a la vellúria i al pas del pas del temps (cronofòbia), en definitiva, a la mort (tanotofòbia < θανατος, “mort”), prest o tard els arribarà la Parca i només hauran de pregar no sucumbir a la tapefòbia (τάφος, “tomba”), és a dir, a la por a ser enterrats vius en cas de patir una mort transitòria, la catalèpsia (κατα, “per avall” + λαμβανω, “agafar”). Aquesta por fins i tot els pot fer tenir amaxofòbia, la por als vehicles (ἅμαξα, “carro”), sobretot a conduir-los o a circular amb ells.\nAmb tantes fòbies no es tracta de perdre el cap, de manera que el que sí convé és tenir maniofòbia (μανια, “bogeria”), dementeofòbia o psicopatofòbia. Tem, però, haver infòs en vosaltres l’hel·lenofòbia, la por als termes grecs, o la Hipopotomonstrosesquipedaliofobia, la por a les paraules llargues. Ja em perdonareu.\nPer cert, si voleu perdre la por aquí teniu un fantàstic vídeo del programa “Bricolatge emocional” de Gaspar Hernández.\nI si voleu perdre la por a la mort, no us podeu perdre aquest altre vídeo\nQui no és amic dels pamflets!!!\nContinuam amb les nostres etimologies revolucionàries que inciten a la rebel·lió, és a dir, a la guerra (bellum), almanco dialèctica, és a dir, a través (δια) de la paraula (λóγος). Després de parlar dels pasquins, avui toca referir-nos a un sinònim seu, el pamflet. Aquesta paraula està sorprenentment relacionada amb la de pàmfil. Es tracta d’un nom propi molt habitual segles enrere. El més conegut fou Pánfilo de Narváez, conqueridor espanyol que al segle XVI esdevingué governador de Florida.\nAmb tot, hem de retrocedir més segles enrere per topar amb la fantàstica història etimològica que ens ocupa. A partir del segle XII es popularitzà per Europa una novel·la titulada Pamphilus, el protagonista de la qual era un bonàs, de manera que feia honor a l’etimologia del seu nom de ressonàncies gregues (παν, “tot” + φίλος, “amic”). Es tractava d’una obra curta i de contingut burlesc. Per analogia semàntica, l’anglès emprà el seu diminutiu, pamflet,per donar nom a un escrit breu difamatori. Avui, però, no fa falta ser un pàmfil per escriure pamflets.\nI si volem fer encara més visible el nostre malestar sempre podrem sortir al carrer amb pancartes (παν, “tot” + χάρτης, “full”) a la mà. És així com ens hem de manifestar (manus, “mà” + suposadament ferre (“portar”, “mostrar”). Aquesta paraula, per tant, vol dir, literlament, “ensenyar les mans” per ventura com a senyal d’innocència o com a senyal de la idea de “no tenir res que ocultar”. De fet, quan manifestam alguna cosa ho donam a conèixer públicament -en anglès en diuen demostration. I que quedi clar que quan ens manifestam i feim vaga no vol dir que estiguem ociosos (vacare). Això ho deixam per a les vacances.\nL’hora dels pasquins\nGràcies a un alumne de 4t d’ESO col·laborador del bloc Clàssics a la romana he conegut la fantàstica història etimològica de pasquí. Es tracta d’un terme avui en desús, associat amb l’època de les grans revolucions. Un pasquí és un escrit satíric o una carta de protesta, normalment anònim, dirigit contra l’autoritat. Agafa el nom d’una antiga estàtua romana, coneguda en italià com Il Paschino, que sortí a la llum al segle XVI durant les obres d’urbanització de la famosa Piazza Navona. Aleshores, quan es trobaven estàtues en bon estat, se les quedaven els papes o els mecenes per a les seves col·leccions; però, aquesta, com que estava molt malmesa, ningú la va voler, de manera que fou col·locada en una cruïlla darrere la plaça, on encara es pot veure.\nDurant segles aquestes sis estàtues serviren de termòmetre popular. Molts temeren els seus missatges. Avui, gairebé totes romanen mudes. Tan sols la d’Il Paschino aconsegueix atreure l’atenció dels indignats. Aquí teniu de més a prop el pedestal de l’actual estàtua.\nArticle ampliat, publicat al diari Ara Balears (20/06/13)\nAra més que mai, jo adoctrín. Ho dic clar i català, apel·lant a l’etimologia d’aquesta paraula. Doctrina ve del verb llatí doceo(“ensenyar”). Per tant, com a docent que som, la meva funció és adoctrinar perquè vull que els meus alumnes siguin doctes. Qui sap si en un futur seran doctors o excel·liran tant que, per alegria meva, seran investits amb el títol de doctor honoris causa. Encara que són mots amb un ètim comú, vull que els meus alumnes siguin doctes i no dòcils, i que tenguin arguments per rebatre ordres estampades en documents.\nDarrere la paraula llatina doceo hi ha l’arrel indoeuropea *dek- que conté la idea de pensament. Aquesta arrel ens dóna més motius per continuar amb la nostra tasca docent, vull dir decent. Els alumnes, per tant, han d’aprendre a desmuntar dogmes i pensaments ortodoxos, és a dir, pensaments suposadament correctes (ὀρθός) que avui, però, amaguen mentides –ja se sap que una mentida repetida mil vegades es converteix en veritat. També han d’aprendre a tenir dignitat i a aplicar l’esperit crític (< κρίνω, “separar”, “jutjar”) en totes les disciplines. Segur que de tant d’aprendre (< ad, “cap a” + prae-,“davant” + hendo, “atrapar”) se sorprendran de la complexitat de la vida i la intentaran comprendre per emprendre els seus somnis.\nVull que facin tot això amarats de paraules i amb totes les llengües possibles, perquè cada llengua és un monument a la intel·ligència humana. Vull que sàpiguen que de l’expressió llatina fratri germani (“germans autèntics”) el castellà i el català només n’heretaren la segona part, “hermano” i “germà”, respectivament. En canvi, el francès i l’italià n’agafaren la primera amb les formes respectives “frère” i “fratello”. Vull que quan es perdin per la naturalesa (< nasci, “néixer”) on s’han criat badoquin davant d’una papallona (papilio), papillon en francès. I vull que sàpiguen la fantàstica història etimològica del seu homòleg castellà, “mariposa”. L’origen es troba en una cançó infantil que contenia l’imperatiu “María pósate”. En passejar pels boscos, els nins creien que aquest insecte personificava l’esperit de la Verge Maria que es col·locava damunt d’una branca.\nCal, doncs, ensenyar per recuperar el seny. Quan dic ensenyar em referesc a donar senyals (signa) que han de guiar els nostres alumnes envers el seny que ens han llegat els ara tan idolatrats alemanys (Sinn és “judici”). No hem de defallir en aquesta comesa ingent que és l’educació. Hem de fer tot el possible per treure’ls (ex) de la ignomínia i conduir-los (duco) a bon port. Al cap i a la fi, com a alumnes que són, s’alimenten (alo) dels nostres coneixements. I no podem més que desitjar que en treguin profit quan arribin a l’edat adulta! No ens han de tenir por; han de tenir por de l’estultícia, ja que el pitjor en aquesta vida no és ser ignorant, sinó bravejar de ser-ho.\nA l’espera dels resultats, l’única cosa que podem fer és seguir l’exemple dels primers cristians, els quals professaven, és a dir, manifestaven (fateor) en públic (pro-) la seva fe. Som, per tant, professors, perquè tenim fe en els nostres alumnes i perquè no volem que es quedin estancats en la mediocritat, és a dir, enmig (medius) de la muntanya (ocris), per molt que ja el gran poeta Horaci lloàs l’aurea mediocritas, el “daurat punt intermedi”, el tan cobejat equilibri interior. També, però, som mestres (< magis, “més”) perquè suposadament en sabem més que els nostres estudiants que s’esforcen (studeo) i fins i tot més que alguns dels ministres (< minus,“menys”) que ens administren. No debades, antigament un ministre era una persona que estava a les ordres d’un magister, persona experimentada en una determinada activitat.\nI tot això ho hem de fer en un entorn fantàstic, l’escola, on els alumnes aprofiten el seu temps lliure (σχολή) per formar-se, és a dir, per donar forma a les seves idees que els permetin veure-hi millor (εἴδω) i esdevenir així persones cultes (< colo, “conrear”), que no snob, anglicisme que ve del llatinisme sine nobilitate (“sense noblesa”). Hem de procurar tractar-los com a reis a les aules (αὐλή, “palau”), però també els podem convocar a les classes (< calo, “convocar”) per esperonar la seva intel·ligència, és a dir, perquè sàpiguen triar (lego) les millors opcions d’entre (inter) les moltes que els ofereix la tan malmenada realitat actual.\nDesitj que les futures generacions trepitgin la vida amb pas ferm i segurs d’ells mateixos, sense que, d’acord amb una etimologia popular, hagin de menester cap (im-) bastó (baculus). Per tant, faré tot el possible perquè no els titllin d’imbècils. Esper que, com a humans que són, toquin amb els peus a terra (humus), siguin humils, però que mai no es deixin humiliar, és a dir, arrossegar per terra, la qual sol estar humida. Davant qualsevol adversitat hauran de demostrar la seva humanitat, que, segons Ciceró, és la compassió que mostram envers els nostres semblants, que són humans.\nA pesar de tenir un idioma propi (ἴδιος), no vull que cap d’ells sigui un idiota (ἰδιωτης), és a dir, que estigui capficat en el seu propi món. Vull que tenguin temperament (σύγκρασις) per poder mantenir la seva idiosincràcia i que siguin bons polítics, és a dir, persones que s’involucrin en els afers de la seva ciutat (πόλις), ja que, tal com va dir Aristòtil, ὁ άνθρωπος ζώον πολιτικόν εστιν (“L’home és un animal polític”, és a dir, sociable). No sé si tendré temps per adoctrinar en tantes coses. Tem que em passi com als primers cristians, que acabaren essent martiritzats per donar fe (μαρτυρέω) de la seva professió.\nI per il·lustrar tot això, no us perdeu aquest vídeo del Polònia\nMatch Point, consideracions clàssiques sobre la sort\nEl fil conductor d’aquest escrit és la fantàstica pel·lícula Match Point (2005) de Woddy Allen. El film, una autèntica obra mestra, parla de la gran importància que té en les nostres vides el factor sort. Aquí teniu les contundents frases del principi i el final de la pel·lícula:\nLa pregunta és recorrent: el destí, ens el feim nosaltres o ens ve marcat per una potència sobrehumana, per una providència (< pro + video, “qui veu amb antelació”)? Els hindús han optat per una resposta intermèdia: el karma. Aquesta paraula, que en sànscrit vol dir “acció”, es refereix a les nostres “accions” físiques, verbals i mentals, les quals, segons l’hinduisme, condicionen les nostres reencarnacions. Així doncs, els comportaments virtuosos són les llavors de la nostra futura felicitat, i els perjudicials, les del nostre patiment -d’’aquí ve l’expressió “maleït karma!”\nLa vida penja d’un fil\nEl que és cert, tanmateix, és que la vida ens té destinadesmoltes sorpreses, tant bones com dolentes. Destí ve del llatí destinare, que significava “fixar”, però també “fer puntaria amb l’arc”. Així, en un principi al·ludia a una meta i després adquirí el sentit de força immutable que determina el curs de les nostres vides.