У хрестоматії розміщені твори сучасних письменників, поетів Пирятинщини: О. Гурби, С. Буркуна, А.Гуленко, Р. Денова - Поїденчука та інших. Ці твори допоможуть вчителям у підготовці та проведенні уроків літератури рідного краю та позакласного читання.\nУ Міні-хрестоматії «Сучасна літературна Пирятинщина» ви зможете детальніше ознайомитися з біографіями та творчістю пирятинських письменників, поетів.\nНародився Буркун (Пазюк) Сергій Георгійович\n2 травня 1968 року. Після закінчення Вікторійської восьмирічної школи (1983 рік) вчився у Переяслав-Хмельницькому училищі зв’язку. У 1986-1988 роках служив в армії. Потім навчався у Харківському технічному університеті, де здобув фах інженера-енергетика. Працював головним адміністратором ТОВ "Калина-центр". Друкується з 1985 року. Перша поетична збірка "Горобині ночі" вийшла 2004 року у Київському видавництві "Поліграфконсалтинг", а у 2007 році тут же - друга книга поезій "Передчуття". Голова Пирятинської районної ради. Співзасновник ГО Літтерра.\nРозстрілює вітер акації,\nІ падають краплі крові –\nНаче сльзи моєї нації\nЗа муки життя в неволі.\nЗа всіх тих, що уже ніколи\nНе стиснуть в кулак долоні,\nБо волосся їх чорні смоли\nВкипіли болем у скроні.\nНе пишуть мерці мемуарів,\nІ нікому їх згадати.\nЛиш смужки вузьких тротуарів –\nПам’яті нашої грати.\nЗвільнившись лише, зрозумієш\nВелич і силу народу,\nЗвільнившись, життям всім прозрієш –\nСправжню осягнеш свободу.\nВітер шарпав густу чуприну,\nЧас від часу штовхав у плече…\nЯк і я, він любив Україну\nТа не знав, як сказати про це.\nЯк і я, подовгу ночами\nУглядався у темну імлу.\nВітер – шелестом, я – думками\nЗа Вітчизну молились свою.\nУкраїно моя – скільки болі в цім слові?\nНе відчує його, хто тебе не кохав.\nДай жарину мені, калинової крові,\nЩоб я серце відвагою загартував.\nРозбуди мене клечанням зір світанкових\nВ хаті чистій, як перший сніг.\nПригорнувся туманом в зелених дібровах\nДо тоненьких березових ніг.\nУкраїно моя – скільки в слові любові!\nНе відчує її, хто як я не страждав.\nІ останньою каплею власної крові\nСиву горлицю урятував.\nІ в коралах безкрайого ясного неба\nЧи прозорих в шовках навесні\nЯ торкаюсь всією душею до тебе,\nЯк дитя до грудей уві сні.\nБездушнії лиця, грабунки, руїни\nПоля у снігах полину,\nЯвися хоч раз мені, рідна країно\nЗорею! Коли засну…\nЯ навстіж відкрию розчулену душу,\nХоча між добром і злом\nВсе ж совість на варті поставити мушу,\nЩоб правду не вбити пером.\nЗ людського болота не вибратись:\nСмердюче багно навколо.\nЖити значить, змиритись…\nВ мене свої майдани,\nЗаслані листям беріз,\nСерце, закуте в кайдани,\nРанять мільйони лез.\nСьогодні поле, як поле\nПротягує теплі руки.\nЗавтра стернею коле,\nРидаючи від розлуки.\nІ сутінки важкими возами\nДолають чумацький шлях,\nРозкриливши над степами\nМій вересень безкінечний,\nХоч і гаснуть смарагди трав.\nВ очеретів золоті наперстки\nЯ спогадів назбирав.\nІ коли раптом відчай зливою\nПостукає у вікно,\nЙому розкажу, як ладою\nІ ті слова майдани,\nВірую тільки в них.\nЛюди! Як жити з вами,\nКоли так багато сліпих!\nЯ стою на мості і дивлюся у воду:\nЛебеді небеса, лебеді береги…\nСкільки років минуло та все не забуду,\nЯк тремтячі уста повторяли : іди.\nНу, а очі твої розлучатись не сміли,\nШовк м’який лоскотав борозенки долонь.\nЯ притис до грудей снігом вкриті Курили\nІ відчув у душі божевільний вогонь…\nЯ стою на мості, унизу дивні квіти,\nГребінцями в’юняться легкі бульбашки.