Més de mig centenar de dissenyadors i artistes recorden en una exposició a La Nau els 50 anys de la ‘Cartelera Turia’ - Fundacio General - FGUV\nEstàs a: Inici > Arxiu de notícies > Més de mig centenar de dissenyadors i artistes recorden en una exposició a La Nau els 50 anys de la ‘Cartelera Turia’\nMés de mig centenar de dissenyadors i artistes recorden en una exposició a La Nau els 50 anys de la ‘Cartelera Turia’\nRafael Armengol, Dídac Ballester, Manuel Boix, Carmen Calvo, Ortifus o El Roto són alguns del mig centenar de dissenyadors i artistes que reflexionen sobre la ‘Cartelera Turia’ aportant la seua obra en l’exposició ‘50 anys en cartellera. La Turia 1964-2014’, produïda per la Universitat de València.\nLa mostra es troba a La Nau fins el 31 d’agost.\nL’exposició va estar presentada en una roda de premsa que va comptar amb les intervencions d’Antonio Ariño, vicerector de Cultura i Igualtat de la Universitat de València; Vicente Vergara, director de la ´Cartelera Turia´ i les responsables de l´exposició: Mila Belinchón i Toni Picazo.\nEl vicerector de Cultura i Igualtat de la Universitat de València, Antonio Ariño va destacar que “no es podria entendre la cultura de la ciutat de València sense la Cartelera Turia” que a més “va nàixer en uns moments de creativitat extraordinària, els anys en què Fuster va publicar ‘Nosaltres els valencians’ i Raimon, entre altres” i que la Universitat de València també havia de donar suport aquest projecte pel caire pedagògic d’una publicació que ha format en cinema la ciutadania.\nLa mostra instal·lada a la sala més gran de l´edifici històric de la Universitat, la Sala Acadèmia fins el dia 31 d’agost, recull l´obra d´aquests artistes, la majoria de les quals han estat creades ´expressament´ per retre homenatge a la degana cartellera valenciana que celebra enguany el seu 50 aniversari.\nCadascuna de les obres presents a l´exposició porta l´empremta del seu autor i allò que per l´artista en qüestió representa l´univers de la ´Turia´. Alguns dels artistes reflexionen sobre l´aniversari; altres creen la seua obra a través del relat eròtic tan present en la publicació; també hi ha que es basen més en la música, el cinema o la càrrega de crítica social que caracteritza la revista que acaba de ser reconeguda amb el Premi de Comunicació Alfonso Sánchez, guardó creat per l´Acadèmia de Cinema en memòria del que durant dècades va ser la veu espanyola de la crítica cinematogràfica. En l´exposició s´exhibeixen obres produïdes amb les eines tradicionals de l´era analògica, altres creades mitjançant instruments digitals i un tercer grup d´obres híbrides que fusionen tots dos sistemes. Totes han sigut realitzades en un format proporcional al de la ‘Cartelera Turia’, vist que en un futur hi seran portada.\nA més de les obres gràfiques i plàstiques, la professora Pepa L. Poquet i el seu equip ha elaborat l’audiovisual ‘La Turia’, amb un caire més personal per celebrar l´aniversari de la Turia. L´exposició també recull exemplars de les portades més representatives de la publicació.\nLa Turia: 50 anys en Cartellera\nLa ‘Cartelera Turia’ és un projecte cultural que va nàixer el 1964, a contracorrent de la política i de la cultura oficial del franquisme, en una València que no es resignava a la seua condició de ciutat encara trista i grisa. Va ser impulsat per joves universitaris amb vocació d´intervenir culturalment en la societat valenciana per mitjà d´una petita revista d´informació i crítica d´espectacles.\nDurant el seu mig segle d´existència ha acudit puntualment a la cita setmanal amb els seus lectors, a vegades defugint amenaces polítiques de tancament pel seu caràcter irreverent i/o subversiu i la seua falta de complaença amb el poder establert. Va resultar incòmoda a la dictadura pel seu to crític i pel tractament dels temes aleshores considerats tabú, però va saber compartir amb els lectors la possibilitat de fer noves lectures de la realitat del moment, mitjançant la mordacitat i el sentit de l´humor. Amb l´adveniment de la democràcia, la publicació manté el seu esperit crític, inconformista i incisiu sobre l´establishment cultural i polític.\nUna de les claus de la seua longevitat segurament radica en l´ús de la sàtira i el sentit de l´humor com a recurs per a abordar els profunds canvis registrats en la cultura i la societat valencianes durant el mig segle que la cartellera està al carrer.\nDes de l´anàlisi periodística, en la cartellera conviuen dos elements diferenciats i aparentment contradictoris: un component popular que entronca amb la tradició valenciana de la premsa satírica i un vessant cultural minoritari o d´avantguarda. El seu caràcter de premsa satírica ha portat la publicació a mantenir una actitud burleta amb els poders fàctics i a conrear en les seues pàgines gèneres periodístics iconoclastes, com les necrològiques d´actualitat o les exclusives inventades.\nPerò tal vegada la seua major aportació resideix en el fet d´haver entès la cultura com un tot, conjuminant temes tan diferents com el cinema, la gastronomia, el teatre, la política, la música o el sexe, i des de fa diversos anys, també han incorporat la cultura brossa o noves seccions relacionades amb l´ecologia i el còmic, entre altres.\nPerò la Turia no destaca només pel seu contingut, sinó també per la qualitat de la seua proposta gràfica. Des de les portades fins a la tipografia, passant per les il·lustracions de les pàgines interiors o les vinyetes d´humor gràfic, tots els elements visuals de la revista estan tractats amb cura.\nEls seus responsables veieren prompte que per tal que una petita publicació de butxaca com la seua no passara desapercebuda als seus potencials lectors, calia potenciar una identitat visual potent, coherent i en sintonia amb les tendències estètiques contemporànies. A tal fi, han comptat amb la fructífera col·laboració de dissenyadors gràfics, il·lustradors, historietistes, publicistes, així com també de pintors, la contribució dels quals, no sols pel que fa a les portades sinó també en els elements gràfics de les pàgines interiors ha sigut decisiva en la imatge de modernitat de la revista.\nData d'actualització: 28 de Juliol de 2014\nPublicat en: Exposicions, Agenda, Agenda, Exposicions, Arts plàstiques


FAMÍLIA : ACANTHACEAE NOM CIENTÍFIC : Chambeyronia macrocarpa NOM COMÚ : PALMERA DE FULLES ROGES COL·LECCIÓ DEL JARDÍ : Palmeres, Aquàtiques, Hivernacle de palmeres DESCRIPCIÓ :\nÉs una palmera de grandària discreta amb un tronc anellat lleugerament engrossit en la base i sense ramificar. La modèstia del seu port la compensa amb unes fulles molt cridaneres quan brollen pel seu color rogenc, que va canviant al porpra fins a arribar al verd, una mica blavós, definitiu. Les fulles tenen dos metres de llargària aproximadament, manquen d'espines i són pinnades, és a dir, en forma de ploma, amb divisions al llarg de l'eix central o raquis. Aquestes divisions, anomenades pinnes, són amples, apuntades i formen una V invertida a la inserció sobre el raquis. Les flors són de color crema i els fruits són baies globoses que, en madurar, es tornen vermelloses.\nEl gènere Chambeyronia viu solament a Nova Caledònia, al Pacífic Sud. El seu clima natural és tropical però amb estacions diferenciades i períodes sense pluges i ocupa boscos i riberes des de 0 a 1.600 m d'altitud.\nQuan aconsegueix la maduresa, floreix a l’estiu i fructifica al final de l'estació.\nEncara que la seua distribució és restringida, doncs es tracta d'un endemisme, a Nova Caledònia no es considera que les seues poblacions naturals estiguen amenaçades.\nEl gènere Chambeyronia està dedicat a Charles Chambeyron, oficial de la Marina francesa que va participar en 1858 en l'expedició a Nova Caledònia, on cartografià bona part de la costa i acompanyà el botànic Eugène Veillard, que va trobar i va descriure l'espècie. El gènere té solament dues espècies: Chambeyronia macrocarpa i C. lepidota i la primera és la planta nacional de Nova Caledònia.\nÉs una planta de gran bellesa que, no obstant, no s'utilitza massa en la jardineria del nostre país. L'exemplar del Jardí Botànic està preparant una nova fulla que probablement podrà veure's al llarg del mes de setembre i et convidem a seguir els seus canvis de color.\nMalgrat ser una planta de zones molt plujoses, ha demostrat ser bastant rústica en cultiu. Tolera els sòls calcaris, encara que prefereix que siguen rics i humits i és sensible a les gelades. El seu cultiu millora en condicions de semi-ombra i protegida del vent, ja que és una espècie forestal acostumada a viure en el sotabosc. El creixement es lent, ja que dóna poques fulles a l'any.


calamares en su tinta: marzo 2016\nEtiquetes de comentaris: diario, històries, humor, ilustración, kalamart\nFa ben poc s'inaugurava l'expo al Kxfòrum Bcn Impressionistes i Moderns amb obres dels principals pintors des del Romanticisme fins als abstractes que anava col·leccionant Duncan Phillips a la seva mansió de Washington. Només entrar tenim fotos d'època on veus obres que no han vingut, com ara aquell Renoir on surt el nostre estimat Ephrussi, i que aquesta només és una petita mostra de l'enorme, fabulosa col·lecció Phillips. Un aperitiu esplèndid per a que ens vinguin ganes d'agafar l'avió i visitar-la de forma completa.\nMolta gent fent cues a cada obra perquè s'ho valen: aquí he posat dos Bonnards íntims (Duncan n'era molt fan), un interior de l'optimista Duffy, el meravellós retrat de la Maar del Picasso o aquella composició tan musical del Stäel.\nPerò és que la selecció és tan bona que no cal dir ni ensenyar més. Aneu. Res com contemplar l'obra en directe. La pasta, les transparències i la veritat del color. He omplert pàgines d'un quadernet amb apunts d'aquesta enorme lliçó d'art de finals del XIX i XX:\nAdmirant un Mediterrani molt modern del Courbet\nConstable com a primer paisatgista impressionista\nla fredor pulida del petit Ingres\nels verds poma del Cézanne i el seu autorretrat de geni\nel Degas melancòlic\nel blat ofegant del van Gogh\nla fosforescències taronges de les ballarines de portada\nel faisà antropomorf del Soutine\nles espirals del pre-Pollock\nPublicat per kalamar a 9:38 4 comentaris\nLa Marnie de Ghibli\nCelebràvem ahir l'entrada de la primavera i uns aniversaris amb un dia molt nipó. Primer degustant pops i calamars crus a un conegut Koy Shunka que es mereix la fama i més; després al cinema a veure la darrera de l'estudi Ghibli. El recuerdo de Marnie és Anime del més clàssic, tant, que hi vèiem la Heidi, la Clara i el abuelo dime tú. Els personatges de la marca evolucionen poc però la història, drama familiar molt trist/lacrimògen té un cert ganxo entre hitchcockià i romàntic.\nNo hi ha la fantasia ni l'originalitat del Chihiro, sí un tractament de les emocions adolescents tendre i compassiu. Ho fan amb uns fons de natura humida i sensible que es manisfesta com bé saben fer els japonesos: pluja fina, aigües transparents, onades d'estampa. Amb uns horts on neixen uns tomàquets vius i una parella de tiets que els voldries de padrins.\nI el millor encara: escenes de tradicions i kimonos que parlen en diferents accents del japonès barrejats amb l'amor pel dibuix de dues protagonistes. Una delícia tan tendre com aquest curt que acaba de fer Ghibli:\nPublicat per kalamar a 18:02 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: animación, cine\nAmat al Liceu\nForça expectació ahir al COAC per la intervenció de l'equip d'arquitectes Fabré i Dilmé -els guanyadors del concurs de restauració de la façana del teatre del Liceu- i Frederic Amat, en defensa de la seva proposta que ha provocat tanta polèmica a casa nostra.\nEls primers van fer un interessant recorregut per la història de l'edifici i la seva difícil comunicació amb la Rambla. Una façana anodina, de casinet de barri, que no parla de la grandiositat de la seva sala que és, fins i tot, un pam més gran que la de la Scala.\nAlguns arquitectes del passat van fer projectes d'àmbit urbanístic i arquitectònic per tal de dignificar la seva presència imitant la resta de teatres europeus. Com a molt es va aconseguir articular amb encoixinats i balustres (1870) a una pell que, després del segon incendi, va ser maquillada amb poc pressupost. La primera fase consistirà en una reforma i restauració a fons de tota la dermis i epidermis, recuperant les vidreres wagnerianes del Cercle del Liceu. La segona és una operació de caràcter urbà i escenogràfic de gran volada que ha ideat l'Amat.\nL'artista ens demana que oblidem el render (hauria d'haver dit l'horrender) mediàtic. Una petició comprensible perquè no explica bé el projecte. I comença de zero, parlant de ser agosarat amb un edifici estimat que mereix una presència majestàtica i escenogràfica, igual que ho són la sala de butaques o la caixa escènica. Fa servir la idea de cercle a escala humana (1m de diàmetre) encastat, mostrant l'arc de teatre vitruvià a l'exterior i amb ceràmica esmaltada del vermell sang tan característic de l'interior. Es crea una textura d'anelles que trenca el ritme de forats, 170 en total, ancorades amb una perforació mínima d'un centímetre.\nAquí es quan arriba la polèmica. Alguns arquitectes presents a la conferència van estar molt combatius per dos motius: un era la legalitat de la intervenció ja que consideren que en un monument d'interès nacional s'està sent molt agressiu visualment. El segon, qüestiona la reversibilitat de l'actuació ja que els ancoratges no són pocs ni superficials.\nDe fet, aquesta part més tècnica no em preocupava massa. El que em semblava més dubtós és que després de passar el projecte pel sedàs de l'Ajuntament, a la façana de Rambla, les anelles sortissin molt tímida i ridículament i que tot el pes el tingués el tram del carrer de Sant Pau. Sense oblidar que la cantonada punxeguda del Liceu tenia una resposta poc elaborada amb un simple arrenglerament de cinc anelles més. Si es tractava de ser valent, aquí l'Amat s'havia traït.\nPer descomptat que un projecte només lumínic que havia encarregat el Roger Guasch era del tot insuficient i que Amat, després de les exitoses façanes teatrals* podia ser una bona tria**. Segur que el resultat final és molt més interessant que el dibuixat i que el color i les textures ens enganxaran la mirada. Costa d'imaginar com es veurà de nit amb l'enllumenat de carrer; potser amb les ombres cap amunt també té el seu moment escenogràfic. Una altra cosa seran els regalims que la nostra bruta atmòsfera barcelonina anirà deixant a ambdues cares de l'edifici.\nUna anècdota: al final del debat, l'Elies Torres lliura a l'Amat un parell de flotadors de platja. No sé si va riure per la broma o perquè li van les provocacions.\n*entrevista revista Diagonal. Amat i les façanes.\n**la instal·lació la pagaria un dels mecenes del Liceu, uns 300.000€.\ntenim el video de la conferència:\nAgraïm que ens enviïn aquest video via mail a la Ana MIGUEL QUESADA, arquitecta.\nSecretària Tècnica + Vocal de Barcelona de l’AADIPA,\nAgrupació d’Arquitectes per a la Defensa i la Intervenció en el Patrimoni Arquitectònic.\nPublicat per kalamar a 18:55 14 comentaris\nEtiquetes de comentaris: arquitectura, arte, Barcelona, escenografia, escultura, Liceu, ópera\nRenàixer el Western\nSí que he patit. Des del primer pla seqüència. The Revenant està molt ben filmada. La neu, el fred i aigua a discreció estan tractades amb una foscor de mort.\nQuè segurs els indis a les seves muntanyes.\nTots, quins actorassos.\nTé gràcia que el Leo es digui Glass i no es congeli, ben moll que es queda diferents cops.\nAi, l'ós! tan digital i trampós. I els somnis, com acostuma a passar, són difícils de pair.\nFavorable a l'Òscar pel Leo Di Caprio, que aguanta perfils i primeríssims plans tot entelant la càmara.\nInteresantíssima la música de Ryuichi Sakamoto, amb solos de contrabaix.\nLenta com un Wagner, per degustar el detall, els motius i els grisos de la imatge, la ràbia i la venjança, al més estil clàssic de Western amb uns enquadraments inhumans, ple de silencis blancs.\nPost al FB de dissabte nit. Abans dels Òscars: tenia dotze nominacions i se n'emporta tres\n(millor director per Iñárritu, actor per DiCaprio, fotografia Emmanuel Lubezki).\nPublicat per kalamar a 22:20 0 comentaris