\nEn grec, destí es deia ἀνάγκη (“necessitat”) i, segons la mitologia, estava en mans de les Moires (“porció”). Es tractava de tres germanes filadores, sovint d’aspecte tenebrós, que teixien la vida dels humans. Cloto -que en anglès donà cloth (“tela”) i clothes (“roba”)- desfeia el fil de la vida de tots els individus; Làquesi, recollia el fil en un rodet; i Àtropos (“la inevitable”) el tallava amb unes tisores. Aleshores els individus rebien l’ordre de la mort a través de Tànatos (“mort”, d’on ve tanatori). Es tractava d’una espècie de geni alat que provocava la mort suaument, a la manera del seu germà bessó d’Hipnos, el déu de la son. Les tisores d’Àtropos il·lustren a la perfecció el fet que les nostres vides pengin d’un fil.\nAmb l’existència de les Moires, quedava clar que el nostre destí ja “està escrit” des de bon començament. De fet, molts episodis de la mitologia grega vénen determinats pels dictàmens inexorables dels oracles. Per exemple, tal com va predir l’oracle de Delfos, el destí d’Èdip era matar el seu pare i casar-se amb la seva mare.\nA Roma, les Moires foren rebatejades com a Parques (<pario “parir”) amb una sèrie de variacions respecte a les gregues. El seus noms eren Nona, Decima i Morta, i cadascuna presidia, respectivament, el naixement, el matrimoni i la mort. L’última Parca, la de la mort, es convertí en la Parca per antonomàsia –la Parca de l’himne de Mallorca (La Balanguera) s’allunya d’aquesta idea de la mort i adquireix un caràcter més optimista, la d’una filadora que teixeix el futur esperançador d’una pàtria.\nLes Parques, però, també reberen el nom de fades, del llatí for, fatus (“dir”), d’on deriva el substantiu fat (hado en castellà), sinònim de destí –segons aquesta concepció, naixem amb la data de caducitat que ens marca, ens “diu”, el destí. Amb el Romanticisme les fades foren representades com a joves alades que habitaven els boscos.\nDe fat tenim l’adjectiu fatal. A l’antiguitat sempre es trobaven objectes que podien ser la causa que es destí es complís, és a dir, objectes fatals. En el seu origen, doncs, fatal no va tenir cap connotació negativa, però amb el temps es convertí en sinònim de catastròfic. Davant la inexorabilitat del fat, hi hagué gent que l’esperà amb els braços creuats; per tant, s’enfadaven, és a dir s’entregaven al fat (in fatum) –amb el temps aquest verb fou sinònim d’enuig.\nUn altre cas de canvi de significat és l’adjectiu fatídic, també derivat de for, fatus. A l’antiga Roma el fatidicus (fatum + dicere, “dir”) era la persona que afirmava poder predir el futur -després adquirí una connotació negativa. Sovint aquests personatges feien les seves prediccions a partir de la interpretació de “signes” del seu entorn. D’aquí ve que en castellà un sinònim de fat sigui sino (<signum). Tanmateix, els romans també creien que la felicitat depenia d’algunes paraules que els déus o les Parques pronunciaven en el moment del naixement d’una criatura. D’aquesta manera, el destí quedava marcat en allò dit (dicta), paraula que en castellà donà “dicha“, sinònim de felicitat.\nLa mitologia romana també tingué la Fortuna, l’equivalent de la\nFer etimologia comparativa és un exercici ben curiós. El pronom indefinit castellà “nada” ve de la segona part de l’expressió llatina nulla res nata (“cap cosa nascuda”). El francès i el català, però, agafaren per negació la primera part de la locució amb les respectives formes “rien” i “res” –de res també ve “República”, és a dir, “la cosa pública”. En canvi, per a la forma substantivada (“el no-res”), el francès té la fórmula “néant”, que procedeix del llatisme ne gentem (“ningú”) –el segon ètim d’aquest sintagma donà nom també a la policia francesa, la “Gendarme”, que és una contracció del gal·licisme gent d’armes.\nUn altre cas sorprenent és l’expressió llatina caseus formaceus, que significa “formatge fet amb un motllo”, ja que la llet es vessava sobre un recipient amb “forma”. El castellà n’agafà la primera part (“queso”), però els francesos, italians i catalans n’agafaren la segona (“fromage”, “formaggio”, “formatge”, respectivament).\nLes sorpreses etimològiques no s’acaben aquí. En llatí, els fills del mateix pare i mare rebien el nom de fratri germani (“germans autèntics”) -aquest germanus, que està emparentat amb el mot “germen”, deriva del verb gignere (“engendrar”). De l’expressió llatina, el castellà i el català només n’heretaren la segona part (“hermano” i “germà”), respectivament. En canvi, el francès i l’italià n’heretaren la primera amb les respectives formes “frère” i “fratello”. Tanmateix, en català també tenim paraules com “frare” o amor “fraternal”.\nTambé és molt curiós veure com diferents llengües romàniques expressen la idea d’estimar. En català aquest verb deriva d’aestimare, que conté una moneda romana, l’aes, feta de bronze. Per tant, en l’origen de la noció hi ha un sentit de valoració econòmica: es tracta de donar un preu a alguna cosa. En català aquest sentit es conserva plenament en expressions com: “El preu estimat de la joia és de dos-cents euros”. El castellà, en canvi, té querer, que ve de quarere, que vol dir “buscar”. El francès (aimer) i l’italià (amare) conserven l’arrel llatina, amare.\nAnem ara al món animal. En castellà tenim “merluza”, derivat del llatí maris lucius (“peix que fa llum en la foscor”). En català, però, només se’n conservà la segona part (“lluç”). D’origen grec és la paraula hipopòtam, literalment, “cavall (ἵππος) de riu” (ποταμός). Així anomenaren els grecs aquest animal en visitar Egipte –en alemany es manté, en certa manera, aquesta etimologia ja que hipopòtam és Nilpferd, és a dir, “cavall del Nil”; encara que també es pot dir Flusspferd (“cavall de riu”).\nD’encunyació grega és també la paraula “pop”, que prové de πολύπους (“el de molts peus”) –en castellà, “pulpo”. Concretament, aquests mol·luscs tenen vuit peus o tentacles, de manera que pertanyen a l’ordre zoològic dels octòpodes –curiosament, en anglès, pop manté aquesta terminologia (“octopus”). En italià, se li diu “polipo”. Nosaltres tenim també la paraula “pòlip” per referir-nos a un tipus de tumor que guarda semblança amb la forma dels pops, que són cefalòpodes (+ κεφαλή, “cap”), és a dir, “cap de peu”.\nPapallona en llatí és papilio, papilionis (m). El francès papillon ha mantengut també el gènere masculí, com en llatí. Malgrat això, l’etimologia de\nl castellà “mariposa” és ben curiosa. L’origen es troba en una cançó infantil que contenia l’imperatiu “María pósate”. En passejar pels boscos, els nins creien que aquest insecte personificava l’esperit de la Verge Maria que es col·locava damunt d’una branca -podem trobar aquesta mateixa associació en un altre insecte, “marieta”, “mariquita” en castellà. En basc tenim maripampalona, un híbrid de les dues formes. I en rus, babochaka, literalment, “doneta”. Tot plegat, a part de curiós, és senzillament fantàstic. Quanta sang, és a dir, ètims, poden arribar a compartir les llengües per les seves venes!!!\nAlerta amb les espelmes!!\nEn moments de foscor, una espelma ens pot il·luminar, però, si l’agafam amb la mà, també ens pot empastifar amb la seva cera recent fosa. Dit això, les ments més perverses ja hauran fet la seva pertinent associació. I no s’equivoquen. La cera de les espelmes pot provenir de les abelles o, antigament, d’una pasta extreta del crani de les balenes anomenada esperma per tenir una viscositat semblant al semen, en grec σπερμα. Segons el gran etimòleg Joan Coromines, el fet que al finals del segle XIX moltes candeles s’elaborassin amb “esperma” de balena fou la causa que s’anomenassin espelmes, amb aquest petit canvi de consonants.\nLa versió llatina del mot grec σπερμα és semen, -inis (“llavor”), d’on tenim “seminari” i, en castellà, “semilla”. És ben curiosa l’etimologia del corresponent català per a aquesta darrera paraula. Llavor procedeix de labor, -oris (“feina”) i al·ludeix a la collita aconseguida amb la feina i la fatiga. Si llauram bé la terra podem recollir fruits (fruges) ben saborosos. I com que generalment aquests eren pocs però bons, va sorgir la paraula frugal com a sinònim d’àpat simple i poc abundant. Per als excessos ja hi havia els menjars opípars (= abundants), mot compost d’ops, opis (“riquesa”) i paro (“disposar”). Segurament en aquells temps, a la nit, es menjava sota la claror d’una espelma. Ara ja entenc per què abans es tenien tants de fills!!!\nSense revolucions no hi ha evolucions!!!\nEs dóna per fet que evolucionar implica progressar. Etimològicament, però, no és ben bé així. Evolució deriva del verb llatí evolvere compost del sufix ex-, que recull la idea de sortir, i de volvere (“girar”, “fer voltes”). En l’antiguitat clàssica aquest mot només s’aplicava al món de la lectura. Un dels primers suports de l’escriptura foren els rotlles, els quals, per ser llegits, havien de ser desenrotllats, és a dir, “evolucionats”.\nNo seria fins al segle XIX quan la paraula “evolució” agafà protagonisme en el llenguatge científic per indicar els canvis experimentats per un organisme al llarg de la seva vida. Aquests canvis, però, no necessàriament havien de ser positius. De fet, Charles Darwin (1809-82), el fundador de la teoria de l’evolució, no era molt amant d’aquest terme. Preferia emprar l’expressió descent with modification (“descendència amb modificació”). Tanmateix, “evolució” acabà essent sinònim de modificació progressiva. Per als canvis regressius s’encunyà el mot “involució”.\nUn derivat d’evolució és revolució, és a dir “tornar a girar”. És una paraula que va néixer durant l’edat mitjana en l’àmbit de l’astronomia per designar les voltes que fa un cos celeste –al segle XVII, quan s’imposà la teoria heliocèntrica de Galileu, quedà clar que les voltes dels planetes eren al voltant del Sol. La connotació politicosocial d’aquest terme arribà l’any 1789 amb la Revolució Francesa, que suposà un autèntic “gir” de l’statu quo. Aleshores la gent es rebel·là (< re + bellum, “guerra”) contra les classes dirigents al crit de llibertat, igualtat i fraternitat.\nAra aquelles grans conquestes socials semblen perillar. Caldrà, doncs, noves revolucions per evitar que ens enganin amb el discurs del totum revolutum (“tot mesclat”, “tot confós”). Haurem de seguir lluitant per impedir que el terme evolució recuperi el sentit ambigu que tenia inicialment en el món de la biologia. Ara més que mai, sense revolucions no hi ha evolucions!!!!!!