\nКарі очі мене відпускать не хотіли,\nА уста шепотіли: іди…\nНародилася 10 лютого 1985 року в Пирятині в сім’ї вчителів. Багато уваги вихованню дівчинки приділив дідусь, Микола Шокодько, який вчив Альону читати, співати, думати, знаходити вирішення будь-якого питання, та мама, вчитель української мови та літератури Людмила Гуленко, яка спонукала дівчинку до активної життєвої позиції. Першого вірша написала як привітання бабусі й дідусю в листівці ще в 5-річному віці. У 1992 році пішла до 1-го класу Пирятинського ліцею. Навчалася відмінно. Із великим задоволенням брала участь у шкільних святах та конкурсах.\nУ рецензії на творчий доробок Альони Гуленко (2002 р.) Михайло Мельниченко, член Спілки журналістів України писав: «…Творчою знахідкою юної кореспондентки є листи-оповіді і листи-звернення, безпосередньо адресовані читачеві. При цьому, розмірковуючи на теми, що хвилюють сучасну молодь, вона не нав’язує своїх думок й уподобань, а змушує співрозмовника замислитись над прочитаним, над своїми вчинками і зробити для себе відповідні висновки, зайняти активну життєву позицію.\nМова більшості заміток, кореспонденцій і статей багата на художні засоби – порівняння, епітети, метафори, що посилює читабельність матеріалів.\n…А ще Олена Гуленко із захопленням пише вірші, від яких віє свіжістю і чистотою Удайської води, духмяним запахом довколишніх хлібних ланів».\nАльона Гуленко – переможець багатьох літературних конкурсів:\n2001р., 2002 р. – І місце в обласному етапі Всеукраїнського конкурсу «Вірю в майбутнє твоє, Україно!»\n2001 р. – І місце в районному дитячому конкурсі поезії «Осіннє золото»\n2002 р. – І місце у Всеукраїнському творчому конкурсі «Майбутній журналіст», що дало змогу навчатися безкоштовно в Київському Міжнародному університеті за спеціальністю «журналістика».\n2002 р. – призер обласного конкурсу «Поетична весна».\n2004 р. – Диплом ІІІ ступеню за перемогу в конкурсі «Історія мого роду» (організатор – Конгрес ділових жінок України).\n2004 р. – І заохочувальна премія у Всеукраїнському конкурсі творчої молоді.\n2002-2007 рр. – навчання в КиМУ (отримала вчену ступінь магістра). Творчим наставником поетеси стає Іван Ющук, професор, викладач сучасної української мови. Журналістські матеріали Альони публікуються в різних загальнополітичних виданнях, нариси та сюжети виходять в ефірі Першого національного, ліричні твори друкуються в університетському альманасі «Хвиля».\n2004 р. – з ініціативи Андрія Мозгового та за допомогою батьків виходить перша збірка поезій і роздумів «Моя душа в дорозі».\nУ передмові до збірки Іван Ющук, член Національної спілки письменників України, лауреат премії ім. Б.Грінченка пише: «…Її хвилює й наш реальний сьогоднішній день. І тут її слово сповнене теплих почуттів до рідної землі, до рідних людей, до рідної мови. Щоправда, ці почуття нерідко проймаються гіркотою від недосконалості навколишнього світу, від байдужості загалу до своєї похмурої долі, до своєї невлаштованості. “ Ну, навіщо так? – ніби запитує авторка. – Де ж гармонія міжлюдських стосунків?” і все-таки вона не розчаровується – вона закохана в цей недосконалий світ, не відкидає, а намагається збагнути його і чимось бути корисною йому.…Важливе одне: Оленині записи щирі, хоч і не завжди літературно пригладжені. І, може, саме цим, тією своєю непригладженістю, вони й приваблюють. Бо найщиріше те, що висловлене спонтанно, безпосередньо».\n2005 р. – Альона стає дипломантом Міжнародного конкурсу кращих молодих літераторів «Гранослов - 2005».\n2007 р. – виходить друга збірка «Хто ти?». Родзинкою збірки стає Інтернет-переписка – поезія, що віддає данину сучасним технологіям – легкі та водночас викличні вірші, якими листуються Інтернет-користувачі Ємурка (Альона Гуленко) та Перелесник (Василь Жук).