El Barça Alusport demostra resolució màxima en els instants finals dels partits - FC Barcelona\nHomeSeccionsFutbol SalaPrimer EquipNotíciesEl Barça Alusport demostra resolució màxima en els instants finals dels partits\nEl Barça Alusport demostra resolució màxima en els instants finals dels partits\nVANESSA FORNS - 28/02/2012 | 00:00\nEl conjunt dirigit per Marc Carmona ha deixat palès en els darrers dos compromisos contra el Saragossa i el Manacor que sap sortir victoriós dels moments de màxima tensió en finals de partit d’autèntic infart\nEl darrer precedent tenia lloc aquest divendres, a la pista de l'Umacon Saragossa, en partit de Lliga. Tres dies abans, es repetia una situació similar contra el Fisiomedia Manacor a la Copa. I és que tant en un partit com en l'altre, el Barça Intersport se sobreposava a tot els factors en els darrers instants i resolia amb eficàcia per acabar aconseguint dues victòries molt valuoses. Cal destacar també com aquesta temporada s'ha guanyat sobre la botzina a la pista de Carnicer Torrejón i s'ha empatat amb el temps quasi esgotat a Segòvia i també al Palau contra El Pozo, un dels partits més increïbles que s'han vist mai.\nD'aquesta manera, l'equip de futbol sala del Barça aconseguia divendres continuar encapçalant la classificació de la Lliga després d'aconseguir una victòria treballadíssima per 3-4 contra el Saragossa. Un partit, aquest, que arribava als últims segons amb un empat a tres en el marcador. Va ser llavors quan va aparèixer de nou un sensacional Jordi Torras, que aquell dia acabaria certificant un 'hat-trick', per marcar i donar el triomf als blaugranes.\nPròrroga i penals per arribar a semis de Copa\nNomés tres dies abans, el Barça Alusport assolia l'accés a les semifinals de la Copa del Rei davant l'Inter Movistar després d'una victòria agònica a la pista del Fisiomedia Manacor en un partit que es no es va decidir fins a la tanda de penals. En aquell partit, el porter Cristian feia una aturada vital al xut d'Illán, i Saad, amb el seu llançament posterior, rematava la feina.\nTambé a la temporada passada\nAquestes victòries en el tram final de partits, però, no són cosa només d'aquesta temporada, ja que en trobem alguns exemples més en el curs passat. Com oblidar una altra tanda de penals històrica, la de les semifinals de la Copa d'Espanya de Segòvia. Torras va fallar el seu llançament i tot semblava perdut. Però Paco Sedano acabaria donant el bitllet cap a la primera gran final de la història. O el paper decisiu de Torras i Lin en la pròrroga de la final de la Copa del Rei contra l'Inter Movistar a Toledo. El suport del Palau va ser clau en la consecució de la Lliga després d'una final a cinc partits contra el Caja Segovia, així com també ho va ser aquesta temporada a la UEFA Futsal Cup, quan els de Carmona van quedar a un sol gol de quedar eliminats.\nPròrroga, penals i classificació 2-2 (4-5)\nPrórroga, penaltis y clasificación 2-2 (4-5)\nVictoria épica para mantener el liderato (3-4)


El testimoni en primera persona d'un jove 'influencer' ingressat per coronavirus a Barcelona El testimoni en primera persona d’un jove ‘influencer’ ingressat per coronavirus a Barcelona – Tot Barcelona | Notícies i Informació d'actualitat a Barcelona\nUn noi de 22 anys explica la incredulitat que va sentir en ser diagnosticat, agraeix el tracte del personal mèdic i crida a la calma\nRedacció 01/03/2020 10:20 pm\nNil Monró, un jove barceloní de 22 anys, va rebre dimarts una notícia que no s’esperava: era el segon cas de coronavirus confirmat a Catalunya. Des d’aleshores està ingressat a l’hospital Clínic, amb símptomes lleus però en observació. El noi ha explicat en primera persona a les seves xarxes socials com s’ha sentit aquests dies i ha demanat a la ciutadania mantenir la calma i no sobredimensionar l’epidèmia. És molt aficionat a la moda –tot un influencer a Instagram amb més de 44.000 seguidors i a la xarxa social de moda 21buttons– i es va contagiar en un viatge a Milà per assistir a la Setmana de la Moda de la ciutat italiana.\nEn un comunicat a través d’Instagram Stories, que també ha difós a Twitter, explica que va anar al Clínic tot just tornar de Milà perquè es notava “símptomes semblants a una grip estacional”. “Al principi estava molt espantat perquè no sabia que passaria. Després de rebre tota la informació pertinent em vaig quedar més tranquil”, rememora. Monró assegura que es troba “bé i estable” i relata en diferents piulades com mata l’estona al centre sanitari: mira pel·lícules, veu vídeos d’humor pel mòbil, llegeix els missatges d’ànim que li arriben…\nRecomana prendre precaucions per evitar encomanar-se el coronavirus, però sense “tornar-se boig. “Rentar-se bé les mans i no tocar-se la cara amb les mans brutes és una regla molt important que tothom hauria de seguir”, assenyala. En canvi reclama deixar les mascaretes només per als malalts i els hospitals, que és realment pel que fan falta. A través d’Instagram ha rebut desenes de preguntes sobre el virus, que consulta amb els metges i respon en privat als seus seguidors. Del personal sanitari, a més, canta meravelles: “Estan fent torns llarguíssims, m’estan cuidant un munt i sempre amb una amabilitat excepcional”.


Les seleccions catalanes infantils al Torneig de seleccions de Cangas de Narcea - Federació Catalana d'Handbol\nLes seleccions catalanes infantils al Torneig de seleccions de Cangas de Narcea\nmartes, 10 julio 2018 / Publicado en Actualitat\nAvui dimarts, 10 de juliol, les dues seleccions territorials infantils de Catalunya partiran cap a una nova edició del Torneig de Seleccions Infantils de Cangas de Narcea. Les dues seleccions han sortit des de Sant Joan Despí cap a la ciutat asturiana. Podeu veure les convocatòries d’ambdós equips en aquest enllaç.\nLa competició arrenca el dimecres 11 fins al diumenge en el Pavelló Municipal de Cangas. Per primer cop en molts anys, les seleccions catalanes infantils participen en aquest torneig d’estiu de cara a preparar els Campionats d’Espanya de Seleccions Territorials Valladolid 2019 que tindran lloc la primera setmana del proper gener.\nEl equips tècnics estan formats per Juan Fidalgo i Eva Torremorell per part femenina i Pol Cantero i Roger\nTots els partits es podran seguir en directe des de la web oficial del torneig: https://torneocangas.fbmpa.com


VIBRADORS EXTERNS dissociant el plaer de la penetració - erotic.cat\nSolem tenir associada a la paraula vibrador el típic model amb forma fàl·lica, habitualment realista, l’única finalitat és penetrar i vibrar a l’interior de la vagina, però una de les finalitats dels vibradors externs és dissociar el plaer de la penetració.\nEl mecanisme dels vibradors externs és molt similar que el de la resta de tipus, només que, com bé indica el seu nom, estan dissenyats per estimular el cos en la seva part externa i, per tant, dissociar el plaer de la penetració, posant en relleu que no han d’anar acompanyats, podent haver penetració sense plaer i, el més important, plaer sense penetració.\nSi bé s’aprecia socialment una imatge molt mastegada sobre el que és un vibrador, per poc que coneguis mínimament l’oferta de joguines de mercat, t’adonaràs que cada vegada és menys freqüent trobar models que intenten replicar el que no són, ergo penis.\nPer contra, es busquen dissenys molt discrets, bonics, originals, que siguin tan subtils que fins i tot a la persona més tímida o retreta la pugui fer sentir còmoda usar-los. Vaja, si fins i tot hi ha vibradors i dildos que poden servir fàcilment de decoració a la vista de tot el món.\nA diferència d’altres productes, els vibradors externs té major versatilitat. Bé, d’acord, podem donar-li a (gairebé) totes les joguines eròtiques una vida més enllà de la seva funció principal, però els vibradors externs ofereixen encara més possibilitats, especialment per no tenir aquest fre moral de comptar amb un disseny que pugui tirar enrere a determinat públic.\nA més, ens permet descobrir nous racons. La nostra pròpia imaginació ens porta a indagar en la nostra anatomia, ja sigui passejant el vibrador pels genitals, però també pel pit, els braços, les cames … Ens ajuda, per tant, a dissociar el plaer de la penetració en si. Una cosa també amb funcionalitat educativa, per exemple.\nDes del canal de Bimodu hem preparat un vídeo en què et presentem 7 vibradors externs amb dissenys molt interessants, uns més subtils que altres, però tots amb gran potencial més enllà del que imaginat.\nConeix aquests productes en el vídeo que et deixem a continuació.\nVols saber més sobre els vibradors que et presentem al vídeo? Aquí trobaràs els seus noms i l’enllaç a la seva fitxa a Mamanoleas Shop, on veuràs tota la informació i podràs aconseguir el teu vibrador favorit.\nI si tens algun dubte, vols ampliar informació sobre algun d’aquests productes o suggerir-nos propers temes, et llegim; escriu-nos un comentari o per xarxes socials.\n30 maig, 2020 - Gwen


