Осінь в Непалі: Косів-Еверест | МапаКосів\n16.12.2019 Мандри далекі і близькі, Фотозвіти мандрівокПереглядів: 5 056\nОсінь в Непалі: Косів-Еверест\nЩо таке подорож? Коли вона починається і коли закінчується? І чи закінчується вона взагалі? Дорога, яка змією звивається то вгору то вниз, змушує не стояти на місці. Рухатися, значить жити. Рухатися, значить продовжувати гру. Дивитися широко розплющеними очима, вдихати на повні груди, насолоджуватися кожним моментом, кожною секундою прожитого життя. Здається, саме це і є справжньою свободою.\nПочинати щоденник в потязі – це вже традиція. Всі мої мандрівки починалися з потяга і в цьому є певна циклічність. Сансара. Цього разу я вирушаю в Гімалаї, але насправді ця мандрівка почалася задовго до того, як я сів в потяг.\nЯ звик швидко жити. На цьому клаптику землі стільки можливостей не встигнути реалізувати свою мрію, стільки прикладів розчарованих, злих людей, що іноді стає страшно. Часом у своїх дитячих мріях я втікав у внутрішню еміграцію від світу – кудись якнайдалі. А що в дитинстві могло бути далі за Гімалаї? Про Гімалаї я знав, що вони високі, неприступні і там живуть всілякі чудовиська. Коли підріс, ці знання доповнилися всілякими таємницями про Шамбалу, нацистів і НЛО. Цікавий набір знань.\nЗгодом, коли почав ходити в гори, в мій світ прийшли книжки про сходження в Гімалаях. Я їх читав і не міг зупинитися, одну за одною. І фільми – художні, документальні – все підряд. В мене складалося враження, що я вже всіх там знаю. Але Гімалаї залишалися чимось далеким і недоступним.\nЧерез деякий час мої знайомі почали їздити в Непал і привозити звідтіля неймовірні історії та крутезніфотки і я зрозумів – треба ставити мету і йти до неї. Я почав відкладати гроші на подорож. Через кілька років заощаджень, назбиравши потрібну суму, я почав шукати компанію і це виявилося найважчим: для багатьох людей, які навіть мали гроші, Непал був чимось далеким і недосяжним, інші погоджувалися, що треба їхати, але не зараз, а через рік, а через рік ставалися всілякі пригоди і доводилося відміняти поїздку. Так тривало десь 3 роки, допоки преЗЕдентом України не став Володимир Зеленський. «Хто його знає, що буде далі» – сказав я, і це переконало мого друга і партнера по багатьох мандрівках Володю – в червні 2019 року ми купили квитки до Катманду, і Гімалаї стали на крок ближчими.\nПотім була довга підготовка – фізична, збір інформації, коригування планів, постійні обговорення і т.д. Зійшлися ми на тому, що йдемо EBC – Everest base camp track – один з найпопулярніших у світі маршрутів – до базового табору Евересту зі сходженням на гору Кала Патар. Але є одне але: для того, щоб іти цей трек, потрібні квитки на ще один літак: Катманду – Лукла, а їх неможливо було знайти. 2 місяці ми шукали – на сайтах компаній, які літають в Непалі, на сайтах компаній, що продають квитки – все глухо. На початку вересня я нарив інформацію, що в Катманду ремонтують аеропорт і рейси перенесено в Рамечхап, тож довелося брати квитки Рамечхап – Лукла з включеним у вартість добиранням до Рамечхапу.\nКінець жовтня ставав все ближчим, і на душі було якось моторошно. Завжди важко вирушати в мандрівку, не тільки тому, що тебе може там щось спіткати. Це не найстрашніше. В мандрівці може здійснитися мрія, а як людина може повноцінно жити без мрії?\nАле ти підіймаєш важкий рюкзак, вдягаєш його на плечі, кажеш близьким «До зустрічі» і робиш найважче – перший крок. Кожен наступний буде набагато легшим. Колеса потяга вистукують свій звичний ритм, а я запрошую вас пережити цю мандрівку разом зі мною.\nВідпрацював день на роботі, зібрав рюкзак і в 17:55 прийшов на автостанцію. Дружина вирішила проводжати мене у Франківськ, що ж, буде веселіше. Потяг в 21:55 і, здається, ми все встигаємо, але автобус на 18:00 не приїхав. Фак! Я ж тільки вчора запитував про нього в касі і мене запевнили, що автобус буде. Гуцульська Індія, як же я тебе обожнюю! Виїздимо наступним о 18:45 і, о, Вішну, все встигаємо. На вокзалі нас вже чекають друзі, які теж вирішили провести мене. Хороша компанія – це завжди надихає. Заводжу сторінку в Telegram, де буду описувати свою подорож онлайн – всі підписються) Але, нарешті, приходить Час Ч і доводиться прощатися. 21:55 – потяг рушив на схід.\nВ 9:00 потяг прибув до Києва. З Володею я повинен зустрітися в 11:40, а це означає, що мені потрібно згаяти 3 години. Мені пощастило, в Київ їхав мій колега по музичному цеху Андрій, і ми чудово посиділи і поговорили про все на світі + ще й перекусили в «Пузатій хаті».\nПеред 12ю Володя приїхав на вокзал, і ми пішли на 14-ту колію, де якраз відправлявся експрес на Бориспіль. І тут «чорні лебеді» продовжили свої польоти – на колії поламався якийсь товарний потяг, загородивши нам дорогу, і ми близько півгодини простояли за 4 км від аеропорту. Слава Богу, все залагодилося і ми вчасно прибули. Але літак теж затримався) Для нас це було не найкращою новиною, адже це зменшувало час перебування в Дубаї. До речі, про Дубай: коли ми замовляли квитки, то взяли довгий конекшн – 14 годин, щоб погуляти по місту і піднятися на найвищий в світі хмарочос – Бурдж халіфа. Україна має з Еміратами безвіз, так що завдання було простіше простого. Нам так здавалося.\nАле оскільки рейс затримали, то прибули ми в Дубай після 22-ї і поки пройшли візовий контроль (достатньо швидко), поки добралися на метро до центру, поки поблукали по дубайському молу Бурдж Халіфа закрили і план зірвався. Саме місто вразило своєю вітринно-показушною красою, кількістю магазинів та цінами.\nОскільки ціна на готель в Дубаї дуже висока, ми вирішили ночувати на одному з пляжів – просто неба. Нагулявшись нічним містом, ми вирушили до Перської затоки, дорогою зайшовши перекусити в місцевий фастфуд. Кола в умовах еміратської спеки (навіть вночі!) була суперприємним бонусом. Зоряне небо, шум моря, купання в Перській затоці – чи можна придумати більш вдале завершення дня.? Так ми і заснули посеред пляжу в цьому дивному місті великих магазинів посеред піску.\nВночі здійнявся вітер, і десь біля 3ї стало прохолодно. Прохолодно в Дубаї – уявіть! Я вдягнув на себе все, що міг,і пробував заснути (більшість багажу з куртками і теплим одягом були в аеропорту, як ви здогадалися). Але постійно прокидався, адже поруч ходили всілякі п’яні постаті, самогубці через невдале кохання та інші веселі люди. Володя спробував піти поспати на лежаки біля готелю, але його звідтіля прогнали. Згодом ми дізналися, що за цю романтичну ніч на пляжі нас цілком могли забрати в поліцію. Весело)\nДесь біля 6-ї ранку я остаточно прокинувся, покупався в морі і ми вирушили в місто – в район Аль Фахіді. Фортеця Аль Фахіді була збудована наприкінці 19 століття і є найдавнішою спорудою в місті. Зараз в ній розміщений Дубайський національний музей (в який ми не потрапили). Добратися в Аль Фахіді можна на метро, що ми й хотіли зробити, але в п’ятницю в них свято і метро відкривається тільки в 10, а в 12 в нас уже літак. Тому ми взяли таксі (30 дирхам, близько 8 $) і успішно доїхали до дестинейшину. Походили, пофоткали – район дуже колоритний, люто рекомендую відвідати. Нереальний контраст, в порівнянні з бетоном, склом, бутіками і позерством Дубаї. Забігли в ресторанчик з пакистанською їжею – верррррррррріспайсі (виявляється, це було тільки тренування), перекусили і за ті ж 30 дирхам доїхали на таксі до аеропорту.\nТам ми швиденько пройшли паспортний контроль і в 12:20 вже були в повітрі – курс на Катманду. Переліт тривав 4,5 години, а, отже, я зміг гарно виспатися. А от в аеропорту Катманду розпочався справжній квест… Коли ви заходите в аеропорт, в приміщенні бачите кілька черг і потрібно зрозуміти, в яку ставати і що робити. Я тут напишу коротку інструкцію, як правильно діяти (а не так, як ми зробили).\nСправа стоять автомати, де ви повинні заповнити інформацію на візу, а біля автоматів лежать карточки arrival information – їх теж беріть і заповняйте. Після заповнення інфи в автоматі ставайте в чергу на оплату візи – ми взяли 30-денну і заплатили по 50 доларів з людини. Після оплати – переходьте в чергу на паспортний. Там ви кажете «Намасте», даєте талон про оплату візи, arrival information, яку ви заповнили. Після розмови з прикордонником ми пройшли металодетектори і пішли шукати рюкзаки. Слід сказати, що даний квест супроводжується хаосом, нічогонезрозумілістю, шумом і постійною міграцією груп китайців. Це все ви отримуєте безкоштовно, як бонус.\nРюкзаки ми, зрозуміло ж, не знайшли. На отриманні багажу в Катманду повний хаос – гори сумок, чемоданів, рюкзаків та іншого багажу. Після тривалих пошуків наші речі все ж знайшлися – їх хтось закинув у куток, адже ми довгий час отримували візу, і прибули нові рейси з новим багажем. В аеропорту можна пройти посвяту в атмосферу хаосу, а саме це слово в мене асоціюється з Катманду. Якщо ви не зможете звикнути до цієї атмосфери – ви місто не полюбите. Добре, що я з України, – хаос наше все)\nКвест продовжується, і ми вирушаємо в місто в пошуках таксі. І не просто таксі, а таксі, яке довезе нас в Тамель за 5 доларів. Тамель це така резервація для туристів в Катманду. 3й таксист погодився на наші умови – нам впреше повезло, але… Але ми все ще не розуміємо, що ми в Азії. Дорогою таксист агітував поселитися в інший готель, а не в той, який ми забукали, впарював нам гідів, портерів, транспорт до Рамечхапу і ще всіляку всячину. Ми були стійкими. Приїздимо, вигружаємо рюкзаки і він нам каже «З вас 10 доларів – з тебе 5 і з тебе 5». Не на того напав – Володя йому виписав такого, що він перестав сперечатися, взяв 5 доларів і ми розійшлися кожен у своєму напрямку. Розвести білошкірих лохів не вдалося – яка журбинка…\nПоселилися ми в готелі Atlantic, розклалися, помилися і вйо в місто – требаперекусити. Перше, з чим ти стикаєшся в Катманду – це зграї скутеристів, які їздять попри пішоходів, сигналять, обминають машини, машини сигналять їм, сигналять тобі, назустріч йде група китайців і ти одразу ж губишся у хаосі. Але до цього виру звикаєш. Або ні. Зайшли в перший ресторан з локальною їжею і понаїдалися, як на забій. Місцева їжа дуже перчена – майте це на увазі. Потратили ми біля 1300 рупій з людини – по 11 $. Курс рупії до долара коливається і становить близько 120 рупій за долар. Тому будь яку суму в рупіях діліть на 100 і матимете суму в доларах. Або, якщо ви супер математик, діліть на 120 і матимете точнішу суму)Залишилася одна важлива справа – добратися до ліжка і добряче виспатися. На добраніч!\nПоспали до 9-ї – Щастя є, це факт! Яке ж це кльове відчуття – виспатися! Поснідали і попрямували до інфоцентру по дозволи, адже йдучи до базового табору Евереста, ви повинні заплатити за вхід в парк Сагарматха і придбати перміт. В інфоцентрі нам сказали, що краще це все купити на треку, і ми вирушили назад до Тамелю – шукати офіс авіакомпанії Summit Air, адженампотрібно в 2й ночісідати в автобус, якийвезтиме нас до Рамечхапу, звідки в нас літак до Лукли. Офіс ми не зайшли, тому вирішили подзвонити і за 3м разом таки додзвонилися – нам сказали, що всю інформацію (місце зустрічі, номер телефону водія і номер машини) скинуть на емейл. Дивно якось тут все працює. Якби ми не подзвонили – квитки могли «згоріти», чи як?\nПісля цього ми пішли пообідати в ресторан з європейською (менш перченою) кухнею; правда, обід нам вартував трішки дорожче – по 1500 рупій (13 $) з людини (це вже в кінці подорожі я зрозумів, як і де можна наїстися на 600 рупій). Володя, як бачить наклейку TripAdvisor (Порадниця!) одразу туди й прямує. Прямую і я)\nДалі поблукали Тамелем – це справжній клондайк неоригінального спорядження за супердоступними цінами. Тут ви можете знайти підробку на будь який смак. Тут всі ходять в одязі з надписом The North Face. Мені пригадалися 90-ті, коли в нас всі ходили з трьома полосками і священним надписом Adidas. Як співали ТНМК «в кожного доктора своя доктрина».