\n2007 – 2012 рр. – навчання в Київському національному університеті театру, кіно та телебачення за спеціальність «режисура телебачення» (спеціаліст). Під час навчання бере участь у творчих вечорах, підготовці режисерських етюдів та створенні відеоробіт, у тому числі й на місцевому пирятинському матеріалі (фільми-нариси про Сергія Козіна «Життя. Музика. Людина», піраміду в Березовій Рудці «Українська піраміда» та ляльки-мотанки «Ляльки Сонця»; соціальна реклама).\n2008-2009 рр. – працює кореспондентом у всеукраїнській загальнополітичній щоденній газеті «Новая» (м. Київ).\n2009 р. – ІІІ місце в категорії «Публікація в пресі» Всеукраїнського конкурсу «Репортери надії в Україні».\n2011 р. – співпрацює з Першим національним телеканалом як сценарист.\n2011 р. – найбільше творіння – син Олесь.\nЗ 2013 р. – проживає в Пирятині, працює в газеті «Пирятинська Правда». Разом з Пирятинським телебаченням створює цикл програм «Погляд зблизька», присвячених народним пісенним колективам району.\nАльона Гуленко є автором «Казки про Настусю», і в подальшому планує писати для дитячої аудиторії.\nЗі збірки «Хто ти?»\nДерева затулили неба край,\nУ кожну душу кетягом врізались.\nЇх сотворив ще Бог для себе в рай,\nА на Землі каштанами назвали.\nІ сонце з них виходило, грудьми\nПрилігши на листочки відпочити.\nІ думали ми ще тоді дітьми,\nЯк можна без каштанів людям жити?\nА час ішов: і нижчали дерева,\nІ височіли шпилі будівництв.\nА ті каштани плакали: “Не треба!”\nЙ котились жалем по бруківці вниз.\nА я забула, що життя коротке,\nА я не знала, що зрубати – гріх,\nІ з молодіжним сленговим “короче“\nЯ відмовлялась від батьківських стріх.\nХотілося прогресу, постмодерну,\nЦементу, постаменту і прикрас,\nІ їхать, їхать – до самого центру.\n...В душі рубала я, каштани, вас...\nІ забувала я пирятинські каштани,\nМіняла їх на інтернети, моди.\nІ так хотілось бути не останньою,\nІ як раділось, коли щось виходило.\nМадонни, донни, межі, закордони.\nАмерика, діаспора, Білл Влас:\n“ Це дерево із України родом є,\nЙого рубають без жалю у вас.\nЙому вже 20 років, ми святкуємо –\nЦе подарунок друзів на весілля.\nПлодами діток часто ми лікуємо,\nпід ним проводимо своє дозвілля”\nБілл Влас казав “кештан” на той каштан,\nКаштан, що небо піднімав, зігрів дитинство,\nВід серця не один сховав обман\nІ радував зважніле материнство.\nВін говорив і довго говорив,\nЩо так давно не бачив Україну,\nІ знов про те, як дерево садив,\nІ як душею він до нього лине.\nВіндумав, я, землячка, зрозумію,\nПро той “кештан”,що захистить в грозу.\nА я ховала підпухнасті вії\nСтрашенно мокру і гірку сльозу.\nМадонни, донни, межі, закордони,\nЦементи, постаментиіз прикрас,\nМодерни, постмодерни, еталони...\nі цей простий діаспорець Білл Влас...\nПирятинські каштани: шум до болю,\nЦвіт до знемоги, радістьдо жалю.\nЯ кидаю примарну дику волю,\nПрийміть назад пирятинку свою!\nПирятинські каштани... тихий смуток,\nТой цвіт дитинства з рідної землі.\nНічого кращого й не може бути,\nЯк кетяги каштанові мої.\nв оці ворона,\nнародитись на Алясці,\nяк в невигаданій казці.\nЩоб ні спокою,\nЗамочила в чаї думки,\nПереграла в шахи зірки:\nНе хотілося спати лягати.\nА у долі одні лиш дірки,\nСтеп від суму вже пилом гіркий.\nТебе можна іще спіймати,\nТебе варто було б забрати,\nТа вертатися не з руки.\nДень вже зістарився вечором:\nТіні лягли, наче зморшки.\nТак не хотілося зречення,\nНу ж би пожити ще трошки.\nНіч заходилась збиратися\nТихо бабусею сивою,\nЗавжди щоб нам пам’ятатися\nУдай тихо відносив думку,\nУдай знову питав: “Хтоти?”