Els pessebristes catalans lamenten el retard en la decisió del tancament del Museu del Pessebre de Catalunya | La Clau -Revista gratuïta del Maresme\nEl President de la Federació de Pessebristes de Catalunya, Josep M. Porta, s’ha mostrat comprensiu amb els arguments exposats per l’Ajuntament de Sant Vicenç de Montalt per tancar temporalment el Museu del Pessebre de Catalunya. Segons el consistori, existeixen “problemes estructurals”, degut a l’antiguitat de l’edifici, que posen en risc als visitants. Porta veu lògic que es clausuri durant els mesos amb més afluència de públic (de desembre a febrer), ja que és quan existeix més risc per a la seguretat de les persones, però ha lamentat el retard en la presa d’aquesta decisió.\nEl president dels pessebristes catalans ha explicat que se’ls va informar de la decisió pocs dies abans de fer-la pública. Per això, Porta considera que els temps han estat molt ajustats i no hi hagut marge de resposta, ja que si s’hagués comunicat amb alguns mesos d’antelació es podria haver previst el trasllat de la totalitat de l’obra a un altre emplaçament.\nEl Museu tancarà les seves portes temporalment fins que el Bisbat de Barcelona, propietari de l’edifici on s’ubica, culmini les tasques de rehabilitació. L’Ajuntament de Sant Vicenç de Montalt no ha fixat data per a la obertura.\nEl Museu del Pessebre de Catalunya acull una magnífica col·lecció monogràfica reconeguda pels experts, degut a la seva qualitat i la seva importància. Aquesta excepcional mostra d’art popular, recull més d’una seixantena de pessebres dels millors artistes així com una extensa col·lecció de figures catalanes, espanyoles i iberoamericanes dels més variats estils i èpoques.


caba de publicar-se el volum Els manuscrits, el saber i les lletres a la Corona d'Aragó (1250-1500), editat per Lola Badia, Lluís Cifuentes, Sadurní Martí i Josep Pujol.\nEls vuit treballs del present volum comparteixen una mateixa orientació metodològica: l'estudi de la materialitat dels manuscrits i dels seus contextos de producció, circulació i recepció com a eina per al progrés del coneixement del passat cultural.\nDe les aportacions de tema literari, tres enriqueixen el coneixement de la tradició lírica occitanocatalana, una altra aborda la porositat entre la lírica i la narrativa en el terreny dels escrits de tema sentimental, i dues més aprofundeixen en la recepció de Dante i de Petrarca. Les dues contribucions de tema cientificotècnic aborden respectivament els textos medievals de tema cosmètic, obstètric i ginecològic que porten com a emblema el nom de la metgessa Trota o Tròtula, i la sistematització del gènere «receptari mèdic», que és un sector totalment desatès abans de la present contribució. Completa el quadre un estudi sobre el naixement de la diagramàtica lul·liana a través de les figures del Llibre de contemplació en Déu del manuscrit de la Biblioteca Ambrosiana de Milà.\nEls manuscrits, el saber i les lletres a la Corona d'Aragó (1250-1500), ed. Lola Badia, Lluís Cifuentes, Sadurní Martí i Josep Pujol, Barcelona, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2016, 266 pp. ISBN 978-84-9883-861-9\nMés informació: Publicacions de l'Abadia de Montserrat


La pluja torna a ser protagonista en els tests de F1 a Montmeló, en què domina Hamilton - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nLa pluja torna a ser protagonista en els tests de F1 a Montmeló, en què domina Hamilton\nLa pluja ha tornat a ser protagonista dels tests de pretemporada que ja van alterar l'ultima jornada de la setmana passada. Avui els equips s'han hagut de conformar en provar els pneumàtics de pluja, i sembla que demà hauran de fer el mateix. El millor temps l'ha fet Lewis Hamilton, mentre que Felipe Massa, que demà deixarà el volant a Fernando Alonso, ha estat segon.\n28/02/2013 - 16.47\nLa pluja ha tornat a ser protagonista dels tests de pretemporada que ja van alterar l'ultima jornada de la setmana passada. Avui els equips s'han hagut de conformar provant els pneumàtics de pluja, i sembla que demà hauran de fer el mateix, ja que persistirà la llevantada sobre el Circuit de Catalunya.\nEl millor temps aquest matí l'ha fet Lewis Hamilton, mentre que Felipe Massa, que demà deixarà el volant a Fernando Alonso, ha estat segon. L'equip Force India, present en el circuit, ha anunciat que Adrian Sutil serà el company de Paul di Resta en l'escuderia. Aquest és l'últim volant que encara no s'havia decidit.\nLewis Hamilton ha marcat el millor temps de la sessió en un moment en què la pista era encara una mica eixuta. L'equip Mercedes, com gairebé tots els que competiran en el Mundial, incorporava moltes novetats aerodinàmiques en el seu monoplaça, però la presència d'aigua sobre la pista els ha impedit comprovar la seva eficàcia.\nTot i que la pista estava molt relliscosa, no s'han vist gaires sortides de pista, i de fet la bandera vermella només s'ha hagut de mostrar dues vegades. Una, al començament de la sessió, per Romain Grosjean, i a última hora una altra per a Esteban Gutiérrez, que ha sortit de la pista a final de la recta.\nJean Eric Vergne ha marcat el tercer millor temps de la sessió, davant Mark Webber i Paul di Resta. El pilot escocès ja sap que el seu company en aquest Mundial serà l'alemany Adrian Sutil, escollit per l'equip en la lluita que mantenia amb Jules Bianchi, el pilot protegit per Ferrari.\n1. Hamilton (McLaren-Mercedes) 1'41"614 42 voltes\n2. Massa (Ferrari) 1'41"848 40\n3. Vergne (Toro Rosso-Ferrari) 1'42"155 38\n4. Webber (Red Bull-Renault) 1'43"649 44\n5. Di Resta (Force India-Mercedes) 1'44"444 33\n6. Gutiérrez (Sauber-Ferrari) 1'45"020 47\n7. Grosjean (Lotus-Renault) 1'45"147 28\n8. Bottas (Williams-Renault) 1'45"457 39\n9. Pic (Caterham-Renault) 1'47"521 31\n10. Perez (McLaren-Mercedes) 1'48"562 23\n11. Chilton (Marussia-Cosworth) 1'50"253 34.\nHamilton, el més veloç tot i la pluja


La freqüència de 174 Hz no té beneficis per a la salut\nQue la freqüència de 174 Hz actua com un analgèsic natural i que, per tant, escoltar sons amb aquesta característica alleugereix o redueix el dolor.\nQue no hi ha evidències de cap freqüència sonora que serveixi com a analgèsica.\nCorren per xarxes, especialment TikTok, diversos vídeos que afirmen que “una freqüència de so de 174 Hz actua com a analgèsic natural, relaxa i cura els músculs alliberant-ne la tensió, i atreu sentiments de seguretat i protecció”. Tot i que diversos estudis han analitzat els beneficis de la música a nivell terapèutic, no hi ha evidència que cap freqüència sonora pugui tenir efectes analgèsics sobre el cos.\nLa freqüència de 174 Hz actua com un analgèsic natural, relaxa i cura els músculs alliberant-ne la tensió, i atreu sentiments de seguretat i protecció. Guarda i utilitza aquest so quan el necessitis.\nNo hi ha sons curatius\nActualment no existeix evidència científica que relacioni una freqüència concreta de so i l’analgèsia. Existeix poca bibliografia sobre el tema i cap estudi científic que hagi analitzat l’efecte d’una freqüència de so de 174 Hz sobre la salut humana i menys amb un efecte analgèsic, és a dir, que tingui la capacitat d’alleugerir o eliminar la sensació de dolor.\nChris Kyriakakis, professor de processament de senyals d'àudio a l'Escola d'Enginyeria de Viterbi de la Universitat del Sud de Califòrnia, indica a Verificat que "no hi ha cap evidència científica de ‘sons curatius’ de cap mena”. L’expert indica que hi ha algunes evidències que la música pot tenir un efecte psicològic positiu, però conclou que no hi ha evidència que “escoltar tons de freqüència única tingui cap benefici”. Andrew Rossetti, supervisor de Musicoteràpia en Radio-oncologia del Centre Louis Armstrong de Música i Medicina de l’hospital Mont Sinaï de Nova York, coincideix amb ell i indica a Verificat que “no hi ha proves concloents que equiparin freqüències específiques amb activitat o resultats específics del cervell”.\nEfectes de la música al cervell\nRossetti explica que l’evidència existent demostra que la música és un fenomen complex que afecta l'organisme humà a molts nivells i que, malgrat que no s’hagin vinculat freqüències específiques amb resultats al cervell, és molt probable que hi hagi correlacions directes. “La música també funciona a nivell clínic a través del seu contingut metafòric, la seva capacitat de generar resposta emocional, el procés associatiu que té lloc en els humans i la música significativa [és a dir, amb el significat propi que li pot atribuir cadascú], així com a través de processos d'entrenament. També és un excel·lent mitjà d'expressió de conceptes i emocions que, d'altra manera, serien massa difícil d'expressar amb paraules. La musicoteràpia és molt més que una escolta passiva de música. És un mitjà o vehicle utilitzat en un procés terapèutic”, explica.\nEl departament de premsa de la Societat Espanyola del Dolor explica a Verificat que l’afirmació que verifiquem “té els arguments habituals de la pseudociència: urgència, apel·lar a allò natural, posar una dada que soni a rigorosa”, i conclou que “no hi ha res creïble sobre aquesta teoria des del punt de vista de la ciència”.\nPossibles efectes beneficiosos de la música\nLa musicoteràpia és, segons l’Associació Americana de Musicoteràpia, "l'ús clínic i basat en l'evidència d'intervencions musicals per assolir objectius individualitzats dins d'una relació terapèutica”. Rossetti explica a Verificat que “hi ha una gran quantitat d'investigacions que demostren l'ús de la música en contextos clínics i altres àrees”. No obstant, “els mecanismes específics que fan de la música una eina clínica tan potent encara estan en recerca i discussió”, afegeix.\nLa Federació Mundial de Musicoteràpia defineix la musicoteràpia com “l'ús professional de la música i els seus elements com a intervenció en entorns mèdics, educatius i quotidians amb individus, grups, famílies o comunitats que busquen optimitzar la seva qualitat de vida i millorar la seva qualitat física, social, comunicativa, emocional. salut i benestar intel·lectual i espiritual. La investigació, la pràctica, l'educació i la formació clínica en musicoteràpia es basen en estàndards professionals segons contextos culturals, socials i polítics”.\nExemples de publicacions científiques que comuniquen els beneficis de la musicoteràpia són la “Revista de Teràpia Musical”, part de la premsa de la Universitat d’Oxford, o la Revista Britànica de Musicoteràpia.\nEn aquest sentit, un estudi avaluava, per exemple, l'impacte de la musicoteràpia sobre l'ansietat i l'angoixa durant una simulació en pacients amb càncer de cap i coll o de mama i va trobar que aquesta reduïa significativament l'ansietat i l'angoixa de la persona durant el procediment, segons els resultats recollits a partir d’un qüestionari.\nKyriakakis explica que “els sons de molt baixa freqüència (per exemple, 40 Hz) s'han aplicat directament als teixits humans i això pot ajudar amb certs [tipus de] dolor, però no [actua] escoltant-lo, sinó que es tracta de teràpia vibroacústica”. L’expert explica que aquesta s'utilitza per tractar el dolor, per exemple en el cas de la fibromiàlgia, i s’aplica amb el pacient assentat en una cadira reclinable o un llit que transmet sons a freqüències de 40-100 Hz. “Aquests provoquen vibracions a la cadira que es transfereixen al cos del pacient”, conclou.\nEn aquest sentit, el 2009 es va publicar un estudi que avaluava la influència de la vibració en els símptomes motors i les mesures funcionals en la malaltia de Parkinson mitjançant ones sonores a tot el cos. Amb el tractament aplicat es van observar millores en tots els símptomes, control motor i mesures de resultats funcionals en el moment de l'avaluació. Els resultats d'aquesta investigació donaven suport a la teràpia de vibració com a alternativa de tractament no farmacològic, tot i que els beneficis a llarg termini requeriran més investigacions.