\nВолодя шукав штани і продовжив гуляти по району, а я пішов в готель, помився, зібрався і записав сьогоднішні події в щоденник. Далі вечеря, в 1й ночі підйом і на нас чекає черговий квест – добратися до Лукли. Повідомлення з даними водія, як не дивно, прийшло. З Богом!\nПрокинулися, допакувалися і пішли на місце, куди по нас повинен був приїхати автобус. Hotel Atlantic розташовується за 100 м від зупинки, тож нам далеко йти не довелося – дуже зручно. На місці вже чекали групи туристів, по яких приїздили різні машини, а нашого водія, Тенцінга, все не було. В 2й я йому подзвонив – каже: «Буду через 10 хвилин». Взагалі, в Непалі з пунктуальністю в людей якось не склалося. Попри увесь хаос дорожнього руху, натовипи людей і скутерів, непальці ніколи нікуди не поспішають. Вони повільно їдять, повільно ходять, запізнюються, адже не поспішають і сплять вони теж повільно.\nНарешті, з півгодинним затриманням (Україна, дякую тобі, що підготувала мене до цього!) автобус прибув, і ми полетіли в Рамечхап. Саме так, полетіли, адже водій розвинув таку швидкість, що їздою це назвати важко. Напевно, він був фанатом МіхаеляШумахера (який прокинувся після коми). А додавшидо швидкості постійні серпантини, вбиту дорогу і невиспаність – отримаєте фантастичний коктейль мого стану. В 5:40 ми були в Рамечхапі, слава Богу! Швидко забрали речі і побігли чекінитися. Тут на нас навалилася вся дійсність Непальської глибинки – виявляється, той хаос, який панує в Катманду, це ще не хаос. Ніхто не говорить англійською, зал очікування більше схожий на курник, п’яний сек’юріті і ще багато-багато іншого. Summit Air теж фестивалить – дівчину з Фінляндії, яка вже була зачекінена на рейс, переклали на наступний (коли вам кажуть, що ви полетите через півгодини – це може означати все що завгодно – 5 години, або й кілька днів. На щастя, фінку посадили на рейс «всього» через 3 години). Наш багаж розвернули, не загрузили в літак і прилетівши в Луклу, замість того, щоб вирушити на маршрут, ми 3 години очікували на рюкзаки. Добре, що в Луклі є багато всіляких кафешок з чаєм і несмачною піцою. До речі, європейські страви непальцям крайньо не вдаються, тому рекомендую споживати локальну їжу.\nАеропорт імені Тенцінга-Хілларі (Лукла). Збудований 1964 р. під наглядом сера Едмунда Хілларі. Посадкова смуга 527 м з 11.7% кутом нахилу. За версією HistoryChannelце найнебезпечніший аеропорт світу за останні 20 років (остання катастрофа трапилася в квітні 2019 року). Саме з цього місця стартують більшість людей, які прямують до Евереста.\nНарешті, багаж довезли! В Луклі купили дозвіл на трек – 2000 рупій (18 $), зареєструвалися і вйо до горбів! Точніше вниз – за день нам потрібно скинути близько 400 метрів і потрапити в Пакдінг. 3 години – іми вже на місці. Вчимося вибирати лоджії – заходимо в першу, яка сподобалася (Snowland)і селимося (500 рупій з людини, 4 $). Помилися (в кімнаті є душ і туалет – далі такого вже не буде), поїли і спати. Завтра зранку вирушаємо в Намче. Домовилися вставати в 6:30, снідати і в 8:00 вже бути на маршруті. Такого плану ми і дотримувалися цілу подорож.\nПрокинулися в 6й, зібрали рюкзаки, поснідали, розрахувалися на ресепшині (я заплатив 3165 Rs за все, 26 $). В лоджіях розплачуєшся перед виселенням, в рахунок включено все, що замовляв – душ, інтернет, їжа і т.д. Непальці погано рахують – вас можуть або надурити, або назвати меншу суму, тому рекомендую вести паралельний підрахунок того, що в замовляли. До речі про ціни – їжа коштує десь під 1000 Rs (8 $), хоча можна вкластися в меншу суму, якщо захотіти. Інтернет – 500 Rs за день (4 $). Душ з гарячою водою – 500 Rs, зарядка батарейки – 200 Rs – 1,5 $ (павербанки вирішують).\nВ 8:00 ми вже на маршруті. Спочатку дорога йде рівною стежкою з мінімальними наборами. Це насторожує, адже ми сьогодні повинні набрати 600 метрів висоти. В Монджо знаходиться вхід в парк Сагарматха, де потрібно заплатити за вхід 3000 Rs (25 $). Десь з годину ми стояли в черзі, можливо, був сенс вийти раніше, щоб не чекати. Зате поговорили з цікавими людьми – американкою, хейтеркоюТрампа і непальцем, який вчиться на дипломата. Він розповів трішки про політичну систему Непалу: зараз це федерація, а при владі в них комуністи – одразу відчувається близькість Китаю. Багато непальців люблять Китай і ненавидять Індію. Кажемо, щоб був обережний з цими комуністами – ми в Україні їхню благодать досі відчуваємо, і рушаємо далі – квитки в парк ми вже купили.\nСправжній підйом почався перед мостом Хілларі, який веде до Намче. Підвісний міст Хілларі – найвищий з підвісних мостів на треку до базового табору Евереста. Його висота становить 135 метрів і протікає він понад “молочною” річкою Дудх Косі. Міст чудово прикрашений непальськими молитовними прапорцями, що неначе промовляють: “Молися перед тим, як його перейти”. Висота дійсно вражаюча, особливо коли назустріч йде караван яків,або портер,якийпереносить на собі увесь світовий торгівельний центр.\nОтут вже почали даватися взнаки і висота, і важкість рюкзака, і стрімкий набір – чудовий коктейль. Зате після мосту вперше відкрився вид на Еверест, а краєвиди, як відомо, мотивують. Поволі йдемо та співаємо інтерпритації народних пісень під місцевий контекст, розповідаємо анекдоти – щастя є!\nПеред Намче черговий чекпойнт, вже 3-й. І він розташований в «правильному» місці – стрімкий набір досить таки вимотав, тож зупинка була доречною. Отримавши сили на останній ривок, ми попрямували до Намче Базару – столиці шерпів. В містечку дуже багато готелів, достатньо пристойних і здатних забезпечити комфортне проживання. Трішки вище за Намче є аеропорт, проте туристи ним не можуть скористатися, щоб місцеві люди мали як заробити рупійчину. В суботу зранку відкривається базар, куди сходяться люди з усіх околиць, проте ми так і не змогли на нього потрапити. А ще в Намче можна купити колу за 150 Rs (1 $) – далі буде в рази дорожче.\nСтомлені, ми хотіли якнайшвидше поселитися в готель, але скрізь не було вільних місць. Але хто шукає, той знаходить – в лоджії Nirvana були вільні місця, з видом на гори, тож ми там поселилися на 2 ночі. Пообідали, повечеряли і спатоньки – завтра в нас по плану радіалка в Кумджунг з гарним настроєм і чудовими краєвидами. Молюся про погоду)\nЦієї ночі я практично не спав. В кімнаті було нормально, але за вікном півночі лунали якісь дикі співи і танці. Зате відчув себе в середовищі іншої культури. Сніданок ми замовили на 7 ранку, швидко з ним справилися і вийшли на маршрут. Сьогодні по плану прогулянка до готелю Everest view і далі – в село Кумджунг. Одразу з Намче треба валити вгору – дуже стрімкий набір, зате які краєвиди відкриваються: внизу, амфітеатром розкинулася столиця шерпів, над нею, немов стіни, здіймаються вгору засніжені гіганти, а понад цим всім кришталево чисте небо. Неймовірна краса!\nЧерез дві години після старту ми були біля готелю. Звідси відкривається чудовий краєвид на Ама Даблам, Лхоцзе, Нупцзе і на сам Еверест. На це можна дивитися вічно. Але вітер перериває медитацію, і ми продовжуємо рух до Кумчжунга. Заходимо в село, а там діти грають на гітарі – як на замовлення) Не втримався – беру гітару в руки і граю. Шерпам сподобалося)\nПісля цього ми забігли в тіхаус, я замовив курячий суп за 300 непальських гривень. Супчик такий собі, але перекусити щось треба. Далі йдемо шукати Hillary memorial view point. В інтернеті пише, що в’ю поінт розташований на висоті 4000 метрів, але де саме – загадка. Питаємо в місцевих – з ними важко порозумітися. Один вуйко, відповідаючи на наше запитання про точку Хілларі, показав нам на всі 4 сторони – це Кумджунг, крихітко) В пошуках ми зайшли в сусіднє село – Кхунде, де й побачили вказівник до нашого дестинейшина. Володя каже, що ніколи не потрібно здаватися, і ця ситуація ще раз підтверджує – nevergive up!\nНа підйомі було достатньо важко – 4 тисячі даються взнаки, але піднявшись, ми опинилися просто в медетативному стані – цю красу важко описати. Годину ми сиділи і насолоджувалися самотністю посеред цієї величі, почаювали, поговорили з місцевим круком, який прилітав у гості. Перед нами Ама Даблам. Важко уявити більш ідеальні форми. Самі непальці називають Ама Даблам найкрасивішою горою в світі. Маттерхорн з Ушбою, звичайно ж, можуть сперечатися, але для чого це робити? Сидимо на оглядовій точці понад Кхунде і спостерігаємо цю красу. Висота 4000, вітру практично немає, як і туристів – унікальний момент. Навколо гори, могутні, красиві, виблискують, вкриті білими мантіями, але мій погляд спрямований тільки в одному напрямку. Здається я закохався…\nСпускалися ми іншою дорогою, через Сянгбоче, попри аеропорт і гелікоптерний майданчик. Близько 16:00 були в лоджії, а далі – звичні процедури. Я помився, поправ в умивальнику речі, розвішав їх. До речі, рекомендую використовувати будь-яку можливість попрати речі – чим вище, тим важче буде це робити. Обід сьогодні не замовляв – переходжу на режим економії) Ми трішки скорегували свої плани і вирішили завтра піти в Пангбоче, замість Дебоче – то вийде трішки далі, але післязавтра буде простіше збігати до базового табору Ама Даблам. Ну що ж, до зустрічі завтра!\nСьогодні по плану ми повинні дійти в Пангбоче, а це 500 метрів набору – терпимо. В 8:20 вийшли з лоджії і попрямували дорогою в сторону Тенгбоче. Спочатку була чудова траверсна стежка, практично без наборів, але після Кумджунга ми стрімко почали скидати висоту і це означало одне – потрібно буде надолужувати. Перед Тенгбоче почався стрімкий набір, і тоді я зацінив свої вранішні пробіжки – в-витривалість. Багато туристів на цій ділянці просто вмирають, а я так, підумирав) Взагалі, трек EBC не з найлегших, томуготуватисядоньогопотрібно, а біг – найкращапідготовка.\nВ 12:15 ми в Тенгбоче. Тут розташований головний буддистський монастир регіону Солокхумбу. Погулявши трішки ним, ми зайшли в тіхаус, де перекусили типукурячим супом та випили чайок зі снікерсом. З набором висоти ростуть і ціни в меню. Взагалі, висота – цікава річ: з набором висоти люди стають якісь більш ліниві, дратівливіші, тому важливо себе контролювати – самоаналіз в таких випадках допомагає. В тривалих мандрівках виникає т.зв. «синдром намету», коли люди, перебуваючи тривалий час в обмеженому просторі, починають злитися один на одного через дрібниці, влаштовувати сварки на рівному місці і т.д. Про такі речі потрібно знати і їх варто обговорювати перед поїздкою, щоб уникнути конфліктних ситуацій в складних обставинах. А конфлікти будуть – повірте мені.\nТрішки відпочивши, ми рушили далі до Пангбоче. Дорога звивається вздовж річки, спочатку скидаючи, а згодом набираючи висоту. Сьогодні хмарно, тому мало фотографую. Але одна картина мені врізалася в пам’ять – на задньому плані величні гори, які проглядається крізь хмари, на середньому плані виблискує дах монастиря Тенгбоче на фоні Гімалайських гігантів, а на передньому – річка та міст через неї, по мосту йде караван яків. Дуже мальовничо! Масштаби тут дійсно вражаючі – схоже на Кавказ, але все неначе ближче – рукою подати. В 15:00 ми були в Пангбоче, поселилися в лоджію – все стандартно (знову ми не вібіранчєлиси і поселилися в 1шу, яка попалася). В лоджії ми домовилися про безкоштовну зарядку мобілок – це плюс. А ще тут є апарат з фільтруванням води – 1 л коштує 70 Rs – 60 центів(звичайна вода коштує 250 рупій за літр, 2 $). Взагалі, в Гімалаях з водою цікава річ – тут у воді зі струмка є всілякі бактерії, тому просто пити воду не рекомендується, її потрібно фільтрувати і знезаражувати. Є кілька варіантів: фільтрувати воду спеціальною лампою, фільтром і знезаражувати спеціальними таблетками. Спочатку ми думали про купівлю фільтру чи таблеток, але пізніше вирішили не морочити собі голову і просто купляти воду. Якщо в Катманду пляшку води можна купити за 20 Rs (16 центів), то на висоті її вартість може доходити до 300 Rs (2,5 $). Тому Думай! Те! Як казав класик)\nПрокинулися – за вікном туман, нічого не видно. Багато хто відмовився б від треку, але ми не з цукру – сьогодні в нас радіальний вихід в базовий табір Ама Даблам і в 8:00 ми були вже на маршруті. Пройшовши по Пангбоче, розпитали, скільки тут коштує вода – 150 Rs (в лоджії 250 Rs, або 70 Rs за фільровану), туалетний папір – 250 Rs (70 гривень!).