Conferència de la Diada – menorca al día\nPer la filòloga i actriu Enka Alonso\nQuan se’m va proposar fer aquesta conferència, em vaig emocionar molt. Hi havia gent que opinava que jo tinc alguna cosa a dir, i això sempre resulta molt il·lusionant. La meva primera reacció va ser, com sempre, fer-me una petita bibliografia: cercar als llibres. He llegit sobre pedagogia, sobre dones il·lustres, sobre feminisme; també he anat a\nconferències, i m’he amarat de les paraules de moltes dones a qui jo admiro. Durant aquests mesos he guardat en un racó del meu pensament un possible inici per a aquesta conferència. Jo em volia presentar aquí com a Penèlope, reina d’Ítaca, companya d’Ulisses. Una dona que és violentament silenciada a L’Odissea. A un capítol, el seu fill, Telèmac, li diu davant de tots els pretendents que ella no té dret, com a dona, a parlar en públic de cap tema. Li recorda que el seu lloc és a la cambra, ocupada amb el teler i el fus, i que “això de parlar és cosa d’homes”.\nJo volia començar aquesta conferència així, trencar el silenci dient: “Si jo fos Penèlope, reina d’Ítaca, companya d’Ulisses, jo no podria ser aquí avui”. I ho tenia bastant clar, però fa unes setmanes vaig començar a dubtar. Vaig pensar que potser era un inici massa influït per la meva condició d’actriu, jo volia que vostès em prenguessin seriosament, i a les actrius mai no ens prenen seriosament. Vaig escriure diferents inicis i finalment vaig pensar que el millor era ser sincera i acceptar que dubto, i molt. Sempre, de fet. Això respon a dos trets que em defineixen: sóc molt insegura i molt autoexigent. I reflexionant sobre aquesta personalitat meva, sovint tan obstaculitzant, vaig pensar en les dones que tinc al meu voltant, i em vaig adonar que la majoria d’elles són insegures i molt autoexigents. De fet, aquesta és una caracterísitica bastant generalitzada en les dones: sempre pensem que no som prou bones.\nQuan fa uns mesos vaig rellegir Solitud, la gran novel·la de Caterina Albert, que signava les seves obres, com tantes escriptores al llarg de la història, amb pseudònim masculí,\nVíctor Català, em va sobtar molt llegir-ne el pròleg. Ella, tot un geni literari, introduïa la seva novel·la, una de les obres cabdals del Modernisme, que s’ha traduït a set idiomes, i\nque ha inspirat una obra de teatre i dues pel.lícules, demanant disculpes al lector pels molts errors que suposadament hi havia, i es presentava gairebé com si fos una amateur. En aquest cas, parlem d’una escriptora que va néixer l’any 1869, però aquesta actitud, aquesta tendència a infravalorar-nos, la noto sovint en moltes dones que m’envolten. I l’origen d’aquesta realitat es troba, com sempre, en la infantesa. Des que naixem ens\nbombardegen amb estereotips que ens fan sentir que som ciutadans de segona, i creixem sense referents femenins que ens serveixin de model i inspiració per tal de progressar i assolir grans reptes.\nSaben que només el 7% dels personatges que s’estudien als llibres dels col·legis, instituts i universitats són dones? Aquesta absència de referents femenins al món de les Arts, de la Ciència, de la Tecnologia, en definitiva, a l’àmbit de la creació, és un dels factors que contribueixen a minvar l’autoestima de les filletes.\nHi ha un estudi que es va publicar en una revista científica l’any 2017 que demostra que les filletes a partir dels sis anys ja creuen que les activitats que requereixen més esforç intel·lectual pertanyen als fillets, i que elles han d’ocupar un rol més secundari a l’aula i, per tant, a la societat. Aquest sentiment generalitzat entre les filletes no és fortuït, lògicament. Respon a l’educació directa i indirecta que reben, no només a casa, sinó també, i sobretot, per part de la societat, a les escoles, a través dels mitjans de comunicació, i a les pàgines dels llibres que han construït la nostra cultura occidental.\nVirgínia Woolf a la seva gran obra pròpia, va dir que un dia, molt capficada Una cambra en esbrinar el perquè de l’escassetat de referents femenins al món de la literatura, va anar a la biblioteca del Museu Britànic a la recerca d’una mica de veritat. Les prestatgeries de la biblioteca estaven organitzades per temes, i quan va arribar a la lletra “W”, “woman”, es va quedar molt desconcertada: aquella prestatgeria era plena de llibres que hipotetitzaven i teoritzaven sobre la dona. Volums i volums de llibres signats per homes que dedicaven un sense fi de pàgines a elucubrar barbaritats sobre què és o què no és ser dona des de tots els punts de vista imaginables: biològic, filosòfic, històric, antropològic, moral, … Les dones han estat definides per la mirada masculina, que en la immensa\nmajoria dels casos, no ha estat benvolent. Gens. Sé que entre vostès hi ha grans aliats de les dones en la lluita per la igualtat, però els homes que han escrit els fulls de la Història han esborrat el nostre rastre.\nMaría de la O Lejárraga va ser una de les figures polítiques i, sobretot, literàries més importants del S XX. Ella va signar el 90% de les seves obres amb el nom del seu marit,\nGregorio Martínez Sierra, un senyor que gràcies a això va tenir molt d’èxit, mentre ella moria pobre i oblidada. María de la O Lejárraga va dir: “Les dones callen perquè,\nalliçonades per la religió, creuen fermament que la resignació és virtut; callen per por a la violència de l’home; callen per costum de submissió; callen, en una paraula, perquè a força de segles d’esclavitud, han arribat a tenir ànima d’esclaves”.\nPer mi, aquestes paraules de María de la O Lejárraga resumeixen segles d’Història femenina. Se’ns ha privat de llibertat, de veu i vot. Se’ns ha limitat l’educació (fins l’any\n1910 no es va aprovar una llei en aquest país que permetia l’accés de les dones als estudis superiors). Se’ns ha relegat a l’espai estrictament familiar, fermades a les obligacions\ndomèstiques i a la criança dels fills. Se’ns ha sotmès a la decisió del pare, del germà, del marit. Se’ns ha ofegat la pulsió intel·lectual i creativa, la voluntat de saber i d’aprendre. En definitiva, segles i segles de no poder ser, no poder dir, i no poder mirar.\nPerò avui som aquí per parlar d’elles: les intruses. Aquelles que, malgrat els obstacles i contra tot pronòstic, es van atrevir a saber, llançant un desafiament a la societat de la seva època. Dones que van reivindicar aquella cambra pròpia de què parlava Virginia Woolf, i que per aquest motiu van ser titllades de dones baronívoles, desviades, dones-home. Dones que van ser repudiades per les seves famílies, criticades per la societat, cremades o tancades en manicomis. Dones que, en molts casos, van ser pioneres a l’ombra; escriptores, pintores, escultores, compositores, inventores, científiques, filòsofes, fotògrafes… Dones que es van haver d’amagar darrera un nom masculí. I dones que van veure, en molts casos, com les seves obres eren atribuïdes a homes.\nQuan era una filleta, vaig estudiar música durant nou anys. Tenia classes gairebé cada dia, a un ritme molt intens. Saben que durant aquells nou anys ningú no em va parlar de cap compositora? Mai no vaig conèixer ni una sola peça signada per una dona. Amb el pas dels anys, i a força d’investigar, vaig descobrir algunes de les grans compositores dels darrers segles, expulsades del Panteó dels músics per la seva condició de dones: Elisabeth Jacquet de La Guerre, Fanny Mendelssohn, Clara Wieck, Cécile Chaminade, Lluïsa Casagemas, María Rodrigo, o la nostra Margarida Orfila…\nDurant els anys d’institut, una de les meves assignatures preferides era Història de l’Art. Per què al programa que seguíem, quan es parlava del Modernisme en la pintura, no\ns’esmentava Lluïsa Vidal? Per què en tocar el Surrealisme em van parlar de Dalí i es van oblidar de Maruja Mallo? Per què quan vam estudiar el Barroc només ens van donar a\nconèixer Caravaggio, Rubens, Velázquez, i no ens van parlar d’Artemisia Gentileschi? I durant la carrera de Filologia va succeir exactament el mateix, la presència femenina va ser d’una escassetat estremidora: ni rastre de\nquan vam estudiar la Las Sinsombrero Generació del 27; i ni una sola menció a Diane di Prima o Elise Cowen, entre moltes d’altres, quan ens van parlar dels poetes de la Generació beat.\nPodria parlar durant hores d’aquest tema, i m’encantaria donar-los a conèixer un sense fi de dones il·lustres que han de tenir el seu lloc als llibres d’Història i als programes\neducatius, si realment volem viure en una societat justa i igualitària. Però avui, d’entre totes aquestes dones, n’hi ha una que té un valor especial per mi, i que reforça el sentit d’aquest pregó: Joana de Vigo i Esquella, nascuda a Ciutadella l’any 1779. Una aristòcrata, enciclopedista, traductora i progressista que m’ha acompanyat\ndurant tot aquest darrer any. De fet, el 2018 per mi sempre serà l’any Joana de Vigo i Esquella. Però fa un any i mig jo no n’havia sentit parlar mai. Com va entrar aquesta dona\nil·lustre a la meva vida? D’una manera absolutament fortuïta.