La companyia qualifica de "molt bons" les primeres dades de les rebaixes per Internet\nEl Corte Inglés es supera en les seves rebaixes d'hivern\nEl Corte Inglés ha estimat que al voltant de tres milions de persones visitin algun dels seus centres comercials durant aquest dilluns, primer dia oficial del període de rebaixes d'hivern.\nMoody's aplaudeix el pla de desinversions d'El Corte Inglés\nEl Corte Inglés prepararà un 5% més de cistelles de Nadal el 2018\n"Les vendes en rebaixes van creixent d'un any a l'altre i aquest any calculem que entre tots els centres al voltant de tres milions de persones visitin algun dels nostres centres. De tots els plans que fan els espanyols a principis d'any, el que no falla és venir a les rebaixes d'El Corte Inglés i són fidels a aquesta cita", ha assegurat el director d'El Corte Inglés de Preciados i Callao, Enrique Hidalgo, que ha mostrat la seva satisfacció en veure desenes de persones esperant que s'obrin les portes per començar les seves compres.\nEn concret, la firma espanyola ha donat oficialment des d'avui i fins al 28 de febrer el tret de sortida de la campanya de rebaixes d'hivern en els seus centres físics amb descomptes de fins al 50% en totes les àrees de venda.\nNo obstant això, el gegant de la distribució espanyola va penjar ja ahir al seu web el cartell de rebaixes. Hidalgo ha qualificat de "molt bons" les primeres dades de venda de productes per Internet. "La gent el que vol és venir a la botiga i veure la mercaderia., Sense que rebaixem els preus, però no la qualitat, ni el servei, ni la garantia", ha subratllat.


Vallesos glossa els ateneus i casinos populars de Terrassa i comarca | La torre del Palau\nper La Torre , 10 de juliol de 2016 a les 07:48 |\nLa revista-llibre semestral Vallesos Gent, terra i patrimoni ja té al carrer el seu onzè número, de primavera-estiu, amb el qual la publicació compleix cinc anys. La carpeta-dossier central està dedicada a glossar la vitalitat actual i la forta petjada històrica -més que centenària- dels ateneus i casinos populars, com a àgores on s'ha forjat la societat civil vallesana. Es tracta d'una vintena llarga d'ateneus clàssics -com els dos de Caldes de Montbui, amb més de 150 anys- i d'altres èpoques posteriors, als quals els darrers anys s'hi han afegit una vintena de casals populars més, d'arrel jove i alternativa, que demostren la vitalitat del moviment ateneista.\nA banda de la carpeta dedicada als ateneus, Vallesos compta en aquesta edició amb una segona carpeta dedicada al poeta Joan Oliver-Pere Quart, en els trenta anys de la mort de qui va immortalitzar que "com el Vallès no hi ha res". Coordinat pel filòleg Cesc Prat, el treball s'endinsa en els lligams d'Oliver amb la seva petita pàtria, el Sabadell on va néixer i on va viure els seus primers 27 anys i on va forjar el tremp per l'escriptura i també el seu caràcter. Un treball fet amb la periodista Anna Cabeza que es complementa amb una reveladora entrevista a la seva filla, Sílvia Oliver. Per la seva part, l'escriptor Antoni Dalmases, hi fa un detallat repàs de la seva obra i trajectòria, sota el títol "La meva arma són les paraules".\nAl número també s'hi pot trobar una entrevista aprofundida a l'escriptor i periodista Vicenç Villatoro, que va apadrinar la sortida de Vallesos ara fa cinc anys. Amb ell reflexionem sobre Vallesos i sobre el Vallès, sobre Catalunya i sobre la seva obra i trajectòria. "Vallesos ha endevinat que hi havia una certa consciència de Vallès, però també l'ha creada", diu. L'autor terrassenc ens confessa dues obsessions de la seva obra, molt experiencial: l'home que fuig -no només al seu memorable Un home que se'n va- i la voluntat de fer l'elogi de la mesocràcia, "dels del mig", que diu que "són els seus".\nEl volum s'obre, com sempre, amb un conte -en aquesta edició de l'escriptora Carme Ballús- i es tanca amb el romanço habitual de Jaume Arnella. Són objecte d'un retrat de família la botiga centenària Can Petit de Sabadell i de perfils de trajectòria dedicats a la fotoperiodista Joan Biarnés, l'objector del consciència pioner, Pepe Beunza; el pagès centenari Carles Guinart, l'artista plàstica Cinta Vidal, el boter Jaume Soler i el galerista Fidel Balaguer.\nTambé hi ha lloc per a glosses de Patrimonis com el jaciment neolític de ca l'Estrada de Canovelles, sobre productes agroalimentaris com la col brotonera, el web del patrimoni immaterial del Montseny, l'arxiu de la memòria popular de la Roca del Vallès o sobre un singular mapa de Sant Feliu de Codines del 1714, elaborat en l'actualitat, entre d'altres.\nLa secció Calaixera, amb mirades sobre temàtiques diverses, s'obre amb la impressió d'un irlandès establert a Granollers, Pádrháic Quinn, de l'experiència de la seva estada recent al camp de refugiats sirians de Calais, amb milers de persones que hi són confinades.\nAteneus, cultura i llibertat\nSi el primer ateneu català naixia el 1854 a Mataró, al Maresme, amb la Societat d'Amics de la Instrucció, que un any després passaria a dir-se Ateneu Mataroní, un xic terra endins, al Vallès -tant a l'Oriental com a l'Occidental-, els primers exponents encara vigents van trigar una dècada a arribar-hi i ho van fer a Caldes de Montbui, ja fa més d'un segle i mig. Efectivament, a la vila termal l'any 1864 hi naixia el Casino, impulsat com a lloc de trobada social per dos industrials locals, mentre que el 1865, a redós del Club Republicà Federal, hi sorgia l'embrió del que avui és el Centre Democràtic i Progressista, que construïa el seu local el 1880. Els dos vells i actius centres associatius calderins -tots dos actualment membres de la Federació d'Ateneus de Catalunya- consten entre els més antics del país i, com els altres ateneus pioners, els primers anys es van moure al marge de la legalitat, ja que la primera llei d'associacions no va arribar fins el 1887.\nGranollers també va ser una localitat primerenca en matèria ateneista, amb la creació de la Unió Liberal (1873-1939), una societat de caràcter popular i progressista -en l'emplaçament de la qual avui hi ha el modern museu de la ciutat- que va quedar estroncada amb la Guerra Civil i va desaparèixer amb la dictadura franquista posterior. Set anys després de la creació de la Unió Liberal, el 1880 Granollers veuria néixer el seu Casino, amb una oferta més senyorial i de tipus recreatiu, encara avui en plena forma. A Terrassa l'any 1878, amb el nom de Joventut Catòlica hi va néixer l'actual Associació Cultural El Social i l'any següent, el 1879, l'Ateneu Lliure, de corrents lliurepensadores, que esdevindria l'Ateneu Terrassenc.\nDes d'aquells primers ateneus ençà, el moviment no ha parat de créixer i d'evolucionar, com a expressió essencial de l'associacionisme amb anhels culturals, recreatius i participatius. I la prova n'és que no només subsisteixen -ben actius i renovats- ateneus més que centenaris o de prop d'un segle, sinó que al llarg dels anys, ni les malvestats de la Guerra ni la foscor del franquisme els van poder fer desaparèixer. Ben al contrari, amb tota mena d'argúcies, molts es van saber adaptar als temps més difícils, com a petites illes d'autoorganització de la gent i van esdevenir llocs clau per a l'expressió de la cultura catalana proscrita pel règim.\nÉs així com al Vallès es mantenen societats com la Unió Santcugatenca, creada el 1901; la Lira de Montornès, creada el 1907; l'Associació Benèfico Instructiva de Montcada, creada el 1909; la Unió de Masrampinyo, del 1921; la Societat Coral Recreativa El Ciervo de Sabadell, del 1922; l'Ateneu de Sant Celoni, del 1923; l'Aliança de Lliçà d'Amunt, del 1925; Els Amics de les Arts de Terrassa, del 1927; el Coro de Sentmenat, del 1929; o el Casal Popular de Sant Pere de Terrassa, del 1930, entre d'altres.\nUn altra modalitat d'associacionisme més recreatiu es va donar també amb l'estiueig senyorial tan significatiu que es va viure en algunes localitats del Vallès en el primer terç del segle passat. Així, l'any 1925 naixia el Casino de la Garriga, un dels pocs casinos creats per estiuejants que subsisteix, avui obert a tota la població, amb noves activitat esportives com el pàdel com un dels principals reclams. Van ser unes societats impulsades per senyors de Barcelona que buscaven llocs on relacionar-se entre ells els llargs estius fora de la ciutat. Serien significatius d'aquells orígens els avui desapareguts casinos de Cerdanyola i de Rubí, actualment convertits en equipaments municipals, com el Museu de can Domènec de Cerdanyola o el centre cívic del Casino Español -com el va rebatejar el franquisme- de Rubí.\nSocis a pic i pala\nLa vitalitat i diversitat del moviment ateneístic d'avui la demostren que entitats com la Societat Coral Obrera La Glòria de Sentmenat, coneguda com el Coro, estigui vivint actualment una singularíssima restauració integral del seu local iniciat el 1929, gràcies a la feina abnegada d'un grup de socis -anomenat La Patilla- que hi posen totes les hores del món. Talment com ho van fer els socis que van aixecar a pic i pala la majoria dels ateneus vallesans, un grup de socis jubilats o encara en actiu no regategen gens del seu temps per fer de paletes, manobres, fusters i lampistes per arranjar per complet el seu local, amb uns costos molt menors dels que l'entitat podria afrontar.\nUn altre cas de restauració integral diferent és el que viu la Unió Santcugatenca, fundada el 1901, que a hores d'ara ha hagut de deixar provisionalment el seu local i està pendent d'una gran rehabilitació, pressupostada en tres milions d'euros, que serà possible gràcies a un consorci público-privat creat amb l'Ajuntament .\nA la mateixa ciutat, l'Ateneu Santcugatenc, creat el 1956, representa tota una altra modalitat d'entitat, ja que ha passat de la seva activitat inicial centrada en el col·leccionisme filatèlic i numismàtic d'ara fa seixanta anys a ser pràcticament un centre cívic que ofereix nombroses activitats formatives i socials, en conveni amb l'ajuntament i amb altres institucions.\nEl fet ateneista és tan reeixit i divers al Vallès que també hi ha ateneus molt menys veterans, com el Casal de Castellbisbal, que és una cas insòlit d'associacionisme sorgit a les acaballes del franquisme, l'any 1970, quan l'associacionisme encara era mal vist pel règim. O el del Casal Cultural Codinenc, de Sant Feliu de Codines, propietat del bisbat de Vic, que va néixer el 1974 per l'impuls del llavors rector de la parròquia.\nEntre mig també hi ha algun altre cas singular, com el del Casal Cultural de Mollet, sorgit en plena postguerra, el 1962, de la mà de l'exalcalde franquista Simeó Rabassa. Tot i el seus orígens pensats per homenatjar la gent gran, el Casal Cultural es va anar convertint en un veritable lloc de trobada i d'organització de la gent, on avui -amb prop de 1.600 socis- s'hi reuneixen entitats diverses, com ara les que mouen el procés sobiranista.\nEls joves casals alternatius\nLa vitalitat actual dels ateneus i dels casinos populars al Vallès es manifesta no només per la quarantena d'antigues societats existents -una quinzena de les quals integrades a la Federació d'Ateneus de Catalunya- sinó per l'altra gran collita associativa que suposen la vintena d'entitats agrupades en la Xarxa de Casals Populars del Països Catalans. Ja ben enterrada la dictadura, amb el nou mileni es va viure l'esclat d'una nova oferta de casals populars, d'arrel jove i alternativa, que demostren que l'afany d'alimentar les àgores de debat on es forja la societat civil catalana són ben vius en gent de totes les edats. Aquesta casals sorgeixen dels nous moviments socials i s'identifiquen amb postulats d'esquerres, antifeixistes i independentistes.\nEls casals Capablanca de Sabadell i el Quico Sabaté de Sant Celoni, que enguany fan quinze anys, són emblemàtics d'aquest tipus d'espais enxarxats, tot i que també n'hi ha d'altres d'independents de voluntat alternativa, com el Candela de Terrassa, o l'ateneu Molí d'en Ral, de Caldes, creats el mateix any 2001, entre d'altres.\nLa casuística d'ateneus és rica i diversa, perquè a cavall entre els ateneus tradicionals i aquests de nova fornada també hi ha precedents com l'Ateneu de Granollers, nascut el 1985, impulsat per gent mobilitzada socialment i políticament en el tardofranquisme, que es manté amb un marcat aire festiu i de carrer, d'aire sorneguer.\nFinalment, cal esmentar encara que, sense ser ateneus, hi ha centres cooperatius que hi han estat emparentats, com ara la Cooperativa La Progressiva de Parets, fundada el 1912. Són centres que han acabat sent més que una cooperativa de consum, ja que al llarg de la seva història han integrat al seu sí activitats culturals i recreatives diverses, com ara corals, grups de teatre o de ball, entre d'altres. I és que l'àmplia xarxa de cooperatives de consum, sindicats agraris, mutualitats que sorgeixen al Vallès i arreu de Catalunya a finals del segle XIX i començaments del XX van estretament lligades amb uns ateneus que van ser fonamentals per donar resposta a les inquietuds culturals, formatives i recreatives d'una ciutadania organitzada que encara avui els utilitza i reinventa amb finalitats similars.\nDirigida pel periodista Vicenç Relats i amb el filòleg Ramon Vilageliu com a editor, Vallesos és una revista llibre semestral que pretén divulgar el patrimoni vallesà en sentit ampli -des de la natura a la història, passant per la cultura popular, la tradició industrial o l'etnologia...-, així com presentar persones significatives d'aquests àmbits. Ho fa des d'un punt de vista periodístic i amb un disseny atractiu, amb un criteri que no es cenyeix a l'actualitat estricta. Amb una edició de 140 pàgines i al preu de 8 euros, el present número de Vallesos es troba a la venda a les llibreries i els principals quioscos del Vallès Oriental i Occidental, així com als establiments Abacus, Bonpreu i en algunes gasolineres vallesanes (uns 120 punts de venda).\nSocietat, Pepe Beunza, Jaume Soler, Cinta Vidal, Vicenç Villatoro, casinos populars, ateneus, Joana Biarnés, Vallesos