Дорога до базового табору зовсім не позначена, тому орієнтуємося по OsmAnd. Спочатку спускаємося до річки, переходимо на інший бік і починаємо підйом – далі тільки вгору. В цей момент почало розпогоджуватися –хмари розійшлися, і до обіду була просто неймовірна погода. Чим вище підіймаємося, тим красивіші панорами – такий закон гір. На всі 360° нас оточують шеститисячники, а на півночі видніється стіна Нупцзе, з-за якої нам підморгує Еверест. А ось хмари розступилися, і перед нами постала красуня Ама Даблам – я таке бачив лиш в кіно. В неї реально можна закохатися! До речі, місцеві називають Ама Даблам найкрасивішою горою в світі. З цим, звичайно ж, не згідні ні Ушба ні Матерхорн, але те, що Ама вражає – факт.\nЧим далі ми наближалися до цієї гори, тим краєвид ставав все більш казковим. В один момент я не витримав і просто сів на землю спостерігати це чудо. А ще ж потрібно пофоткати і зняти відео!Життя не вистачить, щоб все встигнути!\nБлизько 11-ї ми були в базовому таборі. Тут повно різнокольорових наметів – десятки альпіністів хочуть зійти на цю вершину. А ми цього разу не йдемо на сходження, а просто насолоджуємося красою, спостерігаємо, думаємо про вічність. Кожен про свою. Підійшов офіцер базового табору і почав застерігати, щоб ми не йшли вище – то тільки для альпіністів з пермітами. Ми й не збиралися) Поговорили з ним про сходження, про Непал, про Еверест. До речі, офіцер 3-чі нам сказав називати цю гору не Еверест, а Сагарматха (з непальської «Вершина неба»). Це так, як в нас дискусія щодо того як правильно – Піп Іван чи Попіван (і тут паралелі з Гуцульщиною). Посидівши годинку в базовому таборі ми почали спускатися. Дорогою зустріли українців Олега і Олену, з якимо познайомилися біля готелю Everest view. Приємновідчуватищосьріднетакдалековіддому. Доречі, українцівнатрекудужемало. Ми бідна країна і все таке, але найбільша кількість, за нашими спостереженнями, це туристи з Польщі – не найбагатшої країни. Є в них якийсь особливий дух мандрівництва і є чому повчитися… На спуску погода почала псуватися, захмарилося, але нам вже це не страшно. На вечір нехай хмариться)\nВ 14:45 ми були в лоджії. Душ тут коштує 500 Rs, умивальник не в туалеті, а в коридорі, тому помитися достатньо важко. Всі умови для того, щоб туристи замовляли душ. Але є кружка, туалет, вологі серветки і все чотко. Г-гігієна. Правильною стратегією буде брати душ в день, коли прийшов в лоджію (якщо в ній селишся на кілька днів) і тут же прати речі.\nДалі звичайний розпорядок: пообідали, повечеряли, я почитав Біблію, записав сьогоднішній день в щоденник і спати – завтра на нас чекає Дінгбоче.\nЗа вікном чудова погода, як на замовлення, або ж як компенсація за безсонну ніч. А не спали ми через те, що півночі по лоджії бігали щурі. Хоча здавалося, що то бігають кабани.\nРанок ясний, але достатньо прохолодний. Правда це тільки до того часу, як вийшло сонце – включили пічку. Стартували ми в 8:10 , а вже в 10:40 були в Дінгбоче, висота 4300 м. Байдикувати не варіант, тому Володя почав придумувати всілякі авантюри. Був варіант іти в Чукунг, але оскільки вже завтра ми прямуємо туди, вирішили прогулятися на гору Нангкарчанг, яка знаходиться прямо понад Дінгбоче. Уявіть: в Європі 5-тисячників немає, а тут виходиш з села, трішки пройшовся вгору – і маєш в активі 5-тисячник. На вершину ми не заходили, а досягнувши висоти 4700, попили чайку з уже традиційним снікерсом, посиділи трішки для акліматизації.\nПеред Дінгбоче закінчується мережа – далі не буде ні зв’язку, ні інтернету. Треба попередити родичів, що наступні дні я не буду в мережі. Спускаючись, я пройшовся трішки в сторону Пангбоче зловити мережу. Заледве зловив. Понаписував повідомлень, попрощався і повернувся в лоджію. Сучасній людині важко опинятися поза мережею – чи є життя поза інтернетом? В лоджії прийняв холодний душ, поправ одяг – сподіваюся, це все висохне до післязавтра. Ввечері стандартна програма: вечеря, запис в щоденник і спатки. Підйом теж стандартно – в 6:30. Режим. Захід сонця потішив чудовим світловим шоу – таке тут рідкість.\nСьогоднішній день був найважчим з усіх, проведених в Непалі! Вже за традицією я не спав півночі. В 6:30 ми встали, зробили чай в термоси, поснідали і в 8:05 були на маршруті. Для того щоб економити, ми не купляли чай, а взяли з України пакетики, кип’ятили воду і заливали чайок в термос. А от сублімати ми не брали. З одного боку це полегшило нам рюкзаки, а з іншого – якщо ти не купуєш їжу в лоджії, то проживання коштує не 500 Rs, а 2000 Rs (не 4 $, а 17 $).\nЙдемо в сторону Чукунга. Спочатку ми набрали 400 метрів висоти до села, дійшли туди трішки швидше, ніж за 2 години. Далі – базовий табір Айленд-піка. До нього було ще 7 км і 300 метрів набору висоти. І ось тут мене почала ловити горняшка: голова болить, кожен крок дається з надзусиллями, хочеться вернутися назад і здатися. Навколо величні гори, стіна Лхоцзе прямо над нами – до неї просто рукою подати, але куди там, мені ці гори взагалі ні до чого і взагалі я тут останній раз. Принаймні я так думав в той момент.\nЗ такими муками в 12:35 ми дійшли до базового табору – висота 5065 метрів. Тут мене «накрило» ще більше, Володя теж не в кращому стані. Не затримуюся тут: п’ю чай і починаю спускатися вниз. Не попускає. Всі групи, які спускаються вниз, роблять це мовчки – вбиті. Всі. Але є одне але – всі спускаються в Чукунг, що з логістичної точки зору дуже розумно, а нам потрібно ще 5 км йти до Дінгбоче. Дорога назад – пекло, йду на автостопі. В 16:30 ми в лоджії і я відчуваю, що ловлю джекпот у вигляді застуди. Весело. Замовляю чікен суп, п’ю фервекс і після цього залажу під ковдру і трохи дрімаю. В 7й вечеря і далі спати.\nПідсумок сьогоднішнього дня: 24 км, набір висоти 700 метрів, повністю виснажені, болить голова – повний фарш. Помилкою було те, що такий довгий трек ми вклали в 1 день. 24 км по Карпатах це ок, але 24 км на висоті більше 4 тисяч метрів з набором висоти ще 700 метрів – погана ідея. На базовий табір Айленд-піка краще йти з Чукунга – так буде менша відстань і менший набір висоти. Плюс Чукунг розташований на висоті 4700 і у вас буде краща акліматизація. Як сьогоднішня авантюрапозначиться на наших організмах, побачимо завтра…\nСтандарт – 6:00 я прокинувся, 6:30 подзвонив будильник, ми повилазили з-під ковдр, зробили чай, поснідали і близько 8ї були на маршруті. Сьогодні я, нарешті, виспався (слава фервексу!) і почуваюся значно краще – не захворів.\nБлизько 4-ох годин ми потратили на перехід з Дінгбоче в Лобуче. Рель’єф навколо стає все більш суворим, травичка, практично, відсутня, тут домінує гірська порода. Перед Лобуче ми піднялися на перевал Тхок Ла – за ним розміщені меморіали, присвячені загиблим в Гімалаях альпіністам. Їх тут дуже багато і, як каже Володя, ще є місце для нових. Ось меморіал Скоту Фішеру, який загинув в трагедії 1996 року, про що знято фільм «Еверест». А ось меморіал, на якому згадано українця Владислава Терзиула, який загинув в 2004 році на Макалу.\nВ 12:35 ми в Лобуче, висота 4900 метрів. Тут все значно дорожче, ніж в Дінгбоче – майте це на увазі! Якщо в Дінгбоче в магазинчику ми купували воду за 100Rs, то тут найдешевша вода коштує 180 Rs.\nПравильна акліматизація відбувається «пилкою» – ходиш вище – ночуєш нижче, а тому, поселившись в лоджії «Mother earth»в Лобуче, ми прогулялися до італійської дослідницької станції «Піраміда», висота близько 5000 метрів. Ця станція (італійський Білий слон в Гімалаях, ха-ха) є одночасно і готелем, досить популярним серед туристів. Попили чайку і спускаємося в Лобуче. В 18:30 вечеря і спатки, а завтра ГоракШеп і сходження на Кала Патар! Невже це станеться так скоро? Мандрівка пролітає просто з космічною швидкістю, я навіть не встигаю зорієнтуватися в часі…\nВ 07:55 ми вже були на маршруті, покищо це рекорд. Кімната в Лобуче була найтеплішою з усіх, в яких ми спали до цього, респект готелю «Матінка земля». Набір до ГоракШепа не такий великий – 200 м, але йти було досить важко. Спочатку ми прямували долиною, з усіх боків оточеною гірською породою, потім почали набирати, видерлися на хребет і потрапили в царство каміння. Жодної рослинки, тільки камінь, тільки хардкор. Для мене це була найважча ділянка сьогоднішнього дня. Нарешті в 10:25 ми дійшли до ГоракШепу – Алілуя! Це поселення є останнім на шляху до Евереста і знаходиться на висоті 5100 м. Заселившись в лоджію з оригінальною для цього регіону назвою «Будда», розклавши речі, ми зібрали малі рюкзаки і вирушили на гору Кала Патар – ключ нашого маршруту. З цієї вершини відкривається неймовірний вид на Еверест, Пуморі, Нупцзе, льодопадКхумбу та інші Гімалайські вершини. На гору ми вийшли трішки швидше, ніж за 2 години з моменту старту. Йти було досить важко, адже ГоракШеп знаходиться на висоті 5100, а вершина Кала Патар 5600 з хвостиком, тобто нам потрібно було набрати ще 500 метрів. По вертикалі. Те, що ми побачили на вершині, компенсувало всі наші страждання: прямо перед нами могутня стіна Евереста і Нупцзе, десь з-за Нупцзе виглядає Лхоцзе, а поміж ними льодопадКхумбу – найстрашніше місце на всьому маршруті на Еверест. А он там, в самому низу, чудові зелені озера. Я не хотів спускатися з вершини, навіть попри вітер – там, однозначно, місце сили!\nТут варто зробити паузу і розповісти лайфхаки по сходженню на Кала Патар. Є кілька варіантів сходження: вихід вдосвіта, щоб застати схід сонця, але, оскільки Еверест знаходиться на схід від Кала Патар, то одразу після сходу ця сторона буде засвічена. Інший варіант – сходження після обіду, щоб застати захід сонця. Цей варіант спочатку планували і ми, адже побачити могутні Гімалайські вершини залиті помаранчевим світлом означає зірвати джекпот. Але ближче до обіду почали збиратися хмари, отож інтуїція підказала нам стартувати asquickaspossible. І ми не прогадали – після обіду все захмарилося і бажаючі зірвати джекпот були в програші.\nМи сиділи під вершиною, заховавшись від сильного вітру, і безкінечно фоткалися. Я ніяк не міг зупинитися – зняв одну панораму, другу, третю. Скільки разів я роздивлявся фото з цієї точки в інтернеті, а зараз я стою на цьому ж місці! Вживу. В це було важко повірити. Сама вершина Кала Патар знаходиться трішки вище місця, де фоткаються туристи, до неї потрібно підлізти по скелях. Ось Володя вже на вершині – там достатньо вузький гребінь і є куди падати. Фоткаю його і думаю, що не полізу на вершину – сильний вітер. Але якщо я цього не зроблю – я ж не пробачу собі. Збираюся з духом, пару секунд і я на вершині! Відчуття просто неймовірні! Вітер лютий – дуже холодно, то ж я спускаюся і знову ховаюся за камінням. Володя йде вниз, а я ще залишаюся на кілька хвилин. А так хотілося там залишитися надовго, можливо, навіть навіки. Але потрібно спускатися, ми завжди спускаємося, ми завжди приречені повертатися до тієї точки на поверхні земної кулі, яку називаємо домом.\nЗавтра по плану вихід до базового табору Евереста і спуск вниз – якнайдалі. Вже кілька днів поспіль ввечері я відчуваю головний біль і біль в горлі, тож для профілактики я п’ю фервекс і стрепсілз. На ранок стає дещо легше. Висоти близькі до 5 тисяч мені даються важко. Але скоро, на щастя (це я зараз так думаю), ми будемо спускатися вниз. Сьогоднішній день вкотре довів, що мрії збуваються. До завтра!