\nFa un any i mig jo estava preparant una nova secció a Ràdio4 sobre creadores silenciades, i volia estrenar aquell projecte parlant d’una menorquina il·lustre. Durant uns dies, en el meu pensament van desfilar diverses dones: na Margarida Comas, biòloga i pedagoga, una de les primeres dones que es va llicenciar i doctorar en ciències naturals. Un esperit compromès, que no només va treballar molt intensament per tal d’introduir la didàctica de les ciències a l’estat espanyol, sinó que també va lluitar perquè les dones rebéssim la mateixa educació que els homes. Na Maria Lluïsa Serra, una dona indispensable per a conèixer la història de Menorca. Fa un parell d’anys vaig anar a una prova per presentar un programa d’Història. Quan hi vaig arribar, em van dir que per parlar d’aquests temes\nels encaixava més un home atlètic, un Indiana Jones. Doncs bé, a Menorca vam tenir una Indiana Jones. Na Maria Lluïsa Serra va ser historiadora, arqueòloga, directora de la xarxa d’Arxius, Biblioteques i Museus de Menorca, directora del Museu de Belles Arts, i va ser nomenada com a Delegada Insular al Servei Nacional d’Excavacions. Na Maria Àngels Cardona, llicenciada i doctora en biologia, va guanyar la càtedra de Biologia Vegetal a la Universitat Autònoma de Barcelona, i va ser reconeguda internacionalment per la seva tasca com a investigadora. I finalment na Margarida Orfila, pianista, compositora i\npedagoga. Va ser la primera dona que va finalizar els estudis de contrapunt i fuga a\nl’Escola Municipal de Música de Barcelona, amb la qualificació d’excel·lent. Una dona que va arribar a ser una de les figures destacables del cercle cultural del noucentisme català.\nVaig passar uns dies mirant de decidir-me per una d’elles, però va voler el destí que em trobés un matí amb na Fina Salord, tota una eminència pel que fa a l’estudi i la difusió de la cultura menorquina, i em va canviar els plans. Ella em va descobrir na Joana de Vigo i Esquella. Em va dir que feia uns anys que la investigava, i que a l’arxiu diocesà de\nCiutadella hi havia unes traduccions molt interessants que na Joana de Vigo havia fet durant el període de la il·lustració. La combinació d’ingredients no podia resultar més atractiva: una dona que era la primera i única dona il·lustrada de qui es tenia constància en l’àmbit menorquí, que podia resultar excepcional també dins el marc més general de la cultura catalana, però que gairebé ningú no coneixia.\nPer entendre la rellevància d’aquesta troballa ens hem d’ubicar al context històric de la nostra protagonista: el S XVIII, l’època de la Il·lustració, un moviment intel·lectual que\nemfatitzava el poder de la raó humana. Els il·lustrats fomentaven l’educació, l’aventura intel·lectual, la igualtat i la llibertat.\nQuè va succeir a la nostra illa durant aquesta època? Menorca era una joia que es disputaven les principals potències europees, perquè el port de Maó era una base\nestratègica molt interessant dins del Mediterrani. Així que durant el S XVIII, excepte dos petits intervals durant els quals va ser dominada pels francesos, i més tard pels espanyols, la nostra illa va ser fonamentalment britànica. I als anglesos, només els interessava el port, no pretenien imposar la seva llengua, ni la cultura, ni unes lleis concretes. Ells donaven llibertat i certa independència a canvi de tranquil·litat. A aquest fet se li ha de sumar una altra circumstància, l’obertura del comerç vers l’Europa occidental. Això va propiciar que els fills de la burgesia mercantil tinguessin l’oportunitat d’estudiar fora de\nl’illa, especialment a França. És a dir, hi havia gent culta, que parlava idiomes i que tenia una perspectiva il·lustrada. L’ambient cultural d’aquesta època no podia ser més\nÉs durant aquests anys que es forma la Societat Maonesa de Cultura, en què el català era la llengua oficial i obligatòria. Els il·lustrats que formaven part d’aquesta societat van utilitzar aquesta llengua per escriure tractats científics, gramàtiques, diccionaris, i traduccions de grans obres de clàssics llatins i d’autors europeus, com Moliere, Goldoni, Moratín… Alguns dels seus integrants van escriure obres pròpies de teatre, com és el cas de Joan Ramis i Ramis, i la seva meravellosa Lucrècia. Jordi Carbonell, que va rescatar aquest text, sempre deia que Joan Ramis havia estat l’escriptor més important de la literatura catalana del S. XVIII.\nPer què els explico tot això? Doncs perquè fins fa no gaire, sempre s’havia dit que Joan Ramis i Ramis, Antoni Febrer i Cardona, i Vicenç Albertí eren els tres grans pilars de la\nil·lustració menorquina. Però ara sabem que també hi havia una dona, na Joana de Vigo i Esquella.\nI qui era na Joana de Vigo? En sabem ben poca cosa. Va néixer a Ciutadella l’any 1779 al si d’una família noble, que estava molt connectada amb l’ambient cultural de l’illa. Hi ha molts d’interrogants sobre la seva personalitat i la seva formació. Sabem que dominava perfectament el francès i que, de fet, les traduccions que va fer van ser del francès al\ncatalà. El conjunt de la seva producció ens la presenta com una dona molt inquieta culturalment, amb interessos i camps de coneixement molt diferents, que van des dels\nllibres d’història, de viatges, ciències naturals, la mitologia, la filosofia… Es va casar i va tenir set fills, però sembla que el matrimoni no va interrompre la seva activitat de dona\nPerò la joia més destacable, per mi, de tota aquesta producció és la traducció que el 1801 va fer de la tragèdia francesa Tàurida, de Claude Guimond de la Touche.\nIfigenia a Per què resulta tan interessant aquesta obra?\nTàurida, que està basada en una Ifigenia a tragèdia d’Eurípides, es va estrenar a París l’any 1757 i va revolucionar els teatres europeus. Entre els seus versos hi trobem una crítica ferotge a l’abús de poder, el fanatisme, les supersticions, la intolerància i la injustícia.\nEl punt de partida d’aquesta tragèdia no pot ser més impactant: Ifigenia, filla d’Agamèmnon i Clitemnestra, i germana d’Orestes i Electra, viu retinguda contra la seva\nvoluntat a Tàurida, un poble bàrbar governat per un dictador: el general Toas. Ell ha imposat una llei tacada de sang: cada estranger que arriba al port ha de ser sacrificat en honor a la deessa Diana, i Ifigenia és obligada a executar aquests sacrificis. Ella, durant tota l’obra, llança una crida a la raó i a la llibertat natural, i posa en dubte que els déus vulguin aquest sangriento”, com diria na Joana de Vigo. Ifigenia proposa “homenatge que Tàurida es converteixi en un lloc de refugi per a tots els desgraciats que hi arriben. Però la seva veu és ignorada.\nO sigui, que tenim una dona il·lustrada que als vint-i-dos anys tradueix una obra de teatre i tria precisament un text que és revolucionari. La seva elecció diu molt de la seva\npersonalitat. Quan vaig tenir aquest text entre les meves mans, i vaig poder gaudir de la musicalitat dels seus versos i de l’autenticitat del seu llenguatge, em vaig impactar molt.\nAquell text, escrit al segle quart abans de Crist, versionat per Claude Guimond de la Touche i traduït per Joana de Vigo i Esquella durant el S XVIII, arribava a la nostra\nactualitat amb una vigència total, perquè entre les seves pàgines m’hi van aparèixer les dones silenciades, la crisi dels refugiats, el terrorisme i l’abús de poder. Aquella obra\ns’havia d’estrenar, i així li ho vaig fer saber a na Fina Salord, que ja tenia en marxa l’edició del text, juntament amb na Maria Paredes, i es va entusiasmar amb la proposta. El\ndesenllaç d’aquesta aventura es durà a terme el proper dissabte dia 19 al Teatre Principal de Maó i diumenge a l’Auditori de Ferreries, gràcies a la unió de forces de molta altra gent que s’hi ha deixat l’ànima: na Montse González Parera, directora de l’espectacle, l’equip actoral i tècnic, en Miquel Àngel Maria, n’Àngela Vallès, l’Orfeó Maonès i la\ncompanyia La Trup. Esperem que ens acompanyin en aquest viatge, en què l’única protagonista és la veu de Joana de Vigo i Esquella, erigida com a símbol de les dones silenciades al llarg de la nostra Història. Molt bones festes de Sant Antoni.


El consistori cambrilenc se suma a una recollida de joguines pels infants de La Palma - Revista Cambrils\nLes persones que vulguin ajudar als Reis Mags poden portar les joguines a l’Ajuntament de Cambrils abans del dia 13 de desembre\nPublicat el Divendres, 3 de desembre de 2021 09:58h\nCartell de la campanya de recollida de joguines per als xiquets i xiquetes de l'illa de La Palma | Cedida\nL’Ajuntament participa en la campanya de recollida de joguines pels infants de La Palma afectats per l’erupció del volcà, impulsada per l’associació de policies CCA COPLAND i amb la col·laboració dels sindicats de policia USPAC, USPAC PL, USCOP, ASIGULL. Les persones que vulguin ajudar als Reis Mags poden portar les joguines a l’Ajuntament de Cambrils abans del dia 13 de desembre. Han de ser joguines noves per a nens i nenes d’entre 0 i 12 anys, i no és necessària que estiguin embolicades perquè caldrà classificar-les per les franges d’edat.\nL’organització recollirà les joguines a l’Ajuntament i altres centres col·laboradors i les traslladaran a un centre logístic que s’ha habilitat a Roda de Barà per paletitzar la càrrega. Posteriorment, els paquets es traslladaran en furgons de CCA COPLAND cap al Port de Cadis, on els esperaran els membres de la BLUEFORCE, que són un grup de policies voluntaris i voluntàries que en el seu temps lliure fan tasques socials d’ajuda a les persones amb més necessitats. Des d’allí, un vaixell gestionat pel Cabildo de La Palma es farà càrrec del seu trasllat a l’illa.\nLa campanya, amb el lema "Una joguina, un somriure", compta amb la col·laboració de més de 30 comissaries de Mossos d’Esquadra i de Policies Locals de tot el territori, a més d’ajuntaments, col·legis, entitats i empreses privades. En aquests moments hi ha més de 1.200 nens i nenes fora dels seus domicilis sense possibilitat de retorn.