Les Tuques - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCantó Cantó d'Ost\nCatalunya: Lladorre (Pallars Sobirà)\ni Occitània: Uston (Coserans)\n42° 42′ 48″ N, 1° 21′ 17″ E / 42.71346111°N,1.35462778°E / 42.71346111; 1.35462778\nLes Tuques és una muntanya de 2.569 metres que es troba entre el municipi de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà, i la comuna d'administració francesa d'Uston, al Coserans, del departament de l'Arieja, a Occitània.\nÉs a l'extrem nord-est del terme de Lladorre, al sud-oest del Pic dels Tres Comtes i al nord del Port de Lladorre i de la Tuca de Salibarri. És al damunt i a llevant de la Clotada de Guiló, on hi ha l'Estanyet de Guiló. És dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu.\nLes Tuques en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Les_Tuques&oldid=17646416»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 21 oct 2016 a les 22:27.


El pàrquing Saavedra seguirà tancat fins que no es reparin tots els desperfectes ocasionats per l'incendi\nEl Circ Ciutat dijous, 19 de novembre de 2015\nL’aparcament de Saavedra romandrà tancat al públic fins que estigui resolta l’afectació produïda ahir per l’incendi en un traster on es guarda material i pintura.\nL'incendi va afectar part del sistema elèctric i s’ha de reparar. També s’ha de revisar el sistema d’il·luminació d’emergència, el funcionament de tots els serveis, les mesures de seguretat i fer una valoració dels danys. A més, també s'ha de fer una neteja a fons a causa de la cendra provinent del foc.\nDe moment, l'Ajuntament ha informat que totes les persones que tenen el seu vehicle estacionat a l’aparcament ja el poden retirar acompanyats per treballadors de l’empresa municipal d'Aparcaments (AMT).\nEls abonats de l’aparcament Saavedra poden estacionar gratuïtament els seus vehicles a l’aparcament municipal de l’avinguda de Catalunya.\nUna vegada estigui resolt tot plegat, la valoració de danys, les reparacions i la comprovació de les mesures de seguretat, es tornarà a obrir públic i es restablirà el servei, cosa que es comunicarà públicament


Tens ganes de golf? ⛳ Els vuit camps de golf de la Costa Brava reinicien la seva activitat! #inCostaBrava… twitter.com/i/web/status/1…\nSaps què és el minimalisme? I com pot ajudar en el teu benestar? 🙏 Descobreix-ho en l'article del blog #SomBenestar… twitter.com/i/web/status/1…\nConeixes el Parc Natural de les Capçaleres del Ter i del Freser? 🌼 Posa't a prova amb el concurs al seu Instagram s… twitter.com/i/web/status/1…


Hotel Mansion del Cantador Guanajuato Mèxic - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nCantador, 19, Guanajuato, Guanajuato, Mèxic, 36000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Mansion del Cantador\nConvenientment situat a Guanajuato, Hotel Mansion del Cantador és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un refugi de descans i relax, l'hotel us oferirà una renovació total a només pases de les nombroses atraccions de la ciutat com ara Transporte Exclusivo de Turismo, Plaza Alhóndiga, Alhóndiga de Granaditas.\nHotel Mansion del Cantador també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Guanajuato. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, instal·lacions per a reunions i banquets , restaurant, premsa.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Hotel Mansion del Cantador és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Guanajuato.


Pedrolo: figura amb paisatge\nActualitzada 25/02/2019 a les 14:05\nXavier García (ed.)\nTàrrega, Ciutat del Mecanoscrit (Pedrolo, pas a pas, mot a mot)\nAjuntament de Tàrrega / IEI, 2018\nDes de la capital de l’Urgell, Xavier García ens sorprèn, un cop més, amb la publicació d’un dels seus indispensables artefactes creatius: Tàrrega, Ciutat del Mecanoscrit. (Pedrolo: pas a pas, mot a mot), un caixa-estoig d’edició primorosa (tipografia, disseny, papers, format...) que ens descobreix la petjada de la ciutat targarina en l’obra de l’autor de Mecanoscrit del segon origen. El contingut d’aquesta edició del centenari de Pedrolo parla per ell mateix: “en primer lloc, i a manera de pròleg, un plec-acordió amb un poema original d’Enric Casasses (Visita a la senyora Soler) confegit lúdicament, vers a vers, amb títols d’obres de la ingent contribució narrativa pedroliana; com a segona fita se’ns presenta una carpeta amb setze Punts de Lectura que, talment un itinerari per la vella Tàrrega, contextualitza diversos fragments narratius amb fotografies, dibuixos, caricatures, retrats de l’escriptor i un planell de localitzacions; en tercer lloc, ens trobem amb un quadern de 50 pàgines de l’editor, X. García (Figura amb paisatge, per exemple: Pedrolo de Tàrrega), a manera d’estudi central i guia de tota la proposta: descobrir les empremtes de Tàrrega i el seu paisatge urbà en el baticor de l’obra de Pedrolo; i en darrer terme, a l’abric del mateix tombant lúdic del pròleg, posen epíleg a aquest llibre-container uns mots encreuats de Màrius Serra (Els mots empedrolats) que tenen també com a motiu diversos referents del món creatiu de l’escriptor de l’Aranyó”.\nEls llocs d’aquest itinerari que ens proposa Xavier García ho són tot menys simples localitzacions rígides i estàtiques; ben al contrari, la seva fita comença en el moviment, en el viatge que plana per cases, places, carrers, parcs, termes i llogarets de la vella Tàrrega –la Benaura del Mecanoscrit–, per tal de quallar, després, en la plenitud de l’imaginari narratiu del nostre autor. Perquè, més enllà de l’empremta concreta de l’espai i el temps on s’insereix el lloc concret –del Pedrolo infant que amb ulls esbatanats assisteix a la proclamació de la II República des del balcó de l’Ajuntament de Tàrrega, al flanêur que passeja pel parc de Sant Eloi, pel carrer Major i la plaça del Carme, o, en fi, es deixa arrabassar, exultant, pel “garigall de veus que enraonen o criden” al mercat del carrers d’Agoders i del Carme–, l’important aquí és el teixit narratiu que tot això acaba conformant. D’aquesta manera, la noció de lloc s’integra com a signe i com a símbol. O dit amb altres paraules: d’una banda, el particular s’universalitza i, de l’altra, els llocs de la geografia exterior targarina, eminentment urbana, perfilen un paisatge interior pedrolià, íntim diríem, carregat d’emocions i de fondàries psicològiques d’indubtable interès novel· lesc o biogràfic. N’és un bon exemple aquest fragment del Diari 1986 que acompanya un dels Punts de Lectura: “Avui fa anys que es proclamava la segona República espanyola. Era el trenta-u i jo acabava de fer els tretze. Recordo molt bé que, a Tàrrega, la proclamació fou feta des de la balconada de l’Ajuntament i que a la plaça Major hi havia una gran gentada que aplaudia i cridava. I recordo també que jo hi era, a tocar dels porxos de can Negret, la peixateria ara ja desapareguda. Ens pensàvem, o es pensaven (era massa jovenet per preocupar-me’n gaire, personalment, tot i els meus entusiasmes republicans) que amb la fugida d’Alfonso XIII, el Cametes, ens havíem tret definitivament de sobre els Borbons”.\nXavier García ha estat, i és, un del estudiosos centrals de l’obra de “l’inveterat grafòman” que fou Manuel de Pedrolo. I ho és, no podia ser d’altra manera, fent-se ressò d’aquell “radical concepte [pedrolià] de la creativitat” i d’aquella “imatge de l’autor que compromet el seu ésser en cada ratlla”. Una obra tan estimulant i creativa com Tàrrega, Ciutat del Mecanoscrit ens ho confirma, un cop més, a bastament


Cicles de Temporada Alta - Temporada alta - Festival de teatre\nCicles de Temporada Alta\nTemporada Alta ofereix una programació que cerca l'equilibri artístic, però també organitza activitats que volen crear aliances i col·laboracions amb altres socis nacionals i internacionals. Un objectiu que queda reflectit en els seus principals cicles oberts al públic.\nTemporada Alta reforça els seus vincles amb l’escena iberoamericana amb aquest cicle que converteix el festival en porta d’entrada de les produccions llatinoamericanes més interessants a Europa. Cinc espectacles de quatre països: Brasil, Argentina, Colòmbia i Mèxic.\nEl festival s’agermana amb Flandes, una de les escenes artístiques europees més inquietes i avantguardistes, amb aquest cicle que reuneix creadors cabdals del teatre flamenc de tots les disciplines. Tres espectacles de teatre, dansa, música i creació contemporània.\nEl festival aposta per la relació entre les arts escèniques i el cinema. Un cicle que explora aquest diàleg amb documentals, peces artístiques i altres propostes audiovisuals. Com a colofó del cicle es celebrarà la primera Gala del Premi Cine i Escena del JamesonNotodofilmfest. I durant l’any 2018 s’estrenarà el curtmetratge The One Project II dirigit per Xavier Bobés.\nEl Festival i el Cinema Truffaut s’uneixen de nou per difondre les produccions dels directors catalans i europeus, pel·lícules sovint de gran risc artístic, reconegudes amb prestigiosos premis. Durant l’any el Festival, també amb el Cinema Truffaut i els Cinemes Yelmo, és ambaixador del cicle National Theatre Live.\nProgramació Familiar i per tots els públics\nEl Festival aposta per una oferta de qualitat per als més petits amb l’objectiu de despertar-los la sensibilitat per les arts escèniques. Ofereix una programació familiar sota la marca El Planter a banda de proposar espectacles aptes per a tots els públics.