\nСьогодні була найгірша ніч з усіх, проведених в Гімалаях. Висота 5100, надворі мороз і шалений вітер, а в готелі тонкі дерев’яні стіни. До цього ще бонусом ішли найтонші ковдри з усіх, які я бачив в Непалі. А ще наш дурнуватий азарт. Ми з Володею вирішили, що пройдемо увесь трек, не використовуючи спальники. І до цього, по суті, спальники і не потрібні були. А от в ГоракШепівони знадобилися б. Азарт – страшна річ. Інколи він дозволяє досягнути поставленої цілі, а інколи призводить до трагедії. Як от на Евересті, коли клієнти, які заплатили по 60 тисяч доларів, не вкладаючись в графік досягнення вершини, відмовляються повернутися назад, ризикуючи своїм життям і життям гідів, які їх супроводжують. Пам’ятаю, як йдучи на Монблан, в притулку Валло в мене розболілася голова. Але я не розвернувся, на пішов вниз, чим наражав на небезпеку всю команду. Хоча тоді я цього не розумів.\nЗранку зібралися, поснідали, склали рюкзаки (великі залишили в лоджії в комонрум, адже виселення в 10й, а самі йшли з малими, як ми й робили на всіх радіалках) і вирушили до базового табору Евереста. Чесно кажучи, я думав, що ночівля на 5100 зробить нашу акліматизацію залізобетонною – та де там! Для того, щоб організм звик до висоти, потрібно значно більше часу. Йшлося важко, постійно ставав відпочивати, боліла голова. Ну їх до біса, ці висоти!\nЧерез півтори години ми були на місці. Цього року всі експедиції, які прямували на Сагарматху і Лхоцзе завершені – нікому не вдалося досягнути вершини, а тому наметів альпіністів ми не побачили. Зате повністю відчули всю енергетичність цього місця: походили біля льодопадуКхумбу, погуляли поміж сераками, подуріли, полазили і почали спуск. Сьогодні ми повинні скинути висоту до 4300 і ночувати в Дінгбоче.\nВ 11:45 почали спуск з ГоракШепа. Царство перед Лобуче це звичайно ж лютий треш. Ми часто відпочиваємо, говоримо з місцевими портерами. Володя каже, що це хлопчики, які погано вчилися – тому і носять вантаж за гроші. А я йому відповідаю, що вони погано вчилися, зате хоч щось отримують, а ми носимо вантаж безкоштовно) Дорогою забігли в ресторан в Лобуче, пообідали, підзарядилися і далі вниз. Зі скиданням висоти сил ставало все більше і це суперкруте відчуття. Неначе стаєш супергероєм)\nВ 16:20 ми вже в Дінгбоче в лоджії. Наш славетний спуск був оповитий туманом, тому його ніхто не бачив. Зате його бачили ми, і це був тріумф. Однозначно. Завтра по плану радіалканаЧукугРі і ще одна ніч в Дінгбоче.\nСьогодні в нас «лишній день». Це дуже цікава історія: коли ми планували свій маршрут, то «загубили» 28 жовтня, а моя мама, якось у фб пише: «а де 28ме?». Ой))) Отже в нас виявився додатковий день на треку, і ми вирішили його витратити на сходження на Чукунг Рі.\nВ 5й ранку я вже проснувся і вирішив надіслати повідомлення додому, що зі мною все ок. В самому Дінгбоче немає мережі, але за 700 метрів від села є поворот, де загорається така бажана буква «Е». Я виліз на горб, написав повідомлення мамі та Ані (до речі з ГоракШепу я також пробував щось написати – але мені висвітлювало, що повідомлення не доходили. Насправді ж вони доходять – майте це на увазі) і побіг до Лоджії – в нас сніданок на 6:30. Поснідали, зібралися і в 7:45 ми на маршруті. Через 1:40 сидимо в Чукунгу, відпочиваємо, п’ємо чайок і обговорюємо можливий маршрут підйому. Досить важко орієнтуватися, тому вирішили довірити свої душі та тіла OsmAnd. Набираємо висоту – голова на диво не болить. Чудо! Нарешті можна сповна насолодитися величчю гір. А тут є на що дивитися.\nПісля 5300 м починаємо стрімкий підйом по вкрай розваленому гребеню. Підіймалися вгору правим краєм і це була помилка: потрібно лізти по «живих» каменях понад урвищем. А падати там є куди. Одразу скажу лайфхак – підіймайтеся з лівого боку гребеня, там значно пологіше і не потрібно лазити.\nО 13:00 ми на вершині, на висоті 5551 м. Володя пробує вилізти трішки вище, щоб на GPS висвітилися 4 п’ятірки, але вже немає куди. Яку ж неймовірну панораму ми побачили – годі й уявити. Перед намистіна Лхоцзе, засніжені Гімалайські вершини, а в центрі картини Ама Даблам. Анбелівебл! Традиційний фотосет на вершині, і, на моє прохання, потрохи починаємо спускатися. В 15:00 ми в Чукунгу. Заходимо поїсти суп і продовжуємо йти вниз. Якою ж іншою була ситуація в порівнянні з суботою! Йшлося надзвичайно легко, навіть попри те, що за день ми набрали 1300 метрів висоти! А-акліматизація. Вона працює! Правда, не зрозуміло, для чого вона мені тепер – завтра ми спускаємося в Намче і прощаємося з високогір’ям. Напевно, в цьому є якась закономірність – часто в житті ми отримуємо те, що нам вже не потрібно… Гімалайські велетні виблискують нам, неначе прощаючись. А попереду туман як символ невідомості. Чи це я вже в кожній речі починаю фантазувати якусь символічність? Як би там не було, сьогоднішній день видався просто чудовим. Як і кожен день нашої Гімалайської пригоди.\nВсе стандартно: прокинулися, зібралися, зробили чай в термоси, в 7:00 поснідали, перевірили чи нічого не забули, і в 8:00 вже були на маршруті. Сьогодні ми покидаємо високогір’я і спускаємося в Намче. Минаючи місця, в які ще недавно підіймався , які були такими загадковими і сповненими невідомості, серце огортає меланхолія. Назустріч йдуть люди, пригода яких тільки починається. Щасливці. Постійно озираюся на величні Гімалайські вершини – ось там Лхоцзе, а нижче видно Чукунг Рі. Там ми були вчора. Час прискорюється.\nВ Тенгбоче перекусили їхніми варениками – момо. Смажені найсмачніші) Включаю інтернет і одразу мене привалює цілою горою інформації. Не був в неті з 01.11, а для homo interneticusце серйозно. Думки про вічність відходять на задній план. Як каже Володя, «все марнота і ловлення вітру», хоча сучасній людині, яка схована за бутафорією дійсності, це важко зрозуміти.\nПродовжуємо спуск. З Тенгбоче до Намче ще потрібно серйозно скинути висоту і так само серйозно набрати. Але це все далося дуже легко. В 15:00 ми в Намче. Не знайшли лоджію дешевшу за 1000 рупій за кімнату. Але то вже не страшно – тут можна знайти кока колу за 150 рупій. В Намче зовсім інша атмосфера – інший світ. Ми в цивілізації. Прийшло повідомлення – йду читати.\nСьогодні ми спускаємося в Луклу. Зранку попрощався з Намче – столицею шерпської Гуцульщини і вйо вниз. Тут все якесь таке далеке і одночасно знайоме. Дежавю. Минаємо міст Хілларі і збігаємо вниз, аж до річки. Фак, черевики натерли ноги. Мажусь зеленкою, накладаю пластир і продовжую рух. На треках з солідною відстанню взуття є чи не найважливішою річчю, тому варто подумати про якісне взуття, яке вас не натиратиме. В Монжочекаутимося. Тут знову черга, проте не така велика, як в день, коли ми купляли квитки в парк. На довго не затримуємося – ми повинні до 15:00 добігти в Луклу, а в Намче пише, що на це потрібно потратити 9 годин!\nЗупинилися перекусити в Пакдінгу. Замовляємо далбат, а його готують майже годину! А час минає, ааааааааа! «From where are you?» запитує абориген. “Ukraine» – відповідаю я. Абориген проявляє свою ерудицію пере друзями: «It`s near Russia?».«Unfortunately…»\nПоївши пекельно пекучий далбат, вирушаємо до Лукли. Далі – суцільний набір. Я навіть забув, що з Пакдінгу до Лукли потрібно набирати – яке ж розчарування! До речі, цілий трек до базового табору Евереста побудований по схемі підйом-скидка-підйом-скидка. Кардіограма.\nОстанній кілометр – просто пекельний набір, але вже в 14:30 ми в Луклі. 6,5 годин, при тому, що в Намче написано 9 – ми круті! Тут вже не потрібно чекаутитися, тож ми біжимо прямо до аеропорту, пробувати перенести наш рейс з післязавтра на завтра. І, як на диво, нам це вдається! Представники компанії SummitAirкажуть своє заповітне «Ok, в 7:30 ранку маєте бути в аеропорту на стійці реєстрації» .\nПоселилися в лоджію прямо біля аеропорту. В принципі, в Луклі все розташовано біля аеропорту) Погуляли трохи, зайшли в локальний ресторан, поїли момо. Смакота! Я роздав місцевим дітям подарунки, які привіз з України. Сьогодні був кльовий день. Всього ми пройшли 21 км. Відчувається втома, але це – приємна втома. Завтра на нас чекає Катманду, готель і безлімітний гарячий душ. Якщо пощастить)\nHimalayanLodgeсподобалася – дешево, комфортно і прямо біля аеропорту. Прокинулися в 5:30. В 6:30 сніданок і в аеропорт. Знаю, що з Лукли можна довший час не вилетіти, якщо погана погода, а після обіду погода часто псується, тому якось не по собі. Але авіакомпанія пообіцяла, що все буде ок. І дійсно, ми прийшли на 7:30, нас зареєстрували і дали квитки. На security check охоронець причепився до моєї сопілки, довго її оглядав, а потім каже «грай!». Ок, складаю сопілку, тільки зібрався грати, як забіг працівник Summit Air, схопивменезаруку і потягнувдолітака – тойвже заводиться. Я так і не встиг пограти в аеропорту Тенцінга і Хілларі на сопілці)\nПоліт з Лукли до Рамечхапу триває менше 20 хвилин (приблизно по 10 доларів за хвилину, як ми підрахували), але те, що ви бачите зілюмінатора – просто неймовірне видовище. Ми пролітаємо над непальськими селами, неначе карликовими будиночками з Гімалаями на фоні. Високі та гострі хребти, внизу тераси, від яких серпантином звиваються дороги, а он там, на вершечку розташована самотня хатинка. Я згадав свій похід Кринтою і хатинку з фантастичним видом на Чорногору. Цікаво, як люди, що мешкають так далеко від цивілізації, мислять світ?\nПрилетіли в Рамечхап, нас загрузили в машину і почалося катування – нелегкий шлях в Катманду. Серпантини, жахлива дорога, спека це все йшло бонусом. Виїхали ми в 9:00, а в Катманду добралися в 14:00. 5 годин – повної жесті. Ледь не зварився в машині.\nЗаселилися ми в той замий Atlantic hotel, в якому жили перед треком. Володя, намагаючись використати фортуну на повну, намагався перенести квитки Fly Dubai на день раніше, але ціна питання – доплата по 75 доларів з кожного – це занадто. Залишаємося в Катманду до вівторка.\nГуляємо по місту, дійшли до DurbarSquare – одне з визначних місць в Катманду. Знаходиться напроти старого королівського палацу колишнього королівства Катманду. Тут багато храмів, місць поклоніння різноманітним богам, старих споруд, частина з яких зруйнована під час землетрусу 2015 року. За вхід на площу потрібно платити 1000 рупій (8 $), але якщо зайти не з центрального входу – то фрі) В принципі, в Непалі так всюди.\nПовечеряли в Тамелі – і в готель. В дворі місцеві грають на гітарі – я не міг знехтувати такою нагодою – беру гітару, граю вступ до Little wing і одразу ж всі мене респектують) Вчіться грати на гітарі – це вам обов’язково допоможе. В 21:00 лягаємо спати – сьогоднішній день був дуже довгим і важким,а завтра немає потреби вставати зранку. Але по звичці ми це обов’язково зробимо) Бай.\nГастролі в Катманду продовжуються. Зранку йдемо в Сваямбунатх, або, як його ще називають «храм мавп». Це давній тибетський храмовий комплекс, навколо якого знаходяться кілька монастирів і училище. В центрі – велика ступа. По храму бігають багато мавп, що додає особливої атмосфери. Вхід коштує 200 Rs, храмрозташованийнавершиніпагорба, і щобпіднятисятудипотрібнопройти 365 сходинок. А ще з пагорба відкривається фантастичний вид на Катманду на всі 200 рупій) При виході ми застали війну мавп в прямому значенні цього слова – мавпи поділилися на 2 фракції і почали воювати. Я згадав школу. Переміг сторож, який всіх порозганяв. Нічия.\nПісля Сваямбунатху ми взяли таксі, яке за1000 Rs (8 $)відвезло нас в Боднатх до однієї з найбільших ступ в світі. Навколо розташовані буддистські монастирі різних шкіл та напрямків і різноманітні сувенірні магазинчики, в яких ви можете придбати все, що завгодно. Вхід до ступи коштує 400 рупій, але пройшовши 10 метрів, ми зайшли в базар, а звідти вхід до ступи безкоштовний. Все як у нас) Місце енергетичне – всюди грає буддистська музика, всі ходять за годинниковою стрілкою, очищають свою душу. Можна зайти в монастир, відчути атмосферу, порозглядати ці неймовірні малюнки на стінах. Оммммммм.\nДалі нам в Тамель, але по дорозі ще 1 локація – Пашупатінатх. Це індуїстський храмовий комплекс, присвячений Пашупаті – одному з аватарівШиви. Пробуємо повторити нашу авантюру з безкоштовним заходом. Спускаємося з якогось пагорба і бачимо, що ми стоїмо посеред цілої групи непальців, які незадоволено дивляться на нас, всі навколо роззуті, а ми в кросівках. Поки роззуваємо кросівки нас помічають працівники храмового комплексу і кажуть, що треба заплатити за вхід. Ну що ж, платимо по 1000 рупій і заходимо.