«De cop, es va fer fosc»: parlen els supervivents de l'accident de tren de les Franqueses de 1979 | NacióGranollers\nNacióGranollers entrevista quatre dels passatgers i un fotògraf que va arribar dels primers al lloc dels fets\nper Jaume Ventura , 4 de desembre de 2019 a les 21:00 |\n6 de desembre de 1979. Dos trens situats a la línia Barcelona-Ripoll xoquen violentament a l'alçada de les Franqueses del Vallès. Un d'ells estava aturat i sense llum, mentre que l'altre s'havia desfrenat a Sant Martí de Centelles i, ja sense passatge ni conductor, s'havia anat embalant durant uns deu quilòmetres. En total hi va haver 22 víctimes mortals i 90 ferits de diversa consideració. A dia d'avui, es tracta encara d'un dels pitjors accidents ferroviaris a la història de Catalunya.\nAquest divendres farà 40 anys de la tragèdia. Quatre dècades que han servit a les víctimes per intentar curar les ferides, tot i que tots estan d'acord que es tracta d'un fet que no s'oblida, sobretot pel que van viure i perquè, en alguns casos, van perdre amics i companys de classe. És el cas dels alumnes de l'Institut Milà i Fontanals de Barcelona. Aquell dijous anaven d'excursió a Figaró-Montmany per buscar minerals. Cinc d'ells no van tornar.\nUn bitllet del trajecte que feia el tren el 6 de desembre de 1979 Foto: Jordi Estrada\n"Amb 40 anys les percepcions es van difonent, però sí que recordo estar amb dos companys al segon vagó i, de cop, el tren perdre velocitat. De cop, es va fer fosc. El següent que recordo és despertar-me. Havia perdut el coneixement. Veia molta pols i coses volant i sentia crits. Era un espectacle dantesc". Ho explica en Jordi Estrada, un llavors adolescent. Un dels que estava al seu costat, en Jordi Cama, segueix amb el record: "Et comences a preguntar què passa i no entens res", relata. "Vàrem haver de trencar un vidre per sortir del convoi. A fora, hi havia gent tirada i algun mort", rememora. "Jo anava al costat d'en Jordi Ollers, un dels companys que va morir. Anàvem parlant de futbol i menjant un entrepà quan, de cop i volta, va haver-hi un soroll brutal. Vaig perdre el coneixement durant una hora", explica en Luis Pozo.\nImatge de l'accident de 1979 Foto: Ramon Ferrandis\nEls alumnes anaven acompanyats per dos professors. Una era la Glòria Riba, que recorda perfectament el que va passar: "Jo no feia classe als nois, però des de l'institut em van demanar que els acompanyés", rememora. "Va ser tot plegat molt estrany. Inusual. No t'ho acabes de creure. Jo vaig anar a parar a una pila de jaquetes. Quan vaig ser conscient del que havia passat em vaig posar a recollir nanos, com si fos una mena de gos pastor amb les seves ovelles", destaca.\nGlòria Riba era professora l'any 1979 Foto: Cedida\nCom que el professor titular va quedar ferit i va ser traslladat a l'hospital, la Glòria recorda que li va tocar una feina que defineix com a terrorífica: "Em va dir: busca'ls! I, amb una llista a la mà, vaig estar tot el dia amunt i avall. I els anava trobant, alguns ferits i alguns morts". Qui també va haver d'anar a reconèixer víctimes va ser en Luis, que no ho oblida: "Va ser duríssim".\nLuis Pozo, a l'estació de tren de les Franqueses, ben aprop del lloc de l'accident Foto: Jaume Ventura\nJordi Cama, durant l'entrevista Foto: Jaume Ventura\nQui també ho va passar malament va ser la Glòria: "Tothom et diu que quina sort has tingut, però jo no podia acceptar que jo estigués bé i encara hi hagués nanos a l'hospital. Què feia a classe o a casa? Per això vaig anar a voltar pels hospitals a saludar, a veure com estaven. Va ser una situació molt estranya que ningú ens va ajudar a superar". En aquest sentit, lamenta "el poc cas que ens van fer els mitjans i la societat. Se'ns deia que les coses s'havien d'oblidar, que s'havia de tirar endavant. Als nois els veies amb la capacitat de tirar endavant, però ara que ens hem retrobat els sento lamantar-se de la situació. Haguessin necessitat companyia i comprensió".\nImperdibles, Societat, accident tren les Franqueses, accident ferroviari, accident les Franqueses, accident de tren, tres les Franqueses, accident tren


L'art català dels segles XIX i XX segons la Sala Parés\nLa galeria repassa la seva història amb una mostra amb obres d'artistes com Rusiñol, Casas, Mir i Togores\nTres visitants de l'exposició miren el quadre de Santiago Rusiñol 'Pelando la pava' CÈLIA ATSET\nBarcelonaHi ha dues dones vestides de gala a punt de pujar a un cotxe de cavalls i una colla que ballen frenèticament en un cafè parisenc, presumiblement envoltats d'una atmosfera molt carregada. També hi ha un grup d'homes en un bar que escolten amb molta atenció les notícies del dia de boca d'un altre parroquià i més endavant un home que sembla no tenir ni pell ni carn damunt els ossos i, així i tot, estar viu. És inevitable quedar-se enganxat a alguna de les seixanta obres de Memòria 140, l'exposició amb què la Sala Parés repassa la seva història. “Tot i que ara el 90% de la nostra activitat se centra en l'art contemporani, volem donar el missatge que podem mirar enrere i repassar els artistes que han passat per la galeria”, diu el director de la galeria, Joan Anton Maragall. També reivindica el valor econòmic i patrimonial de les obres exposades. “Volem contribuir a posar en valor dues èpoques molt maltractades per la crisi. Molts d'aquests artistes, si fossin francesos, haurien tingut més atenció al mercat i al museus”, subratlla. Amb una trajectòria tan llarga i plena de grans noms de l'art català, la selecció de les obres no ha sigut fàcil: “Hem hagut d'escollir molt, les obres havien de ser representatives i també ho havien de ser de la relació dels artistes amb la galeria”, diu el comissari de la mostra, l'historiador i col·laborador de la galeria, Sergio Fuentes Milà. Així i tot, la recerca d’obres ha sigut un èxit i gairebé totes les obres s'havien exposat abans a la galeria, un 90% de les quals estan a la venda, amb uns preus d'entre 2.000 i 250.000 euros.\nLes obres penjades a diferents altuures evoquen les exposicions històriques de la sala Cèlia Atset\nLa mostra va obrir les portes a finals de l'any passat per celebrar el 140è aniversari de la galeria i romandrà oberta fins al 13 de febrer. El recorregut és viu, ja que fa pocs dies va incorporar una nova pintura de Ramon Casas, 'Grasse matinée', una de les característiques des dins un llit de l’artista. I està sent un èxit de públic. “Després de molts mesos de feina hem aconseguit peces molt bones de cada artista”, diu Maragall. Entre els plats forts hi ha el primer oli que hi va exposar Ramon Casas quan només tenia 16 anys, un paisatge encara deutor de la influència del realisme francès, dos retrats magnífics de Júlia Peraire i, de Rusiñol, 'Pelando la pava', una escena de flirteig d'una parella separada per una finestra enreixada i un dels seus característics patis sitgetants. “Trobar-lo va ser un cop de sort”, diu Maragall. La pintura també té la particularitat que va ser presentada durant la primera festa modernista. Una altra de les peces destacades és 'Abeurador', un oli poc habitual de Josep Cusachs. En lloc de les característiques escenes de formacions militars, el protagonista d'aquesta escena més costumista és un cavall magnífic. “Cusachs va ser el primer artista a qui la Parés va dedicar una exposició individual, l'any 1889. Aleshores els quadres es penjaven a tres i quatre altures i les exposicions es modificaven cada setmana”, explica Maragall.\nTot i que la Sala Parés té 140 anys, el recorregut de la mostra finalitza l'any 1988, quan es va fer l'última reforma de l'espai, dels arquitectes Miquel Espinet i Antoni Ubach, i Joan Anton Maragall va assumir-ne la direcció. L'any passat es va produir un altre canvi, més profund: la Parés i la filla, la galeria Trama, nascuda el 1991; es van fusionar: “Les línies de la Sala Parés han evolucionat fins anar pràcticament juntes amb les de la Trama, abans encara hi havia artistes de l'etapa anterior que no acabaven d'encaixar amb artistes clarament contemporanis”, explica Maragall.\n'Grasse matinée', de Ramon Casas Sala Parés\nPel que fa al recorregut de Memòria 140, està dividit en tres moments, des del naixement de la galeria fins al relleu generacional que representa Joan Anton Maragall. “En l’etapa fundacional, entre els anys 1887 i 1889, hi ha representat l'art més costumista, aquell que li agradava comprar a la burgesia. La galeria s'endega perquè el senyor Parés creu que hi ha un públic burgès que està emergint i que vol tenir una pàtina culta com l’aristocràcia”, diu el director. A més de les parelles de burgesos de Sortint del ball, de Romà Ribera, en aquest àmbit es poden veure obres d’Urgell, Martí Alsina i la de Cusachs. Com es pot veure a continuació, Casas, Rusiñol i l’escultor Enric Clarasó van marcar amb les seves exposicions conjuntes els anys d’esplendor de la sala, entre els anys 1890 i fins al 1925, quan s’imposa la necessitat de canviar de model. “Casas, Rusiñol i Clarasó són el trio que va fer famosa la galeria”, subratlla Maragall. En el cas de Rusiñol, a més de 'Pelando la pava', hi ha un jardí de Granada que reflecteix l’evolució de la seva trajectòria. En aquest àmbit també hi ha un dels moments més sucosos: un conjunt de dibuixos i olis penjats a diverses altures per evocar el passat de la sala, d’artistes com Ricard Canals, Isidre Nonell, Joaquim Torres-García, Joaquim Mir, Pere Torné-Esquius, Ismael Smith i Francesc Gimeno. Però el reconeixement del Modernisme va ser efímer, i els gustos van canviar aviat. “La Parés va ser la galeria del Modernisme i a partir de l'any 1910 es va implantar el Noucentisme, i més endavant apareixen nous espais, com la Sala Dalmau, que aposten per les avantguardes”, diu Maragall.\nEl director de la Sala Parés, Joan Anton Maragall, i el comissari de la mostra, l'historiador Sergio Fuentes Cèlia Atset\nL'última etapa de la Sala Parés arrenca amb el traspàs de la sala. Joan Joan Anton i Raimon Maragall i Noble es queden l'espai l'any 1925 però no li canvien el nom en honor al fundador. “És interessant perquè importen de París i Londres els contractes d'exclusivitat amb els artistes”, diu Sergio Fuentes Milà. Aquesta estratègia va fer que la galeria recuperés clientela per fidelitzar-la. Entre els artistes d'aquest últim àmbit, on es poden veure peces d'artistes com Manolo Hugué, Josep de Togores, Mompou, Mallol Suazo, Roca Sastre i Todó, crida l'atenció un rostre escorxat de Pere Gastó. “Va estar actiu entre els anys 40 i els 80 i va ser radicalment modern per a la seva època. Caldria reivindicar-lo”, conclou Maragall.\nart Sala Parés