Els imprescindibles de Munic en 48 hores\nÉs possible veure Munic en dos dies? La resposta és que sí. La capital bavaresa és una ciutat petita en què la major part de llocs turístics es troben al centre de la ciutat.\nMunic s’organitza a partir de la cèntrica Marienplatz. L’antic i el nou ajuntament són els protagonistes d’aquesta plaça. El primer, amb més de 500 anys d’història i el segon, amb un estil neogòtic, és segurament la imatge més coneguda de la ciutat.\nÉs precisament en aquesta plaça on trobem dos dels miradors amb millors vistes de la ciutat. En primer lloc, la torre de l’Ajuntament on es pot pujar tant per les escales com per l’ascensor (pagant 2,5 euros). L’únic inconvenient és que els dissabtes i els diumenges està tancada. Però no us preocupeu, si visiteu la ciutat en cap de setmana, a la torre de l’església de Peter’s, que es troba a pocs metres de la plaça, també hi ha un mirador. A aquest s’hi pot pujar pagant una miqueta més, 3 euros, i la pujada s’ha de fer caminant. Compte què són moltes escales, però les vistes s’ho valen. A Munic hi ha pocs dies clars, però quan el cel està serè fins i tot s’hi poden veure els Alps.\nA post shared by Lennard Möller (@lennardmoellerphoto) on Feb 14, 2018 at 4:26am PST\nDesprés de veure la ciutat des de l’aire, podem fer un recorregut per les portes històriques de la ciutat. Durant l’edat mitjana, Munic estava envoltada d’una muralla que protegia la ciutat i tenia quatre portes que permetien sortir a l’exterior. D’aquestes quatre portes, actualment se’n conserven tres: Sendlinger Tor, Karlstor i Isartor.\nA post shared by München (@muenchen) on Feb 6, 2018 at 6:16am PST\nDe camí a les portes podeu aprofitar el recorregut i passejar per alguns dels carrers de botigues més importants de la ciutat com són Sendlinger Strasse, Maximilian Strasse i Neuhauser Strasse.\nDarrere d’aquest últim carrer on es troba la catedral de Munic, FrauenKirche, una de les atraccions turístiques més importants. Un cop visitada, no marxeu de la plaça on es troba sense veure un monument que reprodueix en miniatura tota la ciutat. És un bon lloc per situar-se en el mapa i veure les distàncies que hi ha entre els monuments.\nUna altra de les visites recomanades és el palau reial de la residència de Munic, utilitzada com a residencia oficial dels monarques bavaresos entre l’any 1385 i l’any 1918 i actualment reconstruida a museu. Us deixarà bocabadats l’Antiquarium renaixentista! L’entrada té un preu de 7 euros.\nA post shared by Bayerische Schlösserverwaltung (@schloesserverwaltung.bayern) on Feb 5, 2018 at 2:09am PST\nPer anar a la Residència des de la Marienplatz, la millor opció és pujar pel carrer Weinstrasse i de camí, fer una aturada a la plaça MarienHof. Caminant per aquesta zona hi ha tres llocs imprescindibles pel que fa a les compres: el Fünf Höfe, la Manufactum Warenhaus i l’Alois Dallmayr.\nEn primer lloc, el centre comercial Fünf Höfe. És una galeria comercial situada en un interior d’illa paral·lel al Weinstrasse i que en els dies de més fred permet agafar calor mentre fas algunes compres. A més, gairebé sempre hi ha algun tipus d’animació o il·luminació.\nA post shared by FÜNF HÖFE (@fuenf_hoefe) on Nov 30, 2017 at 8:40am PST\nEn segon lloc, a la plaça Marienhof, on hi ha la botiga Manufactum Warenhaus on pots trobar tot el que t’imaginis. Això sí, sempre amb molt bon gust i un gran disseny.\nI també, la botiga delicatessen Alois Dallmayr, que farà les delicies dels més sibarites.\nA post shared by Deli – Catering – Gastronomy (@dallmayr_delikatessenhaus) on Feb 6, 2018 at 4:37am PST\nEls frankfurts, la xucrut i la cervesa, són els menjars més coneguts de Baviera, però no tot es redueix a aquests tres elements típics. En les diverses cerveseries que hi ha a la ciutat, la varietat és molt àmplia.\nLa cerveseria més coneguda és la Hofbräuhaus, tota una experiència que no us podeu perdre pel menjar, la música en directe per l’ambient que si respira. A més, aquesta cerveseria té una curiositat i és que els més assidus hi deixen les seves gerres de cervesa en unes estanteries tancades amb un cadenat.\nA post shared by Hofbräuhaus München – Original (@hofbraeuhaus_muenchen) on Feb 23, 2017 at 4:23pm PST\nLa ciutat però està plena d’altres cerveseries també molt recomanables com la Ratskeller, situada just sota de l’Ajuntament, la Zum Spöckmeier i la Zum Franziskaner.\nA post shared by RatskellerMünchen (@ratskellermuenchen) on Nov 21, 2017 at 10:32am PST\nO la Biergarten Viktualienmarkt que com el seu nom indica, es troba a la plaça Victualienmarkt. Una plaça molt recomanable encara que no mengeu a la cerveseria.\nPels qui preferiu d’altres tipus de menjar, una recomanació és l’Eataly München, un establiment comercial dedicat exclusivament a la gastronomia italiana amb diversos restaurants a l’interior. O l’hamburgueseria Hans Im Glück, amb una decoració peculiar amb arbres a l’interior.\nA post shared by HANS IM GLÜCK – Burgergrill (@hans_im_glueck_burgergrill) on Dec 14, 2017 at 5:49am PST\nPer fer una pausa o per acabar els àpats amb unes bones postres, la cafeteria imprescindible de Munic és el Maelu. Gairebé sempre està plena, tot i això, no és difícil trobar taula. Un capritx totalment recomanable.\nA post shared by Cafe MAELU (@maelucafe) on Oct 7, 2015 at 12:55am PDT\nA post shared by Cafe MAELU (@maelucafe) on Apr 27, 2016 at 8:42am PDT\nUn cop vista la ciutat, podem aprofitar per fer alguna excursió. Això sí, potser necessitaríeu algun dia més a la ciutat. Hi ha operadores turístiques que ofereixen excursions d’un dia al castell de Neuschwanstein per 54 euros o al camp de concentració de Dachau.\nA post shared by Bayerische Schlösserverwaltung (@schloesserverwaltung.bayern) on Dec 27, 2017 at 1:02am PST\nO més aprop, a només 20 minuts en trasport públic des de Marienplatz també podeu fer una visita a l’estadi del Bayern de Munic, l’Allianz Arena. El Tour per l’estadi té un preu de 19€ per adult.\nMapa dels llocs imprescindibles per visitar a Munic


Pis en venda a Calle Primavera 8 y C/ Tardor, 3-5 a Cas Capiscol per 232.000 €\nPis en venda a Calle Primavera 8 y C/ Tardor, 3-5\nCas Capiscol (Districte Nord. Palma de Mallorca)\nEstic interessat/da en el seu Pis de 60 m², 1 habitació i 232.000€ de la promoció Primavera - Tardor.\n60 m²1 hab1 bany3.866 €/m² Obra nova\nPertany a la promoció Primavera - Tardor\nPis a estrenar de 60 m² situat a la zona d'Isla de Mallorca. Està dividit en 1 habitació, 1 bany i terrassa. Inclou extres com garatge, ascensor i traster.\nSuperfície construïda : 60 m²\nReferència : 4510800-14639638\nDescripció de la promoció Primavera - Tardor\nEt podria interessar veure a Cas Capiscol (Districte Nord. Palma de Mallorca)\nPis en venda a Cas Capiscol


Com trencar dues normes bàsiques i triomfar en l’intent\n-ALBERT MARTÍN VIDAL\nGalenicum, farmacèutica nascuda el 2003, ven avui a 20 països i rep distincions europees després d’haver crescut amb una peculiar manera de fer\nPRIMERA NORMA D’OR del manual de l’emprenedor: no arrenquis mai un negoci en un sector que no coneguis molt bé. Doncs Àlex Ollé, Erich W. Büchen i Joaquim Domingo van decidir l’any 2003 subvertir aquest manament i entrar en el món de la indústria farmacèutica. Onze anys després, Galenicum ven a 20 països dels cinc continents, va facturar 65 milions d’euros l’any passat i dóna feina a 67 treballadors.\n“No veníem d’aquest món i realment ens vam tirar a la piscina”, admeten ara. Vist amb perspectiva, creuen que va ser una sort no conèixer el negoci: “Si haguéssim sabut el que sabem ara, no ho hauríem fet, és un sector molt complex”. Però el cas és que van començar a proveir principis actius fabricats a l’Índia a laboratoris espanyols sense experiència. La conclusió que en treuen ara és sorprenent: “Ser astronautes no ens va anar malament, perquè pensàvem diferent que la resta del sector”.\nEls clients els van anar arrossegant a noves activitats. Primer van passar a fer d’intermediaris de producte ja acabat, i més recentment s’han llançat a produir els seus propis medicaments. “No hem tingut cap secret: bàsicament, treballem molt i creiem cegament en el negoci”, afegeixen.\nLa seva història prova que, certament, hi han cregut. Tots tres van abandonar les seves feines per l’empresa, i cadascun hi va arriscar 12.000 euros. En aquells inicis van estar gairebé dos anys sense cobrar i van fer del pis d’un d’ells la seva oficina. “Primer, en una habitació; després, també al menjador; més tard, al saló... Al final, el tercer any, vam buscar la nostra pròpia oficina”, recorden.\nSEGONA NORMA D’ORdel manual de l’emprenedor: en tot negoci hi ha d’haver algú que mana i decideix. No és el seu cas. I, malgrat això, l’èxit els ha arribat i regalat imatges com la que van viure a Atenes el 27 de maig: els tres amics van pujar a l’escenari junts per rebre el premi Business of the Year dels European Business Awards per a empreses de la seva mida. La imatge representa bé la curiosa manera com es prenen les decisions: “Per unanimitat”. Si bé cadascun és responsable d’una àrea, decideixen tots a l’una i orgànicament estan al mateix nivell. Els ha funcionat i no només ho proven els premis.\nEl seu creixement no s’atura. Aquest any obriran una filial a Colòmbia -ja en tenien a São Paulo, Lima i Santiago de Xile, entre altres llocs-. Estrenaran representant a Kuwait i també tenen presència a la Xina i l’Índia. Dediquen un 10% de facturació a R+D i segueixen sobretot enfocats al segment dels genèrics, on desenvolupar un medicament costa uns 10 milions -quan les patents escalen fins als 1.000-. I, com a clau, miren d’endevinar cap on evolucionarà el sector, un àrea en què han demostrat un veritable talent profètic. Això els defineix tant com haver subvertit les normes per fer-ho tot a la seva manera.