\nПашупатінатх – дійсно вражаюче місце, дуже містичне і якесь таке справжнє. На березі річки Багматі проводять кремацію згідно з індуїстським обрядом. Ми познайомилися з двома місцевими хлопцями, які підказали нам залишитися трішки довше і стати свідками індуїстської релігійної церемонії «арті». Було дуже цікаво пізнавати культуру, не як турист, а будучи інтегрованим в локальну спільноту. Прямо посеред пісень попри нас пронесли хворого чоловіка, який помирав, і його незабаром повинні були спалювати. Життя завжди межує зі смертю. Але смерть не є кінцем життя.\nВ Тамель ми повернулися пізно вночі, стомлені, але насичений день, сповнений чудових вражень, того вартував.\nСьогодні ми їдемо в Бактапур – культурну столицю Непалу. Місцеві нам розповіли, як туди можна добратися, на наймаючи таксі – тому зранку йдемо до зупинки автобусів біля Ратна парку, знаходимо потрібний автобус, сідаємо і за 30 Rs добираємося до Бактапура. Тривалість поїздки близько години. Цікаво було спостерігати, як працює кондуктор непальської маршрутки – на кожній зупинці він вибігає на вулицю, лупить долонею по автобусу і щосили закликає пасажирів. Автобус рушає, а кондуктор на ходу добігає і заскакує всередину.\nБактапур, або «місце віруючих», має давню історію. Перші поселення тут виникали ще задовго до народження Христа. В період середньовіччя місце стало столицею королівства Малла. Тут багато храмів, традиційної неварської різьби та інших культурних ніштяшок. Є навіть «непальська Мона Ліза», але про це згодом)\nПри вході нас змусили купити квиток за вхід в місто – ми заплатили по 1500 Rsкожен (12,5 $). Зате ми зекономили на таксі) Слід сказати, що вартість квитка повністю виправдовується наповненням міста. Старовинні храми, яких тут близько сотні, вузькі вулички, традиційне непальське мистецтво – поринаєш зовсім в іншу атмосферу, аніж в Катманду. Не сподобалося мені те, що по місту літає ціла хмара мотоциклістів, які постійно сигналять. Уявіть, що у Венеції чи Флоренції по центру, постійно намагаючись вас збити, пролітає колона мотоциклістів – це, звичайно ж, псує враження. Але місто однозначно варте уваги. Проходимо по найвизначніших місцях Бактапура, які зазначені в нас на Googlemaps, прогулюємося по основних площах: Nyatapola, Dattatraya, DurbarSquare, тут така кількість визначних пам’яток, що карточка на фотику практично заповнюється. Нічого, завтра вже не буду фоткати.\nПотішила місцевасистема збору сміття – по місту їздить велосипед з причепленим ззаду кузовом, а з гучномовця грає пісня про Бактапур. Люди по черзі виходять і викидають сміття. Прямо як в нас за комуністів! А ідея з піснею досить цікав, якби в нас по Косову їздила така машина, то з гучномовця однозначно повинна лунати пісня про Косів Тараса Пасимка!\nЧас обіду – заходимо в місцеву забігайлівку з пафосною назвою Italian Restorant і замовляємо колу та якісь локалспагетті. Офіціанту дуже сподобалося українське «чірз» – «Будьмо! Гей!», він вивчив цю фразу, кілька разів повторив разом з нами і навіть попросив зафільмувати це.\nЩе в Бактапурі виготовляють спеціальний йогурт «джею» – ми його замовили на найстарішій площі міста – Дататрея. Дійсно смачно, особливо в такій енергетично потужній локації.\nСкуповуємо сувеніри і близько 16:00 сідаємо в автобус до Катманду. Прямо з вікна автобуса видніються Гімалаї – нещодавно ми були там… При виході кондуктор пробував нас розвести на гроші – взяв 100 рупій і не давав здачі. Але після Володіного «It`s too much!» вирішив віддати 100 Rs. Туристи, майте це на увзі)\nЗнову Катманду. Останній вечір в цьому місті, в цій країні, в ціьому всесвіті. Купуємо сувеніри – я навіть навчився торгуватися) Влаштовуємо вечірнє музичне шоу в готелі під назвою Radio Kathmandu – в насхорошийнастрій. А цеозначає, щоподорожбулавдалою.\nДень від’їзду. Ми чотко виспалися, зібрали речі, великі рюкзаки залишили на ресепшині. Чекаут в нас в 2й, і, маючи вдосталь часу, ми вирушили «спустити» всі рупії. Склали все докупи – залишилося 1500 Rs – не фонтан, але вистачить) Але перед тим, як їсти, потрібно нагуляти апетит, тож ми покинули Тамель і почали гуляти тісними і не дуже туристичними вуличками Катманду в пошуках фрукта під назвою цукрове яблуко. Заледве знайшовши те, що шукали. Задоволені перемогою, ми пішли в Тамель в локал ресторан і все проїли. Володя накупив всіляких фруктів, які в дорозі успішно потовклися.Ітс е піті.\nВ 18:30 взяли таксі до аеропорту. Одразу ж запитали водія, чи він довезе нас за 5 доларів. Він погодився. Дорогою таксист порушив усі можливі правила дорожнього руху, які існують у всесвіті. Наш турбофорсаж, напевно, варто було знімати на відео. Якщо ви думаєте, що в Україні повний хаос, значить ви не бували в Непалі. Взагалі цей хаос, яким сповнене місто, може дратувати, може не подобатися, але в цьому ставленні до правил і є фішка Катманду. Якщо ви з першого погляду не зненаведите це місто – ви в нього закохаєтеся. Наш рейс запізнився, правда тільки на 15 хвилин. Літак відривається від злітної смуги, ми прощаємося з Непалом, з цією зовсім іншою, незрозумілою і одночасно такою близькою сутністю. Я провалююся в сон.\nПісля 5 годин польоту ми приземлилися в Дубаї. Цього разу конекшн невеликий – 7 годин, тому ми не виходили в місто. Володя спав, а я читав книгу. Пробував заснути – не вдалося. Подрімати – так, а повноцінно поспати – ні. Походив по аеропорту. Знову почитав. Спробував подрімати. Потупив. І так до світанку. В 8:20 ми загружаємося в літак і через деякий час знову опиняємося понад хмарами. Цього разу курс на Київ, тривалість перельоту 6 годин.\nЄ час поспати, але я постійно прокидаюся. З’явився якийсь неспокій в душі. Пролітаючи над Іраном, милуємося горами Загроса. Краєвиди такі, як в нас, коли повністю дорубають Карпати. В 13:00 ми на рідній землі. Приємно відчути запах свободи. Саме свободу я завжди відчуваю, коли повертаюся додому. Люблю відчуття повернення)\nЗ Борисполя за 450 грн водій довіз нас до Володіної квартири. Володя вдома, його подорож вже завершена, а моя завершиться тільки завтра. Їмо піцу з колою – нарешті, можна поїсти смачної піци) Вирушаю на вокзал, адже там мене чекає Андрій. Ми поговорили про життя-буття, посиділи в тій самій «Пузатій хаті», в якій з іншим Андрієм сиділи перед мандрівкою. Цікаво, хто більш схожий між собою – обидва Андрії, чи я до Непалу і після?..\nВ 20:15 в мене потяг. Знову цей звук, звук коліс, які везуть мене до чергового пункту призначення. До майбутнього.\nНіч, потяг стукає колесами, повільно заганяючи пасажирів в сон – вся атмосфера змушує заснути. Але я від 3-ї ночі не сплю – чи то від втоми, чи від зміни часових поясів – не знаю. Зате дочитав книгу Джона Морріса «Зима в Непалі», що і вам рекомендую зробити.\nПовернення… Що це таке? В який саме момент ми повертаємося? І чи повертаємося ми взагалі? Це запитання, які не дають спокою після кожної мандрівки. Чи була вона реальною, чи це тільки сон – не знаю. Все стає настільки далеким та туманним, що важко зрозуміти. Але, повертаючись до звичного життя я усвідомлюю, що повернувся вже інший я.\nМожливо, для того ми і мандруємо, щоб змінитися, щоб не залишатися такими, якими були колись. Щоб рухатися, адже в той момент, коли людина зупиниться, вона помре. А це означає, що закінчення цієї мандрівки є дверима в наступну. Дверима, які незабаром відкриються. В 13:00 я відкрив двері своєї квартири. Перезавантаження завершено.\nАвтобус Косів-Івано-Франківськ, Івано-Франківськ-Косів – 200 грн\nПотяг Івано-Франківськ-Київ, Київ-Івано-Франківськ – 322 грн в обидва боки\nКиїв-Катманду-Київ – 655 дол\nРамачхап-Лукла-Рамачхап – 330 дол\nСтраховка – 2000 грн\nАптечка – 390 грн\nСнікерси – 323 грн\n2 дні в готелі в Катманду – 500 грн\nВ Катманду: 600 дол:\nНепальська віза 50 доларів\nВитрати в Києві і в Дубаї – 1134 грн\n1635 дол (курс на середину листопада – 24,33)\n4870 грн (200 дол)\nЗагальна сума: 1835 дол.\nТрек до базового табору Евереста: 3 базових табори і 2 вершини\nКукульна осінь Хребет Каменистий (Косів)\nTags: Гімалаї Еверест Капітан Дземброня Непал\n5 коментарів на “Осінь в Непалі: Косів-Еверест”\nПоходу Сашко третій космонавт з Косова, який долетів в Непал)\nПерша була Оля Гордійчук, другий Богдан Юсипчук, але так як вони ходили трек довкола Анапурни, а Бондаренко до базового табору Евересту, то можна сказати, що він перший максимально наблизився до найвищої точки світу серед гуцулів! Щастя є, вйо до горбів!


Ворзельський Версаль. Сад Світельських\nКод пропозиції: 150600\nСад Сітельських - Пуща-Водиця купання - каскад озер і джерел - каплиця В. Городецького - Буча дача Булгакових - Бучанський парк - Ворзель «Дім Уварових» - Мироцьке палац фон дер Остен-Сакена\nФірма Колокрай запрошує всіх бажаючих на тур «Ворзельський Версаль». Ви зможете побувати у знаменитому Ворзельському «Уварівському домі», побачити краєвиди дачного будиночку родини Булгакових у Бучі та прогулятись алеями Бучанського парку, побачити руїни палацу фон дер Остен-Сакенів у Мироцькому. В Пущі-Водиці Вам буде запропонована екологічна стежка вздовж каскаду лісових озер з джерелами смачнючої води (тому обовязково візьміть з собою посуду для води). Ви побачите старовинні дачні будиночки і каплицю, яку думають історики, міг збудувати сам Владислав Городецький - автор київського "Будинку з химерами". Надзвичайно цікавою буде екскурсія "Українська обрядовість" у музеї в Бородянці. Ексклюзивом програми буде відвідування унікального приватного дендропарка під назвою "Сад Світельських". Це просто неймовірна краса.\nНезабутній настрій ГАРАНТУЄМО!\nУ Бородянці Ви побуваєте у музеї «Українського костюму», створений ентузіастом свої справи + етно-концерт. Там треба бути, бачити і чути все на власні очі і вуха. І у Вас така можливість є вже зараз.\nПуща-Водиця - екологічна стежка вздовж каскаду озер через ліс та місточки; два джерела цілющої води; дачні будиночки; каплиця В Городецького; прогулянка "Пущанський парк"\nБуча - пам'ятник і місце дачі М. Булгакова; прогулянка Бучанським парком; старовинний дуб; алеї скульптур місточки і фонтани\nБородянка - унікальний приватний дендропарк "Сад Світельських"\nПовернення до Києва – 19.00 на ст. метро Мінська\nУ екскурсію входить: Екскурсійне обслуговування по всьому маршруту; проїзд у комфортабельному автобусі; прогулянка по Бучанському парку з оглядом скульптур; місце дачі Булгакових\nУ екскурсію Не Входить і Додатково оплачуються: оплата вхідних квитків: «Дім Уварових» - 50 грн.; парк Світельських - 80 грн.;


Номер вакансії: 148\n1) Кандидати : Чоловіки віком до 45 років.\n2) Місто праці: RAWA MAZOWIECKA, PARZNIEW.\n3) Зарплата : 13 злотих нетто за годину.\nЄ можливість отримувати аванси. Зарплата в місяць : 13зл * 12год в день * 6 днів в тиждень * 4 тижня в місяць =3744зл НЕТТО в місяць при умові відпрацюванні всіх робочих годин. В місяць передбачено від 240 годин.\n4) Графік роботи:\nЗміни по 12 годин з 6 ранку до 18 і з 18 до 6 ранку. Зміни чергуються потижнево.\n5) Проживання: надається хостел,квартири,або приватний будинок. В кімнатах орієнтовно проживає 3-5 чоловік. Житло знаходиться неподалік роботи. ПРОЖИВАННЯ АБСОЛЮТНЕ БЕЗКОШТОВНЕ.\n7) Вихід на роботу можливий через 2-4 дня після приїзду\n8) Обовязки: Сортування поштових посилок, розгрузка, погрузка.\n- БЕЗКОШТОВНИЙ ОБІД ТО ДОЇЗД ДО РОБОТИ!\n-Зустрічаємо у Варшаві безкоштовно.\n- Робочий ордяг :Закрите взуття BHP, з металевим носком.\n- Необхідні речі для проживання: Посуд, постіль, кухонний інвентар надається. По бажанню працівник може звісно із собою мати свої речі.\n10) Необхідні документи : Віза від 3 міс. Можливе працевлаштування по режиму "Безвіз".\n11) Приїзд: На дану вакансію приїзд можливий від сьогодні.