Estrena’t al Blau! | Museu de Ciències Naturals de Barcelona\nJornada de portes obertes i activitats gratuïtes al Museu Blau, la Nit dels Museus, de 19 h (20 de maig) a 1 h (21 de maig).\nDe 19 a 1 h, Estrena’t al Blau! Enguany, les nostres activitats i propostes giraran entorn l’eix “Cultura Km 0”. En aquesta nit els veïns són els autèntics protagonistes. Les instal·lacions del Museu Blau esdevenen un espai de creació i festivitat dels col·lectius del nostre entorn. Comptem amb la participació de diverses entitats artístiques i culturals del districte de Sant Martí.\nPlaneta Vida (zona de l’elefant):\nA partir de les 20 h, set peces curtes de teatre a càrrec de l’Associació de Dones Àmbar Prim\n20 h, “La mujer sensata”, Trini Linares\n20.15 h, “¿Desgraciada? ¡NO!”, Araceli Villegas\n20.30 h, “Reflexions”, Rosa Juan\n20.45 h, “Que desastre de família”, Montse Mallarach\n21 h, “ Vaya tres joyas”, Carmen Hernández\n21.15 h, “Huellas en la arena”, Araceli Salvador\n21.30 h, “El Piyayo”, Antonia Martín\n19 h, Batuson, a càrrec de Batubrasil\n19.30 h, Els cors del Besòs de l’Escola de Músics i JPC\n20 h, Danses i música del Rio de la Plata, Asociación uruguayo-catalana Los Botijas\n20 h, Coral infantil Vozes La Pau\n21 h, Sombra y luz, Colectivo Flamenco Calicanto\n21.30 h, Percussió tradicional de Senegal África movimiento a càrrec d’Àfrica Pasteef\n22 h, Sombra y luz, Colectivo Flamenco Calicanto\n22.30 h, Percussió tradicional de Senegal África movimiento a càrrec d’Àfrica Pasteef\n23 h, Jam Session AJB organitzada per l’Assemblea de Joves del Besòs amb els músics residents David Amargant i Dado Lucani\nPodreu gaudir aquests espectacles al vestíbul del Museu Blau presentats per Joan Martínez, de l’Assemblea de Joves del Besòs.\nServei de begudes a càrrec de l’Assemblea de Joves del Besòs.\nServei de mediateca, fins a les 23 h\nServei de botiga, fins a les 23 h\nEl Museu tancarà l’accés a les 00:30 h.\nObservacions: El Niu de ciència romandrà tancat durant la Nit dels Museus.\nConsulteu la programació al Jardí Botànic de Barcelona per aquesta nit: Llums i ombres


Xarcuteries Griful no seria el mateix sense la gent del seu voltant. Des dels clients fins als proveïdors, passant per l'equip, ens preocupem sempre per donar el millor de nosaltres mateixos i treballar amb gent que comparteixi la nostra visió d'una alimentació propera i acurada al mínim detall.\nTenim la sort de contar amb un equip que porta tota la vida a les nostres botigues i que coneix perfectament al client i les seves necessitats.\nRaderament hem incorporat al nostre equip la experiència i professionalitat del nostre nou xef, un carnòleg apassionat pel seu treball e innovador. Treballa diarament per produir el millor producte, tot elaborat al dia, per vendre directe a les nostres botigues. A part, cada dijous, deixa endur-se per la seva creativitat i produeix algo nou per sorpendre als nostres clients. A més a més de viure intensament el treball de carnisser també es dedica a fer events i formacions. Tota la información la trobareu en aquest enllaç: http://carnoleg.com/\nIsabel porta les regnes d'Obrador Griful. És la cola que uneix les diferents peces que conformen Obrador Griful i l'encarregada de que dia a dia les botigues funcionin correctament. Si tens qualsevol dubte sobre qualsevol producte sense dubte Isabel tindrà la resposta. Té un tracte molt personalitzat als cients, fent sempre bones recomanacions. Deixa't aconsellar i no et penediràs! Pots trobar-la en el nostre xat d'atenció a client.\nNada sería posible sin una buena administración y sin tener los números al día. Noemí es la reiina de la oficina de Obrador Griful. Se encarga de cuadrarlo todo y de llevar las relaciones con los proveedores. ¡No se le escapa una! Aficionada a viajar y a los Sudokus es una pieza clave dentro del equipo.\nDe cara a poder oferir els millors productes elaborats artesanalment i altres productes de la millor qualitat és important envoltar-se d'uns proveïdors que estimin el seu treball i puguin sempre oferir matèria primera de qualitat.\nFabricant de Pernils de Guijuelo\nEns dediquem al món del ibèric des de fa més de 90 anys. Res com un client que entengui la indústria i es preocupi sempre de la qualitat del producte que ofereix. Són molt selectius a l'hora de triar les peces!\nVisita'ls a: https://www.jamonesjuanmanuel.com/\nFabricant de productes fumats de qualitat\nDes de Carpier Ahumados, elaborem productes fumats que aromatitzem suaument per conseguir no anular la seva personalitat, gust, color, suculència i fermesa. Gràcies a Obrador Griful per la seva confiança.\nVisita'ls a: https://carpier.es/es/inicio/\nTeballem fa molts anys per conseguir productes derivats del porc de forma artesanal i controlant tots els processos productius. Cada matí portem la carns fresca amb la que per elaboren els seus productes.\nVisita'ls a: http://calrovira.cat/es/


Míriam de Lamo Vilanova i la Geltrú 15-05-2018 19:55 Lectures 1252\nLa defensora de la ciutadania de Vilanova, Núria Plana, i l'alcaldessa, Neus Lloveras. Míriam de Lamo\nLes multes d'aparcament, la saturació de la mobilitat a la rambla Principal, l'increment de l'IBI i la tardança de l'Ajuntament en respondre les instàncies són algunes de les queixes i consultes més habituals que van rebre els defensors de la ciutadania de Vilanova l'any passat. L'alcaldessa, Neus Lloveras, i l'actual defensora, Núria Plana -Josep Ibars va ocupar el càrrec fins al passat setembre- han presentat la memòria de 2017 aquest dimarts al matí en una roda de premsa. L'any passat, l'oficina de la defensora va obrir un total de 169 expedients. La xifra és notablement inferior a la de 2016, quan va gestionar fins 238 expedients, arribant al rècord de l'oficina des que va posar-se en marxa, l'any 2001.\nDurant la roda de premsa Núria Plana, que ha destacat la “importància” d'escoltar la ciutadania, ha explicat que la majoria de les consultes estan relacionades amb la via pública. “La rambla, en moments puntuals, està saturada”, ha assegurat la defensora, que ha apuntat que cal “aprendre a gestionar conflictes” en la convivència entre vianants, usuaris de patinets o bicicletes, i l'espai que ocupen les terrasses a la via pública. Plana també ha fet referència a les “calçades i voreres estretes, que no estan prou mantingudes” i que acaben generant caigudes que provoquen les queixes de la ciutadania. D'altra banda, la representant dels ciutadans i les ciutadanes ha parlat dels nombrosos casos de persones que s'han adreçat a la seva oficina arran “els problemes per pagar l'IBI”, incrementat el 2017, així com de la “manca de recursos de Serveis Socials” de l'Ajuntament. Núria Plana també ha apuntat la necessitat de “trobar solucions per a les persones que no tenen accés a la vivenda”. “Hem d'exigir una vivenda digna per a tothom”, ha dit.\nLa lentitud a l'hora de respondre, a millorar\nPlana ha destacat que “hi ha departaments” municipals “que triguen un pèl massa a l'hora de respondre” i per això ha demanat a l'Ajuntament que contesti “en un màxim de 30 dies” als ciutadans i ciutadanes que s'adrecen a l'administració local, i que “les respostes siguin clares i estiguin signades per una persona, no per un departament”, per facilitar el contacte amb la ciutadania si aquesta té algun dubte sobre la resposta. En la presentació que inclou el document de la memòria, signada per la defensora, Plana ja reivindica la necessitat de “reduir la preocupació o angoixa que presenta la ciutadania quan fa arribar una reclamació a aquesta institució”. “Es tracta de no dilatar processos que poden perllongar la situació d’incertesa de les persones”, diu la defensora, que demana a l'Ajuntament que “les respostes siguin clares i ben argumentades, sense ambigüitats i, sobretot, comprensibles”. “Tinguem empatia”, reclama Núria Plana, a mode de resum.\nL'Oficina de la defensora de la ciutadania distingeix entre les consultes, que inclouen les peticions que no són de la seva competència però que assessora per tal d'adreçar-les a l'administració o oficina pertinent, i les queixes, que sí que pot gestionar directament i que, en cas de ser admeses, pot adreçar a l'Ajuntament perquè li faciliti una resposta i un compromís d'actuació. Dels 169 expedients oberts l'any passat, 24 van ser queixes, i 145, consultes. Pel que fa a les queixes, 18 van ser admeses per la pròpia oficina. Els àmbits més habituals als que pertanyien les peticions són la gestió tributària i recaptació (37 expedients), el Síndic de Greuges de Catalunya (26), serveis Viaris i mobilitat (19), l'Oficina Municipal d'Informació al Consumidor (17), sancions (13) i serveis socials (12). En el cas de l'increment de l'IBI, que va provocar nombroses consultes l'any passat, l'única resposta que va poder adreçar la defensora és la suggerència de presentar per escrit una queixa a l'Ajuntament, deixant clar que des de l'oficina “no es pot actuar contra un acord aprovat pel ple municipal”. L'alcaldessa ha assegurat a la roda de premsa que el seu govern es “compromet a tenir molt en compte les recomanacions” de la defensora de la ciutadania.