La senyera de l’Orfeó Català, emblema d’identitat | Palau de la Música Catalana\nLa senyera de l’Orfeó Català, emblema d’identitat\nL’any 2016 la senyera de l’Orfeó Català, complia els 120 anys de la seva confecció, per aquest motiu es va decidir restaurar la peça amb uns resultats que ara es poden apreciar a la vitrina del Foyer del Palau de la Música, on es troba exposada permanentment.\nDes de l’inici del naixement de molts orfeons, la majoria d’ells tenien i encara tenen una senyera (a voltes també anomenada bandera, ensenya o estendard) que els acompanyava en les seves actuacions, presidint-les. D’aquesta manera, des de l’any 1896 la senyera ha estat sempre companya de viatge de l’Orfeó Català, i ha estat present en tots els seus viatges i actes, una senyera estretament vinculada amb el famós himne de l’Orfeó, El cant de la senyera, que es cantà per primera vegada durant la benedicció de la senyera a Montserrat l’11 d’octubre de 1896.\nDes del punt de vista artístic, ens trobem amb una peça modernista, pròpia de l’època de la construcció del Palau de la Música Catalana. Tot i que l’arquitectura és un dels elements més rellevants del modernisme, aquest estil també es va interessar per les altres arts, i va incloure elements com mobiliari, mosaic, escultura, paviment hidràulic, vitralls, i fins i tot l’art tèxtil. En aquest sentit, molts arquitectes es van dedicar en algun moment de la seva carrera a crear dissenys per a teixits, tant dins de l’àmbit domèstic com també fent peces per a entitats, com ara penons i estendards, que van esdevenir peces úniques d’autor. La decoració d’interiors va tenir un paper destacat en el modernisme i especialment el teixit, que es va manifestar amb gran esplendor.\nL’estendard de l’Orfeó Català va ser dissenyat per l’arquitecte Antoni Gallissà. Pel seu disseny, l’entitat li va entregar un diploma de soci honorari per tal d’agrair-li. Fou en aquest moment d’important auge del modernisme que es va crear el disseny de la senyera, una tradició que seria seguida per molts altres orfeons que també dissenyarien i beneirien el seu propi estendard. Gallissà va ser un bon amic de Domènech i Montaner, que el va posar al capdavant del seu taller al Castell del Tres Dragons a la Ciutadella, revitalitzant d’aquesta manera les arts aplicades.\nLa iconografia de l’obra\nTal com ens descriu el musicòleg Jordi Ballester en el seu estudi iconogràfic sobre la senyera, el dibuix dissenyat per l’arquitecte Gallissà consisteix en un motiu central format per l’escut d’armes de Catalunya, consistent en quatre pals de gules, sobre un camp d’or i una armadura coronada amb una lira de tres cordes. En aquesta iconografia hi podem observar alguns dels components ideològics del modernisme català, els quals quedaran assumits dins la ideologia fundacional de l’Orfeó Català. En aquest sentit, s’hi projecta la idea de nació catalana simbolitzada per l’escut d’armes, en referència a un mític passat medieval, època originària de la nació, i també fa una evocació a la música a través de la lira, la qual està vinculada a la figura mitològica d'Orfeo, que era el cantor per excel·lència, el músic, el poeta i el nom del qual es troba a l’arrel etimològica del nom del cor.\nDins el butlletí de l’Orfeó Català de l’any 1982, on es recull el resum d’unes conferències en motiu del 90è aniversari de l’Orfeó, hi surt present la conferència que donà l’arquitecte Antoni Moragas –el besoncle del qual va ser l’arquitecte Antoni Gallissà–, en què parlà extensament de l’origen de la senyera. Segons explicava, sembla que Gallissà, per a la realització del dibuix de la senyera, es va inspirar en un calendari de Munic de l’any 1895 que tenia al seu despatx i que presentava un escut del gran duc sobirà de Baden. El dibuix present en aquest calendari tenia nombrosos paral·lelismes i, segons ens explica Moragas, es va substituir l’escut per les quatre barres i les banyes del dibuix original les va canviar per una lira. Així doncs, Gallissà es podria haver inspirat en l’heràldica alemanya adaptant-la tot seguit a l’ideari de l’entitat, segons les seves arrels catalanes, i el propi nom d’Orfeo, al·ludint a la intenció de l’entitat de propagar el nacionalisme militant per mitjà de la música. De fet, tal com ens comenten les historiadores Sílvia Carbonell i Josep Casamartina, Gallissà va desplegar un estil propi que reinterpretava el medievalisme d’una manera lliure i agosarada; Puig i Cadafalch va ser alumne seu i en va rebre una gran influència.\nLa confecció de la senyera va anar a càrrec de la junta de dames i de la secció de senyoretes de l’Orfeó Català, les quals brodaren la peça i el domàs, i el teixit de seda el va fer l’empresa Fills de Malvehy. S’ha pogut localitzar també dins les actes de la junta de l’Orfeó Català la llista de la secció de senyoretes que participaren en el brodat. A més, de la senyera original, a l’Orfeó se’n conserva un dibuix a tinta i aquarel·la fet pel mateix Gallissà, on es veu la senyera amb un portant, per donar-ne l’escala humana.\nTambé Miquel de Moragas i Spà (germà de l’arquitecte Antoni Moragas) conserva en la col·lecció privada de la família de Moragas i Spà una pintura al guaix sobre tela de la senyera a escala de l’original, obra del mateix arquitecte Antoni Gallissà.\nEl brodat i la benedicció de la senyera\nCom era costum entre les institucions corals, un cop s’havia confeccionat la senyera representativa, s’organitzava un acte festiu, per tal de beneir-la i, a més, s’estrenava paral·lelament un cant propi dedicat a la senyera i a l’Orfeó, del qual n’és símbol. Aquest acte de benedicció en què també s’estrenà el conegut Cant de la senyera, va tenir lloc l’11 d’octubre del 1896 amb motiu de la festa de l’Apostolat de l’Oració a Montserrat. A l’interior del temple del monestir es feu la cerimònia de benedicció i el comte de Güell i la seva filla Isabel van apadrinar l’estendard. Fou en aquest acte on es cantà per primera vegada l’himne El cant de la senyera, amb música de Lluís Millet i Pagès i lletra de Joan Maragall. L’obra va impressionar fortament els assistents a l’acte. Des de llavors, la senyera va presidir tots els actes i ha simbolitzat l’obra i l’esperit de l’Orfeó Català.\nTal com explica la premsa de l’època, aquell dia els trens de cremallera pujaren centenars de visitants, i molts carruatges arribaren per la carretera. A les vuit del matí amb l’arribada dels trens ja hi havia gran concurrència de gent, i a les nou les gralles i els timbals cridaren l’atenció, per donar la benvinguda a l’Orfeó. Els mossos d’esquadra anaven obrint pas entre la multitud per tal que l’Orfeó entrés dins el temple. La comitiva va entrar al temple i l’orgue va tocar una solemnial marxa. L’il·lustre bisbe de Vic, el doctor Morgades, esperava l’Orfeó assegut al presbiteri i l’Orfeó es va col·locar en el clos que es feu al peu del presbiteri, i la senyera al mig. Aguantaven els cordons Isabel, filla d’Eusebi Güell, i el mateix Eusebi Güell, que apadrinaren la senyera. Es cantaren els goigs a la Verge del compositor Brudieu, s’agenollaren tots els orfeonistes i el senyor bisbe va beneir la senyera. Tot seguit es va cantar El cant de la senyera. Acabat el cant, es va col·locar la senyera a la barana del presbiteri, i l’Orfeó va pujar al cor a cantar la gran missa O quamgloriosum est regnum a quatre veus de Victoria. El detall d’aquesta memorable diada a Montserrat ha quedat extensament documentat a través d’un recull de premsa conservat al fons de l’arxiu històric del CEDOC.\nDurant molts anys, tal com es pot veure en nombroses fotografies de l’Orfeó, la senyera va acompanyar tots els viatges i concerts que feia simbolitzant d’alguna manera la seva pròpia identitat. Amb el temps, però, pel deteriorament de la peça es va decidir fer una nova rèplica de l’obra, que ara és la que s’exhibeix públicament en els concerts. Des d’aleshores, la senyera originària es pot veure en la vitrina expositiva situada al vestíbul del Palau de la Música Catalana, juntament amb un esbós del disseny original d’Antoni Gallissà.


Somnis de guerra (La abeja con orejas)\nIES Els Tres Turons (Arenys De Mar)\nCapítol 1: Origen\nSebastiano Procolo havia sigut un coronel de guerra exitós en la seva tropa. Mai mostrava debilitat i les seves estratègies sempre el portaven a la victòria. Els soldats el tenien com un home exemplar i aspiraven a ser com ell. Poc sabien de l'interior de Sebastiano. Dolgut i enfonsat rere la pèrdua d'un ésser estimat, que havia conegut durant la instrucció de soldats, vivia cada batalla acumulant experiències que el portarien a desenvolupar un trauma irreparable. La primera i més dolorosa d'elles, haver presenciat la mort de Diego Giovanni.\nDiego i Sebastiano s'havien fet amics des del primer dia als campaments de preparació per a joves soldats. El que per als altres semblava una forta amistat, per ells era un amor creixent que els ajudaria en temps de combat i alhora convertiria les seves vides en una tragèdia. No volien, però, que els descobrissin, ja que la seva relació estava penada, emportant-se les seves vides pel davant. El seu batalló va entrar a les trinxeres a finals del 1915, set mesos després de l'entrada d'Itàlia a la 1a Guerra Mundial. Sebastiano va destacar de seguida en el seu treball. Els seus moviments i la seva destresa el posicionaven per sobre dels seus contrincants i companys. No per això patia menys que els altres: l'ombra de la mort seguia igual de present en els seus malsons.\nDiego, en canvi demostrava una terrible por a les contínues batalles. Tot i això, l'amor cap a Sebastiano l'impulsava a lluitar fins al final de la guerra. No va arribar al final, malauradament. Tres mesos després d'haver ficat peus a la trinxera, Diego mor en un terrible accident. En meitat d'una batalla contra els austrohongaresos, Sebastiano es veu acorralat pel bàndol contrari. Diego, que no pensa deixar-lo sol, s'aventura en el seu rescat sense pensar en les conseqüències que això podria tenir pels dos. Un tret s'emporta la vida de Diego, deixant a Sebastiano corrents cap a la trinxera, cridat pels seus superiors. Ell, però, no veu entre llàgrimes i el seu cap no fa més que repetir l'instant on se li esfuma la vida al seu estimat i el seu cos s'enfonsa. Mai més li fugiria aquella imatge del cap.\nBenvenuto Procolo era un nen malcriat i egoista. Difícil d'imaginar després del maltractament que havia hagut de suportar per part del seu pare i de la mort dels seus progenitors en un bombardeig durant la guerra. La tragèdia havia deixat a Benvenuto sense pares i sense infància, però amb l'oportunitat de seguir amb la seva vida. Va passar per una quantitat innumerable d'orfenats durant la guerra. L'escassetat de recursos, la falta d'atenció per art del govern als orfes i els problemes amb els altres nens van marcar uns anys durs en la vida de Benvenuto. Tots aquests traumes que havia patit els amagava amb una actitud de superioritat. Ell sabia que provenia d'una família rica i que passada la guerra heretaria grans fortunes, fet que el tornava arrogant i utilitzava per infravalorar als altres. Tot això deixava de tenir importància quan pensava en tots els moments que no podria compartir amb la seva mare, qui li havia donat alegria i vida en els moments durs a casa. Benvenuto estava passant els seus últims dies a l'orfenat. Estava il·lusionat amb la vida que l'esperava a fora, però a la vegada no podia amagar la por i els nervis que sentia davant aquest canvi.\nAra, la vida d'aquests dos personatges es creuava, d'una forma inoblidable per tot el que sàpiga d'aquesta història. Dues persones amb tal vida, plena de desgràcies, no podien ser menyspreables en la memòria de la Vall de Fons, un poble tan petit on no era difícil tenir constància de tot el que hi passava. Tothom estava a l'espera que Sebastiano anés a recollir aquell nen desconegut a l'orfenat, després que és sabes que el coronel havia decidit adoptar-lo, a causa de la mort d'Antonio Morro, qui apreciava i admirava i del qual la mort havia afectat terriblement a Sebastiano. Ara els dos rebien una fortuna diferent, que canviaria les coses i les vides dels dos.\nLa abeja con orejas | Inici: El secret del Bosc Vell


Una segona supervivent declara en el juí per la mort de Marta Calvo - À Punt\nUna segona supervivent declara en el juí per la mort de Marta Calvo\nExperts en homicidis han confirmat un patró comú de Palma amb les víctimes\nJorge Ignacio Palma, durant la primera sessió del juí / Biel Aliño\n15 de juny 2022 - 06:00\nEl juí per la mort de Marta Calvo i altres dues dones més (Arliene Ramos i Lady Marcela) afronta aquest dimecres la tercera jornada amb la declaració d’una de les supervivents de les presumptes “festes blanques” de l’acusat, Jorge Ignacio Palma, que haurien acabat amb la vida de tres dones.\nLa declaració d’aquest dimecres se centra en els fets que presumptament van ocórrer al desembre del 2018 a l’Olleria (Vall d’Albaida), però també en els antecedents de la vespra i en els fets investigats de l’agost del 2019. Declararà la víctima i també un testimoni.\nEn el cas de la declaració de la primera de les supervivents, aquest dimarts ha testificat separada per un paravent a petició de la Fiscalia, per a protegir-la de l'acusat, i s'ha prohibit la divulgació de la seua imatge i de la resta de les supervivents, per protecció a la intimitat i a fi d'evitar una doble victimització.\n"Aquest home em va drogar per a matar-me", ha testificat entre plors, després de relatar el malson que va viure en companyia de Palma al pis de València en què era prostituïda, el 29 de juny del 2018.\nLa dona que ha testificat aquest dimarts va ser la primera de les presumptes víctimes de Jorge Ignacio Palma a Espanya, però l'última que va denunciar-lo. Els responsables d'homicidis de la Guàrdia Civil han explicat que inicialment només volia posar-los en coneixement els fets i que finalment la persuadiren que els denunciara, tenint en compte la gravetat d'aquests fets i posant en el seu coneixement l'existència de més víctimes. La majoria d'aquestes víctimes, segons han explicat, es van posar en contacte amb els agents després de veure la imatge de Palma en els mitjans de comunicació. Altres, a més, van reconéixer la façana de l'habitatge de Manuel on residia el detingut.\nEls agents han confirmat l'existència d'un mateix modus operandi. "Sí, hi ha un patró comú de l'acusat amb les víctimes", han declarat. "Totes reconeixen que ell trau una quantitat important de cocaïna. Les convida, les anima a consumir. Quan li deien que no, es mostrava insistent", han detallat. Segons el relat dels experts d'homicidis, Palma aprofitava els massatges per a introduir-los la droga i també dins de la beguda que prenien, fins al punt que tres van perdre el coneixement després de convidar-les ell a una copa. "La introducció de la droga en absolut és consentida", han afirmat els agents que els han declarat les dones.\nL'advocat de l'acusació, Juan Carlos Navarro, que representa huit de les víctimes –dues d'elles mortals– ha destacat la importància de la declaració dels experts d'homicidis, perquè acrediten una coincidència entre les versions que les dones, que no es coneixen entre elles, traslladaren a la Guàrdia Civil.