Щастя не оминеш\n29.05.2017 | Переглядів: 4164\nСьогодні ми розповімо про жінку, яка ще в юному віці втратила найрідніших і у свої тридцять багато встигла пережити й побачити. Але, що найважливіше, не позбулась ні жаги до життя, ні відваги, ні ентузіазму. Називаючи себе дуже щасливою, вона охоче змінює професії, міста, впевнено відправляється на пошуки незабутніх вражень. Захоплюється театром, музикою, спілкуванням з цікавими людьми, швидко вчиться і з такою ж пір'їною легкістю ділиться позитивом з усіма, хто цього потребує. Звати її Юлія Петляк. Народилась і виросла в Бурштині, а сьогодні з чоловіком і двома дітками мешкає у Флоренції (Італія).\n– Я поїхала до Італії в 19 років, – розповідає Юля. – Закінчила школу, кулінарне училище, потім поступила на заочну форму навчання в «Галицьку академію», паралельно працювала у тодішньому кафе «Капітан» в Івано-Франківську. Пам'ятаєте, таке колись було? (Сміється, – авт.). А потім мені то все набридло і я вирішила поїхати за кордон – заробити трохи грошей.\n– Ви були зовсім юною. Хто допоміг?\n– Допомогли мені знайомі, тому що самій кудись поїхати було нереально – на той час я заплатила 1700 євро за те, щоб перетнути кордон. Це був 2005 рік – шалені на той час гроші. Але знаєте, мені дуже сильно пощастило, бо принаймні все відбулося без пригод.\n– Наслухалися про пригоди інших?\n– Звичайно. Ще й як слухалась! Одна моя знайома перший раз їхала до Італії 2003 року і розповідала, як тривалий час до вид’їзду «сиділа» на спакованих валізах, бо не могла дочекатися дзвінка, а потім розповідала, як повезли їх до Польщі (легально вони змогли потрапити тільки туди). Далі було найцікавіше – дочекавшись ночі заробітчани відправилися через річку перетинати кордон, щоб ніхто не побачив, із валізами на голові. Оскільки надворі був листопад, більшість заробила собі хвороб, і в країну, де цих людей абсолютно ніхто не чекав, приїхали зі серйозними запаленнями. У мене такого не було. Мені зробили фальшиву візу до Англії, буцімто на навчання, на основі чого я собі легко зробила Шенген. І все склалося добре.\n– Ви знали куди саме їдете?\n– У Мілані на мене мала чекати жінка, номер телефону якої я отримала попередньо. Але ніхто мене не зустрів і до неї я не додзвонилася. Кинули, чи як це сказати… Уже водії автобуса почали видзвонювати до своїх знайомих і просити, щоб мене хтось взяв до себе. Погодилась одна українка, яка мешкала біля Венеції, доглядаючи за стареньким дідусем. У нього був величезний будинок, тож наша заробітчанка вирішила скористатися цим і підзаробити. Тут часто так роблять. Але все відбувалося за однієї умови – мені ні в якому разі не можна було виходити (максимум – на пальчиках в туалет), щоб ніхто не «спалив». Платила я їй 5 євро за ніч. І там довго не була, Слава Богу. Приїхала в п’ятницю, а вже у неділю пішла на роботу.\n– Чому Слава Богу?\n– Я два роки життя за ці два дні лишила на тій квартирі. У мене такий нервозний стан був, що я навіть їсти нічого не хотіла, тільки й чекала того моменту, коли хтось прийде до кімнати і можна буде хоча би словом перекинутись. Вона мене так налякала за ці два дні, що я потім три місяці з хати не виходила. Розповідала, що в Італії багато темношкірих, які викрадають молодих жінок, віддають в сексуальне рабство… Це безглуздя якесь! Але я то тільки зараз розумію, а спочатку було страшно, тепер навіть соромно згадувати, як я себе поводила, коли вперше вийшла на вулицю. І от в неділю мене відвели на зупинку, де збираються всі українці, там пропонували різну роботу, але мені не знайшлось ніякої. Аж раптом одна жінка сказала, що планує їхати додому до дочки на весілля і її треба підмінити.\nОт приводить вона мене в цю сім’ю, а я переступаю поріг і давай роззуватися – все, як у нас прийнято. А у них же тут такого нема, тому дивилися на мене, як на трохи дивну. Думаю, що вони мене просто пожаліли, тому і взяли до себе. Пояснили, як готувати, прибирати, подарували книжку з вивчення італійської, от і все. Я там мала працювати тільки місяць, а в результаті залишилась на півтора року.\n– Ні, зовсім. Нормально. Жили ми на хуторі, без перебільшення кажучи, де вулиця і 5 хат. Вихідних було мало – тільки один день у тиждень. А піти ж то насправді нікуди. Іноді вони мене брали з собою то на концерти, то на море, іноді відпускали в суботу ввечері поїхати кудись з друзями, за що я їм вдячна. Платили мені тоді 700 євро, не багато, але хоч було за що жити.\n– Кажуть, все пізнається в порівнянні. Скільки отримували в Україні на попередній роботі?\n– Смішно. 250 грн… З чаєвими ми отримували в місяць 400–450 грн. Але то було нормально на той час. Принаймні я не бідувала – просто набридло все. Пахали ми по 15 годин в день, людей тьма, ти завжди на ногах. А тоді ще курити дозволяли в закладах. От уявіть собі, яка я додому приходила «обкурена» (волосся і одяг втягував у себе запах сигаретного диму, – авт.).\n– А ця перша робота в Італії Вам не набридла?\n– Набридла і ця. Тим паче, що я вже встигла вивчити мову, тому знову вирішила звільнитись. Мені запропонували іншу – доглядати за бабусею. Це мені було більш до вподоби, бо давали більше вільного часу. Але в результаті така парадоксальна ситуація виникла: як тільки я звільнилася, мені сказали, що я вже не потрібна. От і знову довелось залишитись без роботи, але ненадовго. Якийсь час ходила на прибирання, потім зробила собі документи. І нарешті вдалося поїхати додому.\n– І які були перші враження, відчуття?\n– Депресивні дуже. Перший день я гуляла вулицями Бурштина і плакала: в центрі міста понаставляли якихось будок з лотерейними квитками. Чомусь, все це мене дуже засмучувало. Люди там клацали безперестанку… Я весь час думала, чому я сюди приїхала, до кого, а потім якось почала зустрічатися з друзями. І загалом дуже класно вдалось провести літо.\n– А вдома взагалі ніхто не чекав?\n–Я кругла сирота, тому чекати мене було нікому…\n– Вибачте за питання. Співчуваю…\n–Якось так склалося, що за одне десятиліття я втратила всіх рідних – спочатку пішла бабуся, потім інша, потім дідусі, потім тато, а потім і мама. І вже в 16 років у мене не залишилось нікого…\n– Як же ж так?! Рак?\n– Ні. Я не знаю. Не можу цього пояснити. Мама померла, маючи 38 років. В історії хвороби лікарі написали, що це через проблеми зі серцем. А батько пішов у 40, втрапивши в суперечку, під час якої його дуже сильно побили – мені сказали, що в нього відмовили нирки. Це версії лікарів, і я не знаю, чи можна їм вірити.\n– Може, їм «помогли» піти з цього світу? Ні, ні, ні! Тато любив «пригоди», що тут скажеш…\n– Тепер я розумію, чому Ви у такому молодому віці поїхали шукати кращої долі. Не було бажання вчитися десь в Італії? Я закінчила тут середню школу вечірню. Але це мені було потрібно, швидше, щоб вивчити добре італійську. І вже коли освоїла, влаштувалася на роботу перекладачем в суді. Рік була там і зараз планую знову повертатись.\n– Мабуть, з декрету?\n– Майже. У мене двоє дітей. Поки змушена сидіти вдома. Але я до цієї роботи в суді не дуже серйозно ставлюся. Вона як додатковий заробіток, тому що тебе іноді викликають, коли потрібно щось перекласти. І зарплату платять через шість-сім місяців.\n– Бюрократія! Тут страшна бюрократія! Всюди!\n– Якщо дозволите, питатиму про те, як особисте життя склалося?\n– 2010 року я вийшла заміж за італійця, але він не такий, як всі (сміється, – авт.). Він інженер, на 7 років від мене старший, дуже гарно до мене завжди ставився і попросив вийти заміж. Керуючись логікою деяких жінок, то я могла би, звичайно, його «відшити», бо не мала за спиною абсолютно ніяких корисливих цілей – на той час отримала вже документи, знайшла житло, роботу, знала мову. Все було в нормі, але погодилася – бо все було по-справжньому. І от – 10 липня буде сьома річниця нашого подружнього життя. Він не такий «домашній», як всі італійці: треба повозити труби – возитиме, треба щось зварити – зварюватиме. Все вміє, не лінується. Мабуть, цим мені й сподобався. Весілля у нас було дуже класне – можете «загуглити»…\n– О! Навіть так?! Про це писали в газетах? Хтось із гостей встиг прославитись, чи з наречених?!\n– Ні, ні, ні, Ви не правильно мене зрозуміли (сміється, – авт.). Я хотіла Вам показати заклад, де все відбувалося – дуже гарний!\n– Чекаю весільних фото! Окей! А ще мені дуже подобається, що мій чоловік легкий на підйом – раптово вирушити в якусь подорож, чи навіть переїхати жити в інше місто – то для нас абсолютно не проблема. До мене в Україну він сам поїхав: просто сів у машину і вирішив зробити мені сюрприз. Удався! Обізнаність його навігатора закінчилася в тодішній Австрії – все, далі ніхто не підказував, ще не було розробленої навігаційної системи у нас. Довелося купляти і вивчати карту – і так по ній їхати. Пересічний італієць, даю гарантію, що почав би скиглити: «О! Це так далеко! А хто мені пояснить? А як я туди потраплю?». Тому я впевнено кажу, що мій чоловік не такий.\nТиждень він був у мене, чекав, поки я закінчу навчання. Мені з ним просто і легко. Ми багато подорожуємо, часто їздили у Францію, Австрію, Хорватію, Словенію… А Італію об’їздили, як кажуть, вздовж і впоперек, тут не встигнеш все передивитися. Мешкали у Венеції, а коли народилась перша дитина, чоловік знайшов роботу у Флоренції. Тож не вагаючись ми переїхали і живемо тут досі.\n– Ким чоловік зараз працює?\n– В оперному театрі, умовно скажемо, завідувачем відділу технічного обслуговування. Вивчаємо закулісся.\n– Ви тепер полюбили театр?\n– Чесно кажучи, я давно в нього закохана. І перший раз в театральні стіни саме я запросила свого чоловіка. Ми були у Відні, я прочитала в оголошенні, що в опері мають показувати балет Чайковського. І все… Він відмовлявся, не хотів, бо раніше ніколи не був у театрі. Тож у результаті я сама купила квитки і взяла його попід руку. А тепер він з нього не виходить, набагато краще знає від мене відомих оперних співаків, композиторів і т. д.\n– Діти ще маленькі – Марко (назвали його на честь Святого Марка у Венеції, бо там народився), якому 5 рочків і Матео – йому лише два з половиною. Старший дуже старанно вчиться, ми його віддали в приватний садочок. І він вже, уявіть собі, вміє розмовляти на трьох мовах (українська, італійська, англійська). Дуже велику увагу ми, як батьки, приділяємо вивченню іноземних мов. Бо хтозна, що наших діток чекає в цьому нестабільному світі. А меншенький пісеньки англійською навчився співати – і це також тішить. Кожного літа ми з дітками їздимо в Україну, вони дуже люблять Бурштин – машин нема, центр вільний, усе в їхньому розпорядженні. Можливо, колись, коли діти виростуть, я «чухну» в Україну і житиму там, як королева (сміється, – авт)!\n– Ви себе вважаєте щасливою людиною?\n– Дуже. А чому б ні? По-перше, я живу у Флоренції – це прекрасне місто! До речі, можете приїхати в гості. Ви були у Флоренції?\n– Ні поки.\n– Чекаю Вас. У нас є вільна для гостей кімната. - Добре. Дякую за запрошення. Я не жартую…\n– Тоді чекаю Вас на два-три дні у гості. Я живу в центрі, до всього близько, багато відбувається цікавих подій. Архітектура! Мистецтво! Неймовірно смачна кухня – це на весь світ відома Тоскана! Їдеш за місто – навколо теж краса, просторі поля, сади. І все це дуже надихає.\n– Дякую і за запрошення, і за позитивну розмову. Сподіваюся, що далеко не одній людині, яка прочитала ці рядки, Ви додали життєвого ентузіазму, чого щиро зичу і Вам! Тоді… до зустрічі.\nP.S. Шкода, що просте слово не здатне повністю передати Вашого доброзичливого сміху.\n– Дякую. До зустрічі!\nМар’яна МАЗУР, спеціально для «ГС»\nОпубліковано в номері №20 (1966) в рубриці «Офіційно»\nСильна, відважна, наполеглива, незламна - Людина з важкою долею, складними життєвими обставинами, що ніяким чином не залежали від неї - моя маловідома, незнана Сестра. ЩИРО, від усієї душі бажаю тобі справжнього людського ЩАСТЯ!


Дія.City: які пільги Мінцифри готує для IT-компаній - iPress.ua\n"Залишимо податкові умови для IT-спеціалістів, які вони мають при оформленні як ФОП"\nЯк передає "Укрінформ", про це повідомив міністр цифрової трансформації Михайло Федоров у Фейсбуці.\nЗа його словами, наразі в Мінцифри готують законопроєкт про віртуальну економічну зону, який визначитиме її органи управління, правовий режим її існування та статус резидентів. Крім цього, планується внесення змін до трудового законодавства та Податкового кодексу для компаній - резидентів Дія.City, відповідно до яких визначитимуться ПДФО на рівні 5% та мінімальний ЄСВ.\n"Залишимо податкові умови для IT-спеціалістів, які вони мають при оформленні як ФОП", - пояснив Федоров.\nРазом з цим у відомстві ініціюють введення податку на виведений капітал для компаній - ставка 10% при виведенні дивідендів або 15% прирівняних до них платежів. Також плануються зміни до Кримінально-процесуального кодексу, завдяки яким буде мінімізований тиску з боку держави на резидентів Дія.City.\n"Українські IT-спеціалісти працюють у топ-світових компаніях за кордоном. Хочемо створювати інноваційні стартапи вдома. З найкомфортнішими умовами для роботи", - зазначив міністр.\nНа початку червня Міністерство цифрової трансформації анонсувало старт проєкту Дія.City - першої в світі віртуальної бізнес-країни.\nЧитайте також: Бізнес виступив проти законопроєкту, який змінює оподаткування в IT-сфері\nЕкспорт IT-послуг приніс Україні майже 17 мільярдів податків - асоціація\n13 09 2020 12:13


Апаратне лікування короткозорості (міопії). Її типи та причини захворювання — Treviso\nАпаратне лікування короткозорості (міопії). Її типи та причини захворювання\nПоширеним захворюванням очей у дітей та дорослих є короткозорість.\nКороткозорість (міопія) - це дефект зору, при якому зображення фокусується не в самій сітківці ока (завдяки надмірно витягнутій формі очного яблука), а перед нею. Відповідно, короткозора людина відмінно бачить предмети зблизька, але дуже погано розрізняє те, що знаходиться далеко. У таких випадках передбачається підбір окулярів або контактних лінз з від'ємним значенням.\nНа сьогоднішній день у всьому світі більш ніж 1,2 мільярда людей страждають від міопії, і з кожним днем ця цифра неухильно зростає. В основному, лікування короткозорості без операції все більше потребують студенти і діти шкільного віку, які відчувають щоденне підвищене навантаження на очі, а також активно використовують сучасні гаджети.\nВиходячи зі ступеня міопії, вона поділяється на такі види:\nслабка ступінь - до трьох діоптрій;\nсередня ступінь - від трьох до шести діоптрій;\nсильна ступінь - від шести і вище.\nСеред головних причин короткозорості виділяють кілька основних:\nрегулярне перенапруження очей\nвідсутність своєчасної корекції (апаратного лікування короткозорості) на початкових її стадіях.\nІгнорування перших ознак появи міопії може призвести до спазму м'язів і викликати прогресуючу короткозорість. Під прогресуючим захворюванням розуміють той вид міопії, при якому зір погіршується більш ніж на одну діоптрію в рік. До цього особливо схильні школярі.\nЛікування міопії в Херсоні, Миколаєві та Херсонській області проводиться консервативними методами, які на початковій стадії захворювання дозволяють повністю відновити зір:\nрегулярна діагностика гостроти зору за допомогою сучасної апаратури;\nтренування очних м'язів - гімнастика для очей;\nзагальнозміцнюючі процедури, які можуть включати в себе масаж, заняття плаванням, контрастний душ і ін .;\nзбалансоване харчування, що містить вітамінні комплекси і мікроелементи;\nкорекція зору медичними окулярами і контактними лінзами\nапаратне лікування короткозорості без операції\nДо профілактичних методів, здатних запобігти виникненню міопії, відносяться: правильна організація робочої зони і освітлення, заняття спортом, регулярна гімнастика для очей під час процесу роботи або навчання.