"Blog de mestres", de Catalunya Informació, obté el reconeixement del Congrés ITWorldEdu - Catalunya Ràdio\nL'espai "Blog de mestres" de Catalunya Informació ha obtingut el reconeixement del Congrés ITWorldEdu a la divulgació de les TIC aplicades a l'educació. El guardó, l'atorga el Clúster Edutech, un grup d'empreses, institucions i universitats que treballen per transferir els avantatges de les noves tecnologies als centres educatius.\n25/02/2015 - 13.31 Actualitzat 15/09/2020 - 08.23\nAquest reconeixement té com a objectiu posar de relleu iniciatives de particulars, periodistes a títol individual, programes o mitjans de comunicació que s'hagin distingit per la difusió d'experiències relacionades amb les TIC i l'àmbit educatiu. El veredicte és del Comitè Científic del Congrés ITworldEdu, que ha valorat l'originalitat i la innovació, la repercussió social, la sensibilitat per les novetats tecnològiques i la capacitat d'exportar projectes educatius innovadors que integrin les TIC.\n"Blog de mestres", de la periodista Montse Poblet, és un espai radiofònic que s'emet des del gener del 2012, quinzenalment, a Catalunya Informació. Són reportatges breus sobre experiències innovadores o singulars dutes a terme per escoles i instituts de tot el país.\nEl projecte neix de la necessitat de fer arribar al públic el dia a dia dels centres educatius del país, perquè tingui un efecte multiplicador, i de reconèixer la feina ben feta.\nL'experiència de tres anys fent el "Blog de mestres" ha permès descobrir que sovint els mateixos docents no tenen coneixement del que s'està fent en el sector, d'experiències que els poden ser útils en la seva feina a l'escola i que, per desconeixement, no apliquen. En aquest temps, s'han emès gairebé un centenar de reportatges de temàtiques tan diferents com l'educació financera, les sancions que s'apliquen als instituts, la robòtica, el foment de la lectura o els usos del pati escolar.\nLa tria de les temàtiques es fa a partir de les propostes que ens fan els mateixos mestres o els centres educatius, les experiències premiades o les innovacions que es van introduint als currículums escolars. També té en compte les diferents etapes educatives, des d'infantil i primària fins a les postobligatòries, i vetllen perquè hi hagi exemples de tot el territori.\nEl guardó s'entregarà demà, dijous 26 de febrer, les 13.00 h a l'Auditori del World Trade Center de Barcelona.\nMontse Poblet és periodista llicenciada per la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha treballat a diverses emissores de ràdio i des del 1992 forma part dels serveis informatius de Catalunya Ràdio, on s'ha especialitzat en temes educatius.


Ningú gosa discutir l'hegemonia de Jordi Pascuet al Trial de Santigosa | NacióRipollès\nNingú gosa discutir l'hegemonia de Jordi Pascuet al Trial de Santigosa\nEl pilot de la Seu d'Urgell completa la remuntada i s'anota la seva vuitena victòria en onze anys. El madrileny Alfredo Gómez i el mollonenc Francesc Moret completen el podi de la prova\nArnau Urgell | 08/04/2012 a les 19:20h\nArxivat a: Esports, trial, Tres Dies Trial Santigosa, motor\nGaleria de fotos jornada 1 (Xevi Mas i L. López)\nGaleria de fotos jornades 2 i 3 (Marc Cargol)\nAquesta notícia es va publicar originalment el 08/04/2012 i, per tant, la informació que hi apareix fa referència a la data especificada.\nJordi Pascuet ha obtingut el seu vuitè Santigosa. Foto: Xevi Mas\nL'hegemonia continua. El pilot de la Seu d'Urgell Jordi Pascuet, que estrenava a Sant Jian la moto Jotagàs, s'ha endut per vuitena vegada els 3 Dies de Trial de Santigosa. Una victòria basada en dues jornades finals perfectes -sense cap punt- i que l'ha permès superar els dos primers líders de la competició, el madrileny Alfredo Gómez i el mollonenc Francesc Moret, que han acabat segon i tercer respectivament.\nPascuet és el dominador del trial santjoaní de la darrera dècada. De fet, de les darreres onze edicions s'ha endut la victòria en vuit (2002, 2003, 2005, 2006 i 2009-2012). En aquesta ocasió, no va començar bé i va penalitzar tres punts a la primera jornada (tot i que erròniament primer es va dir que en duia sis). Després de no fer ni un sol peu el dissabte i avui diumenge ha pogut repetir victòria.\nEn canvi, Alfredo Gómez i Francesc Moret -que optaven a la seva primera victòria- han acusat el fet de tenir menys temps per completar un circuit de 30 zones i 45 quilòmetres. El pilot de Gas Gas -que no havia fet cap punt divendres i només dos dissabte- avui s'ha deixat deu peus. En el cas de Moret, els onze punts d'avui s'han sumat als dos de la primera jornada i se li continua resistint una victòria que fa anys que busca després de ser líder en la segona jornada.\nHan completat els cinc primers llocs Carles Esteve (Sherco) amb un total de 21 punts (14 en la tercera jornada) i Jorges Casales (Gas Gas) que n'ha acabat sumant 29.\nA banda dels 151 participants, la 41a edició dels 3DTS -que ha esquivat miraculosament la pluja- ha tingut com a "estrelles convidades" participant a una jornada al japonès Takahisa Fujinami (campió del món l'any 2004); Adam Raga (dos títols de campió del món a l'aire lliure i quatre indoor) i Jeroni Fajardo (campió d'Europa el 2002).\nClassificació final 3DTS\nClassificacions segona jornada 3DTS\nJeroni Fajardo fent equilibris al Santigosa. Foto: Xevi Mas\nFrancesc Moret finalment ha acabat en tercera posició. Foto: Xevi Mas\nAdam Raga ha estat una de les estrelles convidades al Santigosa. Foto: Xevi Mas\nAnònimus, 10/04/2012 a les 11:48\nPregunto des de la més absoluta ignorància, aviso. Què ho fa que fa anys hi haguessin corredors de primeríssim nivell i ara ja no? No és per desmerèixer en Pascuet, però que coi ha passat?\nAnòmimus ?, 10/04/2012 a les 12:30\nTé contesto , hi ha estat present Geroni Fajardo , Raga , Fujinami.... aquests no són de primerissim nivell ?????\nEn Fuji com d'altres acabava d'arribar de Paris si no vaig errat.... hi ha competecions MUNDIALS !! I SI ES POT COMBINAR,,, SERAN PRESENTS ... PERO NO DEIXARAN DE CORRER EL MUNDIAL DE INDOOR PER VENIR A UNA PROVA QUE NO PUNTUA PER CAP CAMPIONAT ????\nAGRAÏR AL MOTOCLUB ,CORREDAORS , CONTROLS , CREU ROJA, PROTECCIO CIVIL ,POLICIA LOCAL , A TOT EL POBLE DE SANT JOAN , MOSSOS D'ESQUADRA , I A TOTA LA GENT QUE S'IMPLICA PER AQUESTS 3DTS\nAnònimus, 10/04/2012 a les 13:13\nSi no ho critico eh! Tot el contrari, és d'admirar que es faci!\nI si, ja sé que aquests corredors varen venir el segon dia, però jo recordo anys en què venien els 3 DTS i hi participaven. Si pel calendari va malament, entenc que no vinguin. Per això pregunto, perquè ho desconec. Perquè... convertir els 3DTS en una prova que puntués pel Mundial seria impossible?