'Knee Deep': cinema negre i pantans - Diari de Girona\n'Knee Deep': cinema negre i pantans\nEls jugadors hauran d'investigar un misteriós suïcidi utilitzant tres personatges diferents\nelsotanoperdido.com 30.01.2017 | 07:21\n´Knee Deep´ estarà disponible a partir del 31 de gener Elsotanoperdido.com\nWales Interactive ha confirmat la data de llançament del videojoc 'Knee Deep', una aventura 'point-and-clic' per PlayStation 4 i Xbox One que, literalment, té lloc a l'escenari més gran del món. Des del 31 de gener podrem investigar la mort d'un actor que acaba penjant-se a la ciutat aïllada de Cypress Knee, a Florida. Els jugadors hauran d'investigar aquest misteriós suïcidi utilitzant tres personatges diferents: una bloguera, Romana Teague, el reporter local, Jack Bellet, i un investigador privat, K.C. Gaddis.\nEn el primer acte els jugadors exploraran la ruïnosa Chief Roadsides Wonderland. En el segon l'acció passarà a la ciutat, mentre els candidats polítics pronuncien els seus últims discursos per les properes eleccions. En el tercer acte, Boomtown, els herois es troben al lloc més profund d'un pantà del nord de Florida, investigant què és el que ambicionen en secret els seus enemics.\n"Els aficionats a les històries que s'expliquen prenent eleccions trobaran converses que evolucionen depenent de les decisions que prenguin, però tingueu en compte que les eleccions més importants poden portar a una revelació, o al fet que algú surti ferit", explica sobre el joc Ben Tester, Community Manager de Wales Interactive. "Us lliurem els personatges, creant personalitats que es basen en les vostres pròpies eleccions als diàlegs. 'Knee Deep' inclou un excèntric repartiment de 30 personatges secundaris, tots amb diàlegs", finalitza.\nEls Ewok arriben a «Star Wars: Battlefront II» amb el mode «Noche en Endor»\n«Los Sims Móvil», disponible gratis per iOS i Android


Xavier Serrahima, premiat per l’adaptació de “L’ase d’or” | El Fil de les Clàssiques\nXavier Serrahima. Foto de Ferran Martí.\nL’altre dia l’editorial Teide, com a autora i col·laboradora, em va convidar al lliurament del primer premi d’Adaptació Literària Biblioteca Teide 2010 . El poeta, novel·lista i professor d’educació secundària de llengua i literatura César Ibáñez París fou guardonat amb el I Premio de Adaptación Literaria Biblioteca Teide, destinat a fomentar els clàssics de la literatura universal entre el públic juvenil amb l’adaptació de l’obra Tartufo o el impostor de Molière.\nQuina alegria vaig tenir quan es va llegir el veredicte i L‘ase d’or d’Apuleu de l’escriptor egarenc Xavier Serrahima en va resultar ex aequo finalista juntament amb Ignacio Gamen. Visca el llatí! Visca la literatura! L’enhorabona Xavier i tots els premiats! També voldria donar l’enhorabona al Frederic i a l’Anna per tenir la bona idea de premiar les adaptacions literàries i de pensar en un públic lector com vosaltres.\nFrederic Rahola, president de Teide i els premiats César Ibáñez, Ignacio Gamen i Xavier Serrahima i Anna Folqué, editora de Biblioteca Teide\nSabeu quin conte ben conegut per tots vosaltres conté aquesta obra d’Apuleu i segur que en Xavier no el deu haver eliminat. Ja tinc ganes de llegir-ne la seva adaptació i de compartir-la amb tots vosaltres. De ben segur que us agradarà!\nPer cert, si en Xavier és egarenc, de quina ciutat és?\nVoleu saber què en pensa en Xavier Serrahima d’escriure? Doncs, aquí reprodueixo uns bells mots seus: “Escriure és i ha estat sempre per a mi una necessitat vital ineludible. Podríem dir que escriure és -o és, també-la meva manera de viure. De viure, de veure i d’entendre. De viure els dies que em pertoquin; de veure i tractar de comprendre el món i tot el que m’envolta. Els llibres, des de ben jove, han estat els meus companys més fidels: Plaute, Terenci, Dostoievski, Tolstoi, Dickens, Pla, Ausiàs March, Rimbaud i tants d’altres m’han fet costat i m’han guiat en el navegar incert i atzarós de l’existència”.\nA veure si l’Anna Folqué ens pot visitar amb en Xavier Serrahima, quan Teide li publiqui el llibre, tal com va fer amb l’Antoni Garcia Llorca!\nNo us oblideu del llibre ni de la rosa! Ni de llegir, ni d’escriure!\n← “El nom de la rosa” i Sant Pere de Galligants Sant Jordi MMX: Emmirallant-se en “Aracne” →\n6 thoughts on “Xavier Serrahima, premiat per l’adaptació de “L’ase d’or””\nAlissa Komarova 21 abril 2010 at 11:17\nM’he llegit tot el article, pero no he entes si el llibre que publicaran serà en català o en castellà?!\nAveure si surt i ho llegim l’any que vé.\nQue guai Margalida, que sempre estas en llocs importants, sempre t’inviten:)!\nAlguns dels llibres que Xavier Serrahima llegia de petit, són molt importants i es coneixen.\nM’agradaria llegirme algun d’aquells, pero no tinc temps.\nXavier es Egarenc, os sigui és de Terrasa, és pot dir Terrasense també.\nEx aequo és una locució llatina que actualment utilitzem per dir ‘de la mateixa manera’. S’utilitza en qualsevol tipus de classificació quan dos o més participants han aconseguit el mateix premi.\nMargalida Capellà Soler Post author 21 abril 2010 at 11:23\nAlis, tots tenim temps pel que volem. Si vols llegir, troba el temps.\nBiblioteca Teide publica tots els títols en català i en castellà, tot i que jo sempre us recomano la versió catalana.\nnuria 6 maig 2010 at 12:52\nEl conte al que fas referència quan dius que surt a l’obra d’’Apuleu i que segur que en Xavier no el deu haver eliminat és la mite de “Cupido i Psique”. És una història d’amor preciosa i me’n recordo que jo vaig fer un article sobre aquest tema! Aquí us deixo l’enllaç: http://blocs.xtec.cat/aracnefilaifila/2009/10/31/psique-i-cupido-al-parc-del-laberint/\nMoltes felicitats pel premi!! =)\nMargalida Capellà Soler Post author 18 agost 2010 at 08:51\nII Premi d’adaptació literària Teide 2011:\nPingback: El Fil de les Clàssiques » Blog Archive » “L’ase d’or” d’Apuleu


Neteja i cura del fons marí arenyenc | VilaWeb\nLa biodiversitat de can Jalpí\tLa biodiversitat de can Jalpí\nNeteja i cura del fons marí arenyenc\nA la platja del Cavaió, aquest diumenge es farà la VIII Jornada de neteja i seguiment del fons marí que tindrà una segona jornada, el diumenge, 6 de setembre, a la Platja d’Arenys, davant de la desembocadura de la Riera.\nAquesta serà la setena edició d’aquesta activitat que pretén contribuir a la preservació del fons marí del nostre litoral i té una doble finalitat: d’una banda, localitzar i extreure les deixalles que s’acumulen al fons marí de les platges arenyenques i conscienciar a les persones que en són de la gran quantitat de deixalles que s’aboquen al mar i dels impactes que provoquen als ecosistemes marins.\nEn anteriors edicions s’han extret més fins a un centenar de quilos de deixalles del fons de la platja durant aquesta activitat.\nCartell neteja 2015. Com participar-hi?\nLes persones interessades s’han d’inscriure prèviament a l’activitat, o bé trucant al 695 399 542 o bé enviat un correu electrònic a vammapineda@vamma.org. En tot cas, per fer l’activitat subaqüàtica, cal tenir la titulació corresponent i també l’assegurança en vigor. Aquesta documentació s’ha de portar el dia de l’activitat.\nAquest diumenge la trobada serà a les 9 h, al costat del lloc de socors de la platja del Cavaió, situat a la part central de la platja, al rial de la Serp.\nDia: Diumenge, 23 d’agost de 2015\nLloc: Platja del Cavaió, a l’alçada del rial de la Serp\nDurada: Fins a les 12 h del migdia\nDia: Diumenge, 6 de setembre de 2015\nLloc: Platja d’Arenys, davant de la desembocadura de la Riera.


Grup de meditació old | Escola de l’Ésser\nSembla ser que antigament els pelegrins se saludaven tot dient: “Ultreia, Susei, Santiago” [Ànims, que més enllà, més amunt, hi ha Santiago].\nEl viatge d’aquest any ens convida a recórrer tres etapes característiques del procés meditatiu: alliberar-nos del continu i embogidor remolí d’emocions i pensaments pel qual sovint ens deixem devorar, ampliar una consciència que neix, neta i orgànica, després del procés d’alliberament, i, amb la mateixa naturalitat que cau la fruita madura, vivenciar la benevolència vers un mateix i vers el món que ens envolta.\nLa meditació és una eina poderosa que ens ensenya a viure d’una manera més equilibrada davant qualsevol experiència positiva o negativa, a veure des del present i amb claredat allò que produïm interiorment i es produeix al nostre voltant, a saber contemplar el nostre ego amb l’astúcia necessària del qui no necessita combatre’l amb les seves armes. La meditació ens mostra el camí cap a una consciència alliberada d’elements caducs i oberta a tota la potència creativa i fresca d’un present en permanent canvi.\nPractiquem-la, doncs, amb la claredad contundent i la benevolència amorosa que destil·len la presència i les ensenyances dels grans mestres.\nUna trobada setmanal per caminar, acompanyats de la música i el silenci, cap a un viure que no s’aferri a la vida, i que ens permeti fluir amb ella des d’una equanimitat lliure i creativa. Per anar més enllà (“Ultreia”) i més amunt (“Susei”).\n– Cada dijous, de setembre a juny,\n– Juliol: Intensiu residencial de quatre dies, en una saludable i preciosa casa fora de Barcelona, (lloc, dates i preu a confirmar). Aquesta activitat estarà en el marc de l’Escola d’Estiu.


Agenda cultural, diumenge 12 d'agost\nper Lleida al minut diumenge, 12 d’agost 2012 - 00:00h | Actualitzat a 18/05/2018 17:00h\nAgenda cultural, diumenge 12 d'agost| Lleida al minut\nEl Mercat Medieval de Guimerà supera la majoria d'edat\nGuimerà celebra aquest cap de setmana el tradicional Mercat Medieval, que enguany celebra la seua 18a edició. Aquest espvi, que es converteix en un punt de trobada de tots aquells que estimen els costums i el patrimoni, estarà amenitzat amb música i teatre.\nEl 20è Campionat d'Espanya d'Eslàlom, a Ponts\nLa localitat de Ponts (Noguera) acull els dies 11 i 12 d'agost el 20è Campionat d'Espanya d'Eslàlom, que es celebra al municipi per primera vegada. A la competició participaran unes 260 persones procedents de Catalunya, País Basc, Galícia, Aragó i Madrid, entre d'altres.\nArranca l''Agratour', un bus que viatja per les festes majors\nL’Associació Agrat de Tàrrega ha organitzat per aquest estiu un servei d’autocars que recorrerà les diferents festes majors de la província de Lleida. Sota el nom d’'Agratour', el servei neix amb un doble objectiu: gaudir de les festes dels pobles veïns i evitar que la gent agafi el cotxe quan ha begut.\nEl museu Jaume Morera una exposició de l'AAVC\nL’Ajuntament de Lleida i el Patronat de la Fundació Privada AAVC (Associació d’Artistes Visuals de Catalunya – Hangar) han signat en els darrers dies un contracte mitjanÃ§ant el qual aquesta associació, amb seu a Barcelona, dipositarà la seva col·lecció d’obres al Museu d’Art Jaume Morera.\nAlcarràs passa les 'Nits a la fresca' amb música i monòlegs\nAlcarràs ha organitzat per les nits d'estiu d'aquest juliol i agost un cicle de música i monòlegs al carrer per tal de perllongar l'oferta lúdica a la vila més enllà dels actes propis de la festa major. Es tracta del cicle 'Nits a la fresca', que tindrà lloc els dissabte de juliol i agost, a més a més del 14 d'agost.\nEl 'patrimoni' d'Alcarràs, fotografiat pels propis veïns\nL'equip de govern d'Alcarràs, a través de la Regidoria de Patrimoni, posa en marxa el primer concurs de fotografia 'Una mirada al patrimoni', amb l’objectiu de potenciar, dinamitzar i donar a conèixer els diferents aspectes materials i immaterials de la vila a través dels ulls dels alcarrassins.\nS'inicia la programació de les Nits d'Estiu\nEl concert de la Banda Municipal de Lleida 'De la simfonia al pas-doble' inicia aquesta nit les actuacions musicals que es duran a terme a la plaÃ§a de la Llotja en el marc de les Nits d'Estiu. Les activitats s'allargaran fins al setembre.\nEl bus turístic de Lleida ja roda\nAutobusos de Lleida ha posat en marxa avui divendres i fins el 14 d'octubre el bus turístic. La campanya d'aquest estiu potencia especialment les visites al Castell de Gardeny, que estarà obert de dimarts a diumenge i tindrà entrada gratuïta pels usuaris del bus turístic.\nEls joves de la Seu 'patiran' INSOMNI aquest estiu\nLa Seu d'Urgell inicia aquest divendres 6 de juliol el programa INSOMNI Estiu 2012, un projecte que engloba més d'una quinzena d'activitats lúdiques, esportives i culturals per a l'oci nocturn, dirigides als i les joves de la localitat i comarca.\nEl Museu d’art Jaume Morera custodiarà una col·lecció de l’Associació d’Artistes Visuals de Catalunya\nXóan Anleo i Francesc Abad donen obres seves al Centre d'Art La Panera