Ми щит і меч твій, Україно! (до Дня Збройних сил України)\nщо зберегли на всі віки,\n6 Грудня – День Збройних сил України !\nЦе насамперед свято на честь тих, хто нині захищає територію нашої країни від ворогів, піклується про безпеку та зміцнення обороноздатності Української держави.\nЦе свято хоробрих військовослужбовців, завдяки незламному духу яких наша країна досі лишається суверенною незалежною державою.\nУкраїна – територія гідності: віртуальна книжкова виставка\nДень Гідності та Свободи – одне з знакових державних свят у новітній історії України. Воно приурочене двом революціям в Україні – Помаранчевій революції 2004 року та Революції Гідності 2013 року.\nБринить, співає рідна мова...\n"ВСЯКА БО МУДРІСТЬ ПИСЬМОМ НЕ УТВЕРДЖЕНА ЙДЕ\nВ НЕВІДАННЯ І ЗАБУТТЯ", - ПРЕПОДОБНИЙ НЕСТОР ЛІТОПИСЕЦЬ.\n9 листопада ми будемо святкувати День української писемності та мови, а також вшановувати пам'ять Преподобного Нестора-Літописця .\nЗаснування цього свята - це настанова нам, українцям, шанувати рідне слово, любити рідну мову, знати й поважати свою історію та культуру.\nТож спілкуйтеся українською, читайте українською, співайте українською, смійтеся українською, освідчуйтеся рідною українською мовою. Любіть, поважайте та вдосконалюйте нашу мову, адже мова, як і Україна - у нашому серці, і починається з кожного з нас.


Учений розповів як відбувався бій під Крутами: «У середині грудня розпочався наступ більшовицьких військ в Україну, який вони вели в основному через Харків. З Харкова на Київ більшовики рухались через Полтаву, а залізнична лінія Київ-Москва, де власне й є станція Крути, розглядалась більшовиками як допоміжна. Тому там діяли невеликі загони більшовицьких матросів, а основний напрямок був під Полтавою. Військове керівництво України прийняло рішення, що основні українські військові сили мають піти також під Полтаву, що логічно. Й, власне, гайдамацький кіш Слобідської України та інші добровольчі загони вели бої там. А на чернігівський напрямок, на Крути, під Бахмач було відправлено допоміжні сили. Це були в основному загони, сформовані з юнаків Київської військової школи імені Богдана Хмельницького. Юнаки – це не молоді хлопці, це слухачі цієї школи. Це люди з військовою освітою, які знайомі зі зброєю, які знають як стріляти і що таке військова дисципліна. І фактично весь тягар бою, який стався 29 січня, винесли саме вони. Разом з тим, в цьому загоні юнаків був ще студентський курінь: туди записалися добровольці, студенти й випускники, активісти молодіжних організацій, в тому числі й декілька гімназистів старших класів з різних навчальних закладів Києва. Саме вони потім стануть жертвами розстрілу. В певний момент більшовики побачили, що на полтавському напрямку їм чинять дуже потужний спротив і перейшли на колію Київ-Москва, опинившись в Бахмачі. Там почалися сутички і 29 січня стикнулися вже в Крутах. Під час бою стало відомо, що у місті Ніжин один із українських полків оголошує про свій нейтралітет, і про те, що якщо раптом в Ніжин прийдуть більшовики вони не будуть цьому протидіяти. Керівник бою, Тимченко, ухвалює рішення, що треба відступати, бо якщо в Ніжин раніше зайдуть більшовики, вони всі загинуть, адже опиняться в оточенні. Чекали довго, поки всіх зберуть, але, очевидно, всіх не дочекалися. Це вже було фактично завершення бою, точного підрахунку, скільки приїхало і скільки має бути, не було, бо є поранені, є зниклі безвісти. Не дочекалися, мусили виїхати і, за моїми підрахунками, 36 осіб, оті недосвідчені студенти спізнилися і прийшли на станцію Крути тоді, коли там були більшовики. Їх арештували і після того декого з них розстріляли, а декого – відправили в Харків в шпиталь. Більшовики відібрали всіх поранених, посадили в поїзд і відправили в Харків, я думаю, аби показати свою гуманність. Тим людям пощастило, вони змогли втекти зі шпиталю. А решту розстріляли прямо там на станції. В самому Києві про бій під Крутами практично нічого не знали. Загальна розруха, саботаж з боку залізничників, адже на станції Дарниця був страйк, телеграми не так просто було відправити і поїзди не так просто їздили, в самому Києві був більшовицький заколот».\nІсторик також пояснив звідки взявся трагічний дискурс довкола Дня пам’яті героїв Крут: «Трагічний наратив справді був переважаючим ще навіть п'ять років тому. Були суцільні плачі, трагедія і аналогічні вислови. Зараз акцент трохи змістився нібито на подолання міфів. Я помітив, що на заходах цього року є слово "міф". Трагічність того бою веде свою історію з березня 1918 року, коли тільки з’явилися перші повідомлення про те, що сталося під Крутами. Відразу пішов шквал критики діючої на той час влади. Під час похорону крутянців звучали фрази про даремну жертву. Це зрозуміло у 1918 році, адже це була жива рана. Справді, під Крутами загинуло семеро гімназистів і ще близько двох десятків студентів достатньо молодого віку. Мені видається, що усі наступні покоління також підхопили трагічність цієї події і вона довший час існувала в еміграції. З відновленням незалежності України люди, які шукали інформацію про Крути, зверталися до діаспорних текстів, де був от такий дискурс трагічності».\n181 переглядів. Останній 18.04.2021 15:25


УкраїнаЗакарпатська областьІршавський район\nДата заснування/створення: 22 січня 1946 року\nНаселення: ▲ 99160063 ( 1.02.2012)\nГустота населення: 104.8 осіб/км²\nПоштовий код: 90100—90156\nТелефонний код: +380-3144\nАдреса: 90100, Закарпатська обл., Іршавський район, м. Іршава, пл. Народна, 3, 2-37-10\nГолова держадміністрації: Віктор Фейєр\nГолова ради: Станіслав Сухан\nСусіди: Хустський район Берегівський район Виноградівський район Міжгірський район Свалявський район МукачІвський район\nГеографічні координати: 23.143 48.377\nХустський район Берегівський район Виноградівський район Міжгірський район Свалявський район МукачІвський район\nІрша́вський райо́н—району центральній частиніЗакарпатської області . Район налічує 47 населених пунктів, які входять до складу 1-ї міської і 25-ти сільських рад. 90% населення складають сільські жителі, 98.1% — українці. Серед неукраїнського населення — росіяни (0.9), угорці (0.3), словаки (0.3). Іршавський район межує на сході зМіжгірським , на південному сході з —Хустським , на півдні та південному заході — зВиноградівськимтаБерегівським , на заході — зМукачівськимі на півночі зСвалявськимрайонами Закарпатської області.\nІсторія Іршавський район утворений у1946році. До того населені пункти району входили до Мараморозької , Березької , та Угочанськоїжупи. Заселення території, що входить до Іршавського району почалося в епохунеоліту(V тисячоліття до нашої ери). Про це свідчать археологічні знахідки на околицях Іршави, на Іозянській горі, біля сіл Чорний Потік , Ільниця ,Арданово . Унікальною пам’яткою є Колоднянські Кургани , які відносяться до культури праслов’ян, яку ще називаютьКуштановицькою культурою . Біля села Ільницяв урочищі Вацоку І-ІІ століттях знаходилася стоянка німецьких племен.На території району збереглися руїни Бронецького і Довжанського замків, а також городища в Арданові, Білках та на горах Баданів та Стремтура, що на околицях Іршави. Їхня історія пов’язана із стародавньоюРимською імперією .Архітектурними пам’ятками минувшини є дерев’яні церкви XVI—XVII ст. в селахДешковиця , ІвашковицяіЛокоть . В цих церквах, збудованих без єдиного гвіздка, зберігаються стародавні рукописні книги та ікони.Єдиним у Європі зразком сільської садибної архітектури середньовіччя є Довжанський замок . Збудований на фундаменті зруйнованого деревяного замку у XVII—XVIIIст. він тривалий час був літньою резиденцією графа Ласло Телекі . На відпочинок і на полювання сюди любили навідуватися представники европейської знаті. Місцеві селяни уміли створити прекрасні умови для прийому гостей. Вони не тільки утримували дорогих коней, але і будували спеціальні дороги для полювання. Ці дороги проходили серединою схилів гір і, йдучи ними, вершник міг добре бачити як вершину, так і підніжжя хребтів.Жителі Довгогота навколишніх сіл відрізнялися не тільки любов’ю до роботи, але і свободолюбством, і вільнодумством. У1514році частина жителів села брала участь в антифеодальній війні під проводом Дердя Дожі. У визвольній війні венгерського народу 1703-1711 років теж брали участь жителі Іршавського району.7 червня 1703року на Іемацькому полі, що неподалік Довгого відбувся бій погано озброєних куруців на чолі з Томашом Есе проти регулярної австрійської армії. На честь 200-річчя цієї події на кошти жителів села та довколишніх сіл у1902році в центрі села на братській могилі, де поховано 50 загиблих повстанців, споруджено пам’ятник. Увінчував його двоголовий бронзовий орел, якого ще задовго до масового вивезення кольорових металів за кордон було знято за симуляцію символу імперії.Районному центру Іршаванадано статус міста у1982році.


Інформаційна кампанія "Будемо знайомі, Бро!" | dobro.ua - головна платформа добрих справ в Україні\nБільшість молоді із синдромом Дауна, аутизмом та порушеннями інтелектуального розвитку після закінчення школи опиняється в соціальній ізоляції. Переважно суспільство вважає, що молоді люди з інвалідністю не можуть і не хочуть працювати та проводити час весело та активно: ходити в музеї та кіно, грати в баскетбол на спортивному майданчику з однолітками, їсти бургери в "Макдональдсі"…\nСуспільство майже не приймає їх. Не тому що суспільство погане. А тому що воно має страх. Страх невідомого та незнайомого. Тобто, все дуже просто: не приймають, тому що бояться, а бояться, тому що не знають. Але це можна виправити:)\nМи – "Перспектива 21.3" – молода благодійна організація, яка віднедавна почала свою роботу в м. Бровари. Зараз ми працюємо над створенням Центру соціальної та трудової адаптації для молоді з синдром Дауна, аутизмом та порушеннями інтелектуального розвитку. І дуже скоро плануємо відкриття інклюзивного кафе в центрі міста, де будуть працювати наші підопічні.\nНаша мета – не просто тихенько працювати, але і вплинути на цей світ глобально. Сьогодні маємо локальну, але велику мрію – познайомити місто з нашою діяльністю та нашими підопічними. Ми придумали інформаційну кампанію для Броварів, яку проведемо в лютому та березні до Всесвітнього дня людей із синдромом Дауна. І віримо, що через неї покладемо початок формуванню дружньої та свідомої спільноти в нашому місті. Ви ж знаєте – разом завжди можна хоч гори звернути!\nПриєднуйтеся до зміни світу своїм донейтом!