Jordi Benplantat: NINIS: NI AMICS NI DINERS, per Francesc Sanuy\nNINIS: NI AMICS NI DINERS, per Francesc Sanuy\n"Aquí i ara ens fan pagar uns peatges a l’ombra sense cap transparència i sense retre comptes a ningú. I així estem"\nAra que el catalanisme polític es troba com deia el Dante a l’inici de la Divina Comèdia, “in mezzo il cammin della nostra vista mi ritrovai per una selva oscura” és a dir, al final d’un trajecte de més de 30 anys que, finalment, estava programat, previst i planificat que acabés en via morta, potser ja és hora de fer algunes preguntes. Per exemple, què se n’ha fet d’aquells amics castellans que, al final de la dictadura franquista i la majoria d’ells no abans, ens feien costat i, en el teixit de complicitats per a la transició cap a una democràcia al menys formal, donaven verbalment un aparent suport a la nostra causa autonòmica? Eren els temps de les fraternals reunions d’intel•lectuals i polítics d’ambdues bandes o de les declaracions conjuntes de respecte mutu i d’aspiracions comunes. Moments d’intercanvis com el de Pérez Llorca amb el, després, president Pujol: digue’m Jordi, tú també vas sentir la mateixa infinita tristesa quan Cardeñosa, amb la selecció, va fallar aquell gol cantat? O quan en Múgica, en lloc d’incorporar-se al parc juràssic antiestatutari fingia i predicava tot el contrari de la munició que dóna actualment als energúmens de la caverna involucionista.\nDoncs bé, tot aquell clima s’ha evaporat i en aquestes tristes hores de tribulació, de foment de l’odi africà i de rebuig radical dels molestos i frugals nivells de simple descentralització administrativa (que d'au’ogovern no n’hi ha hagut mai), el que podem comprovar és que tots aquells companys de viatge s’han esfumat sense deixar cap adreça. Alguns perquè ja no són al primer pla com ara, Herrero de Miñon o el Padre Martín Patino, al qual tant de suport se li haviem donat des d’aquí quan els ultres li cantaven allò de “Tarancón al paredón”. I d’altres, perquè en el camí cap a les llibertats ja tenien previst de baixar a la primera estació. És per això que potser valgui la pena ressaltar quins són els pocs opinadors que en aquesta hora crítica, s’han pronunciat a favor dels nostres drets. Es poden comptar amb els dits d’una ma i encara en sobren, si no és que algú té constància d’algun altre cas igual de meritori. Però a mi només em surten el catedràtic del dret constitucional de la Universitat de Sevilla, J. Pérez Royo, que va defensar abans, durant i després de la sentència del T.C. la plena constitucionalitat de l’Estatut de Catalunya. El segon, el president del Consell d’Estat, Francisco Rubio Llorente, que sense tenir apriorismes de caràcter polític, en tant que jurista, va afirmar rotundament que el Tribunal Constitucional no pot convertir-se en una tercera cambra legislativa que, en usurpació de funcions, alteri la sobirana del poble expressada en referèndum i prèviament als Parlaments català i espanyol i al Senat. El tercer, Lorenzo Bernaldo de Quirós, un liberal i federalista malgrat ser simpatitzant del PP que va dir que la transferència de rendes de Catalunya cap a l’Espanya meridional és excessiva i causa de què, amb aquestes subvencions, hi hagi territoris on molta gent es passa la tarda jugant al dòmino. Per tant, la perpetuació d’un esquema que no ha servit per a reequilibrar les zones subsidiadés podria fer saltar la bastida de tot el sistema. I, finalment, el professor Blecua que s’ha estrenat com a Director de la “Real Academia de la Lengua Española” amb una clarificadora declaració ajustada al present, però evocadora d’aquell article que fa tants i tants anys va publicar Jose Mª Pemán a l’ABC amb el títol: “El Catalán, un vaso de agua clara”. Bé vaja, ens hem quedat sols, però encara hi ha unes quantes persones honestes, coherents i capaces de nedar contra un corrent massiu, imparable i hostil que es fomenta des de les més irresponsables esferes del poder.\nDit això, voldria enunciar només una qüestió sobre la qual, dissortadament, em temo que s’hi s’haurà de tornar: l’administració central segueix pensant que Catalunya és la bota de Sant Ferriol i que aquesta llimona es pot esprémer a perpetuïtat. Però com que, a partir d’ara, ja no sortiran els números, es comencen a sentir veus, alguna en clara situació de conflicte d’interessos entre l’empresa privada i el càrrec públic que recomanen les privatitzacions i les concessions a empreses privades. En resum, el que diuen determinades entitats és que, un cop venudes les joies de l’àvia, la coberteria i tot el que eren serveis públics, ara s’ha de ser encara més agosarat i vendre’s al poc que queda. I aquí és on se’ns posen els pels de punta, perquè probablement estem parlant dels túnels de TABASA i de l’ACA (Agència Catalana de l’Aigua) que, pel que sembla, arrossega un dèficit de € 1.200 m. que, - naturalment -, algun insadollable i cobdiciós concessionari intentarà carregar al consumidor indefens. Però la part més greu seria que es convertís en realitat el propòsit de privatitzar Aigües del Ter – Llobregat, és a dir, l’aigua pròpiament dita un recurs natural bàsic, indispensable, comunitari i de indeclinable titularitat pública. Ja sé que ens hem venut els serveis públics per successives parcel•les, però tot té un límit final que és quan s’arriba a proposar la venda de l’última gota de l’honra de la qual haurien de ser dipositaris els poders públics. Pensem que, segons l’Anuari Partner d’Esade (l’escola de negocis que tant de pes té al nou govern de la Generalitat), el 48 p.c. dels recursos totals del govern van a parar als contractes del col•laboració público – privada. Diu un dels autors de l’informe, Angel Saz, que el més gran inconvenient del model és que té propensió a ser el gran vehicle de la corrupció tot i que les adjudicacions de contractes encara hi pot haver més perill de pagament de comissions. L’estudi subratlla com les concessions poden lesionar l’interès general en benefici de les autopistes com les de Madrid que per evitar les fallides ens fan pagar als contribuents catalans els plats trencats. No havíem quedat ja fa segles que la base de la democràcia era el principi sagrat del “no taxation without representation”. I, en canvi, aquí i ara ens fan pagar uns peatges a l’ombra sense cap transparència i sense retre comptes a ningú. I així estem. Sense amics a fora i amb paràsits i paparres a dins. Pendents de que quan ja no quedi res per vendre es puguin treure a subhasta fragments de govern susceptibles de cedir directament als qui de veritat ostenten el poder, sense persones interposades. Confiem, doncs, en el seny del legítim poder públic i vigilem els habituals infractors.\na les 9:36 a. m.\nEtiquetes: Francesc Sanuy\nOn són?, per XAVIER ROIG\nUNA GESTIÓ MANIFESTAMENT MILLORABLE per Francesc S...\nIMPORTANT DISCURS D'EN GADAFI\nÍNDEX DE MISÈRIA I RULETA, per Francesc Sanuy\nUN MILIÓ D’EGIPCIS A LA PLAÇA CATALUNYA?\nRectificación: pedimos disculpas por un error en l...\nLLIGATS DE PEUS I MANS, per Francesc Sanuy\nAL LLORO, HE ENCONGIT ELS MILITANTS ( MENTIDERS CO...\nMANIFEST PERSONAL de l'escriptor Manuel Baixauli\nESPOLI AMB INSULT, per Francesc Sanuy\nCATALUNYA TÉ ELS IMPOSTOS MÉS ALTS D'ESPANYA, per ...\nGENT NORMAL I PROBLEMES REALS (en suport de Raül A...\nRATO CONTRA LES CORDES, per Francesc Sanuy\nCORNUTS I VILIPENDIATS, per Francesc Sanuy\nINFLACIÓ I CLEPTOCRÀCIA, per Francesc Sanuy\nCONTINUEM SOTA OBSERVACIÓ, per Francesc Sanuy\nOPERACIÓ "BANK", per Francesc Sanuy\nA LA CANCELLERA, PRESENTIN ARMES!, per Francesc Sanuy\nMITJANS DE COMUNICACIÓ, PER A QUÈ?, per Xavier Roig


«Dinastía»: El retorn dels Carrington, Sèries TV – Diari de Girona\nEts a: Diari de Girona > TV > Sèries > «Dinastía»: El retorn dels Carrington\nPep Prieto No és cap novetat que es facin noves versions dels serials clàssics per a les noves generacions, però de moment tots els precedents (amb Dallas al capdavant) no han aconseguit fer cap ombra a l´original. Veurem què passa amb la recentment estrenada Dinastía, més que res perquè la cadena que l´ha fet possible, la CW, ha demostrat fins ara molta solvència connectant amb el públic juvenil.\nLes seves sèries de superherois, i molt especialment The Flash i Supergirl, però també les seves apostes més dramàtiques, com Riverdale, han obtingut una excel·lent resposta de l´audiència. El motiu? Que la gent de la CW té molts clars els ingredients que vol veure conjugats en pantalla el seu públic prioritari, i al mateix temps se les maneguen per ser prou transversals com per atraure espectadors més adults. És a dir, que pares i fills poden veure les seves sèries sense sentir-se que no formen part del target de la sèrie en qüestió. En la majoria de casos, la seva tècnica és molt clara: expliquen històries de personatges molt joves però posant l´accent en la universalitat dels seus conflictes. Veurem si la fórmula els funciona amb Dinastía, que preserva les premisses de la sèrie original però reduint notablement l´edat dels seus protagonistes.\nDinastía, recordem-ho, és la crònica de la lluita entre dos clans, els Carrington i els Colby, pel control de la fortuna familiar. A partir d´aquí, els episodis són (almenys a l´original) una successió de punyalades per l´esquena en què tot s´hi val, sobretot el sexe i el xantatge emocional. Grant Show, que es va fer molt popular durant els 90 gràcies a Melrose Place, és l´actor encarregat d´interpretar Blake Carrington, mentre que el paper més agraït de la funció recau en Nathalie Kelley, la dolenta que manipula tothom per quedar-se tot el pastís. Tot i que ara respon al nom de Cristal Flores, el personatge de Kelley és l´equivalent modern a la mítica Alexis que encarnava Joan Collins. Al costat d´aquests dos rostres més coneguts (ella va debutar a la tercera entrega de Fast & Furious, i també va tenir un paper secundari a la magnífica UnReal), destaquen noms com Elizabeth Gillies, Alan Dale, Wakeema Hollis, James Mackay i Rafael de la Fuente. Entre els productors hi ha Brad Silberling, director de pel·lícules com City of angels o El mundo de los perdidos.


Habitatges en finca règia i senyorial a l'Avinguda Diagonal - Withfor\nAquest senyorial edifici es troba a la mateixa Avinguda Diagonal cantonada amb carrer Casanovas. És una finca règia de 1930 amb servei de conserge\nDisposa de diversos pisos molt lluminosos, tots ells amb sostres alts, motllures, conservant el seu origen, terres hidràulics i altres amb parquet, àmplies galeries envidrades que permeten l’entrada de molta llum, alguns d’ells compten amb llar de foc, balcons rodons amb ferro forjat i molt d’encant.\nA la mateixa finca hi ha diversos habitatges disponibles no reformades que el mateix llogater pot reformar al seu gust respectant els orígens de la finca i les pautes de la propietat. L’inquilí es pot beneficiar d’mancances en funció de la reforma que s’hagi de realitzar.\nLes fotografies que es mostren en aquest anunci corresponen a les diverses habitatges disponibles. Totes i cadascuna d’elles tenen diferent distribució i característiques, l’ideal és que pugui venir a visitar-les personalment.\nLa xarxa de transport és excel·lent\nLloguer / 220 m² 3 Habitacions / 2 Banys\nREF LOC017 P.O.R


La CUP demana «celeritat» contra la violència masclista a la Diputació - Diari de Girona\nLa CUP demana «celeritat» contra la violència masclista a la Diputació\nLa formació reclama que no s'aturin els avenços de la corporació per promoure la igualtat entre homes i dones\nLa CUP reclama «celeritat» a la Diputació de Girona en la lluita contra la violència de gènere i que no s'aturin els avenços per promoure la igualtat entre homes i dones un any després de l'aprovació per unanimitat de la moció a favor de la igualtat d'oportunitats i contra la violència de gènere.\nLa CUP critica que, passat un any, no s'ha avançat a promoure l'erradicació de la violència masclista. El text aprovat el desembre passat reclamava a la Diputació un augment dels recursos i els serveis que lluiten contra la violència envers les dones i a reforçar les campanyes de sensibilització i des de la CUP consideren que no s'han fet passos en aquest sentit.\nEl diputat provincial de la formació, Lluís Salellas, denuncia la inacció de l'ens en aquest àmbit i li reclama que «es posi les piles».\nEn el camp de les polítiques d'igualtat, en canvi, la CUP felicita la Diputació per les millores que s'han anat introduint a la corporació, ja que diferents ens que en depenen han aprovat plans d'igualtat i també s'han renovat organismes interns com el Consell Permanent d'Igualtat i la Comissió d'Igualtat d'Oportunitats. Tot i això, la formació recorda que queden molts temes pendents i reclama un calendari per als objectius marcats.