Гарні жіночі імена - цікава підбірка жіночих імен -\nHome / Дозвілля / Гарні жіночі імена – цікава підбірка жіночих імен\nГарні жіночі імена – цікава підбірка жіночих імен\nMelnichuk Nataliya 276 Views\nПсихологи стверджують, що найприємніші для людини звуки – це її ім’я. Це закладається на рівні підсвідомості і не залежить від раси, національності, а головне – самого імені. Але все ж, краще, коли воно милозвучне, приємне на слух і наповнене глибоким змістом. Тому ми сьогодні спробуємо знайти гарні жіночі імена світу, які найкраще відповідають цим критеріям.\nГарні жіночі імена в різних культурах світу\nВ кожній окремій країні і в кожній культурі свої правила і традиції щодо іменування майбутніх жінок. Жіночі імена вибирають відповідно до різних правил: десь в основі лягають багатовікові традиції, десь притча, а десь, як в західній цивілізації, імена дівчинці дають лише зі стандартних міркувань, враховуючи такі фактори, як краса звучання, швидкість вимови і популярність.\nВзяти, приміром, слов’янську культуру. Тут здавна була лише одна єдина традиція – ім’я дівчинці, як і хлопчику, давалося виключно по досягненню дев’яти років, коли дитину вже можна було асоціювати з будь-яким ремесло (ім’я було тісно пов’язане з ним). Цю дитину могли називати по його порядковому номеру (за яким рахунком з’явився в родині) або просто «Дитя» або «Чадо».\nУ мусульманській культурі було всього кілька правил. Перше – гарні жіночі імена не обов’язково повинні значитися в іменослові жіночих імен, головне, щоб ним було слово, в перекладі визначальним долю. Наприклад, ім’я Алія переводилося як «піднесена», а Саміха – “щедра”. І так в кожній окремій культурі були свого часу традиції, яких дотримувалися, наділяючи ім’ям.\nДесь же згодом традиції вичерпали свою значимість, а десь їх дотримуються і до цього дня. Втім, церковні імена, як і традиційні національні, користуються популярністю і до цього дня. Та й прикмети теж мають вагу і в сьогоднішній сучасності.\nТак, в Ісландії є лише одне єдине правило на сьогоднішній день – ім’я жінки не може починатися на англійській як такій букві “С”, тому що в місцевій культурі, в ісландському алфавіті, ця буква просто не існує.\nГарні жіночі імена. Сучасні традиції\nУ слов’янській культурі традиції іменування частково збереглися. Так, збереглася традиція, виходячи з якої, має даватися церковне жіноче ім’я, взяте з іменослова по Святцям, В якому значаться мученики і святі, що відстоювали колись становлення православної релігії.\nВ сучасності цієї традиції слідують далеко не в кожній родині, і тим не менше, знають про неї всі без винятку, тим більше, що під час хрещення все одно дається дівчинці жіноче православне ім’я з числа Святців.\nУ католиків подібні традиції, і прийняті відповідно до них теж дають імена жінкам зі списку прочитаного в церкві. Правда, варто відзначити, що до іменування новонароджених сьогодні в католицькій культурі підходять більш відповідально, ніж у православній.\nВ Ісламі як і раніше вважається обов’язковим називати майбутню жінку іменем, яке могло б визначити свій переклад її долю. Тут немає біблійних або церковних імен, а в Корані значиться лише одне єдине жіноче ім’я.\nВ результаті називають дівчинку тією варіацією, яка в перекладі означає яку-небудь якість (щедрий, світлий, благородний і т.п.) або ж назву квітку. А ось в тій же Франції є одна єдина традиція – називати дітей іменами предків.\nТак, як раніше слідували одній простій схемі. Ім’я дівчинки повинно було складатися з імен бабусь по батьківській і материнській лінії, а також, шанованого в день хрещення Святого. В сучасності цій традиції слідувати важко. Тому даються в основному одинарні імена родичів: хрещеної, мами, бабусі, тітки і т.п.\nГарні жіночі імена. ім’я і релігійність – головний критерій розподілу\nВсі «дівчачі імена» поділяються на кілька категорій і виходять з них, на невелику кількість підкатегорій. Але найголовніший критерій з усіх наявних є критерієм релігійності. Виходячи із запитання релігії найбільш відомими є жіночі імена:\nГарні жіночі імена. Декілька найбільш прийнятних жіночих імен в сьогоденні\nПриродно, в ідеалі потрібно слідувати традиції, в умовах яких народжується дівчинка. Будучи православною родиною, називати потрібні православними іменами, а в католицькому, католицькими і відповідно до традицій католиків.\nАле якщо традиції не доводяться вам до душі, то можна вдатися і до стандартних схем, поширених по всьому світу. Так, в сучасності можна вибрати гарні жіночі імена, виходячи з п’яти важливих параметрів: покровителька по стихії, знак Зодіаку, рік за Східним календарем, планета покровитель, і релігія.\nЯкщо ви відноситеся до православної категорії людей, то і вибирати бажано з числа православних жіночих імен. Що до інших параметрів, так тут все просто. Кожен знак Зодіаку і кожна тварина зі Східного календаря по-своєму впливають своєю енергетикою на ті чи інші імена.\nТочно так же, кожне ім’я може мати різну енергетику в союзі з тим чи іншим знаком. Стихія ж визначається знаком Зодіаку і датою народження дитини, але так само і кожне ім’я заступництвом тієї чи іншої стихії. Бажано підбирати ім’я, яке буде відповідати всім названим параметрам без винятку.\nГарні жіночі імена. Слов’янські імена\nЗараз повертається мода на слов’янську культуру, в тому числі – і імена. Все частіше можна зустріти в дитячих садах і школах Люба, Злата. Вони ще досить рідкісні, але дуже красиві, а головне, мають глибоку історію.\nСправа в тому, що в сім’ях слов’ян було прийнято давати дитині кілька імен: перше використовували тільки в колі сім’ї, друге – можна було називати стороннім людям. І ось це друге ім’я часто було пов’язано з навколишньою природою, почуттями, емоціями:\nБажена – бажана.\nЛада – на честь богині сімейного вогнища.\nСвітлана – світла.\nСніжана – сніжна.\nЯрослава – дякує Ярилу, бога сонячного світла.\nВеселина – весела.\nВлада – владна.\nСтародавні імена зараз стають все більш популярними, саме через своє значення, зрозуміле на інтуїтивному рівні.\nБіблійні гарні жіночі імена\nТак умовно називають імена, які зустрічаються в Біблії. Їх популярність пояснити дуже просто – саме вони входять в святці. А по святцях ще порівняно недавно давали імена дітям, в залежності від того, в який день вони народжувалися. Так в країні з’явилася переважна кількість саме біблійних імен. Поступово гарні жіночі імена прижилися і стали вже цілком рідними і звичними.\nТому сьогодні багато жінок, самі того не знаючи, носять цілком сучасні біблійні імена, серед яких зустрічаються дуже красиві:\nНайпопулярніші дитячі гарні жіночі імена\nЄва. Просте і ємне, його носила перша в світі жінка. Перекладається «життя, жива».\nГанна. За статистикою в світі найбільше саме Ань в різних варіаціях, в залежності від народності. Воно неодноразово зустрічалося в Біблії і означає «благодать, милість».\nДафна. Рідкісне, але красиве і глибоке ім’я, що означає «лавр».\nНаама. У перекладі означає «приємна».\nБагато жінок носять біблійні імена, навіть не знаючи цього, але воно все одно впливає на їх долю, хоча б і побічно.\nДавньогрецькі гарні жіночі імена\nІсторія і культура древньої Греції багато дала сучасному світу, в тому числі – і безліч жіночих імен, які безпосередньо походять з тієї епохи або мають коріння. І ось найкрасивіші з них:\nАгата – «хороша».\nКсенія – «гостинна».\nСофія – «мудрість».\nІрина – «мир».\nКіра – «сонячна».\nМайя – «годувальниця».\nАнгеліна – «вісниця».\nЦе неповний список імен, які мають античні корені. Деякі з них не дуже поширені, інші, особливо Софія, користуються підвищеною популярністю.\nЗа статистикою саме грецькі гарні жіночі імена зустрічаються сьогодні найчастіше. Багато хто знає їх значення, інші ніколи не замислювалися, що насправді означає їх ім’я. Але багато хто щиро впевнені, що його значення впливає на характер і долю людини, а значить, про нього слід знати. Хоча б заради інтересу.\nІноземні гарні жіночі імена\nСьогодні кордони між країнами і державами можуть бути жорсткими, але інформація перетинає їх без найменших труднощів. Тож не дивно, що часто цілком українські батьки дають своїм дітям явно закордонні жіночі імена. Особливо гарні англійські:\nА також французькі:\nВони звучать незвично для українського вуха, але саме цим і привертають батьків, які не хочуть, щоб їх дочка була черговою середньостатистичною Катею, Дашею або Настею.\nСвоя логіка в цьому є, але головне – не перестаратися, адже крім імені у дитини є ще і прізвище, по батькові. І їх поєднання впливає не менше імені. Погодьтеся, Естель Іванівна Козлова – привід швидше посміятися або поспівчувати, а не захопитися красою.\nПри бажанні можна знайти і ще більш екзотичні варіанти, але це вже на любителя.\nА взагалі, для кожної людини його ім’я стає згодом найкрасивішим. І справа навіть не в певній частці самолюбства, а в тому, що його вибрали батьки, які хотіли дати своїй дитині все найкраще, в тому числі і ім’я.\nГарні жіночі імена – відгуки\nмилана. Як на мене? дуже красиве ім’я – це ім’я Мілана. Я не хвалюся? а просто говорю свою думку. Є й інші дуже гарні імена, наприклад, Дарина, Аміна і так далі. Шкода, що Мілана не входить в цей список найкрасивіших жіночих імен, але все ж воно означає мила, красива.\nКатя . Мілана – супер, мегапопулярне ім’я зараз, добре, що в статті багато імен ще не настільки поширених перераховано.\nЕльза . Мені подобається !!!! Нещодавно читала в інтернеті, що ім’я Ельза древньогерманське, а що означає, не написано було. Ім’я нічого мені не принесло. тобто нехороше і не дуже погане. Мені хочеться поміняти на дуже незвичайне ім’я в профілі, поки не звикну, а потім подивимося.\nФаріда. Мені дуже подобаютьсчя іноземні імена Даніела і Емілі, а ближчі до нашої Діани і Вероніки, ось буде дочка – буде мучитися як назвати, по батькові у нас звичайно не підійдуть до Емілі наприклад Іванівна, але дуже подобається це ім’я.\nСільва. Моє ім’я дуже дивне, моя мама мене називає Сілінка).\nPrevious Сучасні жіночі імена – цікава та оригінальна підбірка\nNext Варення з айви з апельсином – підбірка смачних рецептів


“Все тіло в ранах, підгниває”: матір-алкоголічка “залікувала” 5-річного хлопчика вазеліном і дієтами майже до смерті (відео) - Україна на позитиві\nУ Запоріжжі горе-матір знущалася над своїм сином, але заперечує це\nУ Запоріжжі в лікарню потрапив п’ятирічний хлопчик у стані крайнього виснаження. Кирило дуже погано ходить і не виглядає на свої п’ять років. Худого, знесиленого з ранами на голові і висипом на тілі хлопчика привезли в лікарню. Таке з ним зробила його рідна мама.\nЦього дня Вікторія, мати Кирила, спала на сходовій клітці. Такою її знайшли мешканці будинку і пішли в квартиру, де і виявили виснаженого хлопчика. Він був настільки знесилений, що не міг прокинутися.\nА коли прийшов до тями, сказав, що хоче їсти.\nЦікаво, що 43-річна мати-одиначка виглядає досить пристойно, як для горе-матері. В квартирі охайно, а холодильник забитий їжею.\nМати хлопчика добре знають сусіди. Вона має дві вищі освіти і працює вдома перекладачем. Але жінку сильно підкосила смерть обох батьків. З тих пір вона почала сильно пити.\nДитину жінці готові повернути, але за двох умов: коли їй стане краще, а Вікторія пройде лікування від алкогольної залежності.\n“Вірус, якого немає” − таки є”: хвора на коронавірус Юл


Ліани, які можуть винести мороз до -23 ° С – рідкість. Гліцинія – саме така рослина.\nВідноситься вона до сімейства бобових, але звичайний спостерігач такої краси ніколи не запідозрить, що ці пишні блакитні і фіолетові грона квітів є найближчим родичем гороху.\nМісцем проживання гліцинії є Азія і Північна Америка. У цих регіонах можна зустріти 9 видів гліцинії.\nНа нашому континенті гліцинію можна зустріти в Криму та деяких районах Кавказу. У Московському регіоні її можна висаджувати тільки як покривне рослина.\nГліцинія є королевою дизайну присадибної ділянки.\nДосить невибаглива у догляді , вона прикрашає арки та альтанки на присадибних ділянках.\n. Гліцинія просить багато сонця, тому висаджувати її найкраще на відкритих ділянках.\nРосте гліцинія досить швидко – за 5 років активної фази вона виростає до 12 м у висоту. Потім вона припиняє фазу активного росту. Але жити може до 100 років.\nПлодоносить гліцинія також перші 5 років життя красивими і пишними гронами квітів.\nЯк правило, квітки у гліцинії блакитні або фіолетові, рідше жовті й білі.\nЦвіте гліцинія з травня по серпень. Часто розмножується самосівом або пускає пагони в землю. Не вимагає частого поливу – природних опадів цілком вистачає для її активного росту.\nЦікаві факти про міста майя\nЦікаві факти про Бигле


Google присвятив милий Doodle високосному році — Украинские новости\nНовини технології:Ви замість звичного логотипу на головній сторінці пошуковика помітили що-небудь інше сьогодні?\nСьогодні, 29 лютого, Google випустив новий анімований дудл, присвячений високосному році.\nСьогоднішній Doodle стрибає від радості в високосний день, 29-го лютого, який відбувається тільки приблизно кожні чотири роки, щоб наші календарі були на одному рівні з Землею і Сонцем.\nВперше високосний день був заснований в 45 році до нашої ери римським імператором Гаєм Юлієм Цезарем. Саме він оголосив, що кожен четвертий рік повинен мати 365,25 днів. Головною умовою для введення нового календаря було те, що день весняного рівнодення починався в один і той же день.\nЗнаменні події в історії: 29 лютого 2020 року\nГригоріанський календар був введений Папою Римським Григорієм ХІІІ в 1582 році. Україна перейшла на нього 16 лютого 1918 року.\nМи сподіваємося, що у вас буде хороший і щасливий цей день!


ГПУ додасть нові процесуальні до... - Конфликты и законы\nГПУ додасть нові процесуальні документи до кримінального провадження відносно Клименка\nОпубликовано 21.02.2017 20:48\nКлопотання про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування стосовно Клименка О.В. було відкликано з суду для усунення технічних недоліків та долучення процесуальних документів, що підтверджують перебування Клименка О.В. за межами України.\nКрім того, за результатами розгляду апеляційної скарги захисників Клименка О.В. на обраний запобіжний захід, Апеляційним судом м. Києва за участю захисників Клименка О.В., останньому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв'язку з тим, що останній перебуває у міжнародному розшуку.\nВказане рішення суду є остаточним і оскарженню не підлягає. Та є преюдиційним фактом того, що Клименко О.В. ухиляється від явки до органів слідства та суду.\nВказане рішення суду буде долучено до клопотання про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування стосовно Клименка О.В., яке буде подано до суду протягом кількох днів.\nКрім того, вказане рішення суду буде використано стороною обвинувачення при доведенні факту відсутності Клименка О.В. на території України.\nОлександр Клименко. Фото ZN.ua\nПримусове залучення владою бюджетників до... 14 дек. 2013 г.