\nЯ ж далекою незнайомкою\nСіла просто писати листи.\nТим, хто щастя черпав долонею,\nА воно утікало знов.\nТим, хто грався у какофонію\nІ ішов позичати любов.\nТим бетонним і металевим,\nЩо залишились у містах.\nТим домашнім простим і рідним,\nЩо приходили в добрих снах.\nВладі, Раді, сім’ї, громаді,\nЧасом дикій чужій юрбі.\nВ слів палких гучній канонаді\nЯ писала іще й . . . тобі . . .\nТак, писала тому, хто бачив,\nЯк я падала на шляху.\nЙ певно знав, як та доля плаче\nВ українському рушнику.\nІ тому, хтозгадаєочі\nУ своїх шовковистих снах,\nЩо любов дарували ночі\nНа Удайських моїх берегах.\nЯ листи пакувала в конверти\nЯк щось серцю таке дороге,\nІ на Удай рукою відвертою\nКлала душу ... нехай пливе.\nМільйони темних теплих крапель,\nЯк подарунок сонця небу,\nІ тихо шепче диво-річка:\n“Я знов течу в тобі й до тебе!..”\nГірське каміння обнімає,\nЦілує берегів уста.\nЗ дерев знов листя облітає -\nУ гостях осінь золота.\nБагряний тихий подорожній\nВпаде на голубінь. Так треба.\nВода. Життя. Кохання. Осінь.\n“Я знов течу в тобі й для тебе!..”\nСатана лютує, бо не може покохати.\nЯ тону в безодні\nЗнову ставлять грати,\nБоляче нести –\nБлискавка у землю\n„ Хай же буде більше\nСпеки, сліз і болю!”\nНебо і Земля –\nКрига під ногами,\nНавкруги. – Ти знай,\nТо лютує сила,\nЩо не зна любові.\nЧерез те не може\nЗазирнути в рай.\nСнюся я –\nБудить тебе ранком,\nБільше не страждати –\nІ земля тим щастям\nПройнята до дна.\nвересень, 2004 р.\nСонце скапало у чашку\nСвітлячки орали небо\nЛиш півбублика зосталось\nХтось комусь щось недомовив\nХтось чогось не перевірив\nСни якісь сьогодні темні\nІ продавленого дивана\nБудить ранком оранжевим\nІ сусідськими криками\nІ хвилює дверима\nЩо ледь на "петельках"\nІ літньою сесією.\nТам картини на стінах\nНашим сміхом колись мальовані\nВ туалеті - приколи\nІ ванна - найкраща у Всесвіті.\nМи ростили там квіти\nІ засинали під музику\nТанцювали на кухні\nМи із відкритими вікнами.\nВід мівіни до віскі котилося\nВід кохання - до втоми.\nМи давно переїхали.\nЗалюблене у проліски життя\nПромінчиками грало на осонні\nУ кам’яницях чутно мендельсонів\nПід куполами – тихе каяття\nРозкумкане розніжене життя\nСтрумочками тікало в верболози\nПоволі забувало про морози\nНесло до моря ще вчорашні сльози\nІ бунтувало проти штампів прози\nЗакохане в поезію життя\nЗа комір набились мурашки болю\nІ спати лишилося кілька годин\nА я все прошуся від болю на волю\nА він не пускає. Самотній. Один.\nІ як приблуда дивлюся у стелю\nЗавтра ховатиму очі-буття\nЯ однокрило лечу крізь пустелі\nВід втечі до втечі.\nКолись я прокинулася зимовим ранком від того, що ти гладив моє волосся. Сьогодні ти не дзвониш і не питаєш, як воно? Скільки в ньому сивих ластівок?\nІ вчора не дзвонив. І минулої зими.\nПравда, тоді, в лютому, написав, що віриш у мене. А я, дурна, не зрозуміла, що це ти так попрощався. Я іще ніколи не відпускала нікого на все життя...\nКого ж зараз гладять твої теплі руки з довгими пальцями?\nЯ чула, тибіжиш. Люди кажуть,тигарно і спритно бігаєш. Багатьох перегнав. Але, знаєш, кажуть, там - попереду - прірва.\nТи, якщо встигнеш зупинитися, подзвони. 0501361040\nПошуками. Метафоричними. Довгими.\nВід цвіту яблуні до перших сліз.\nЙти і йти. І йти. Не зупинятися.\nАле серце берегти. Сторінку пам'яті.\nВсе - від Бога. Ми - до світла.\nСпогади навалами чарівними.\nВсіу рюкзачок. Заархівовано.\nТрохи джазу. Десь до крику.\nЙ зновуйти. Вести малят.\nІ листи нести старим полковникам.\nБо надія є.Надія є.\nА ніч вмирає в ранок.\nМолоко бегемотів рожеве\nЯк крила фламінго\nЯк зчудовані летом років\nЯк світання морське\nЯк вітання, в цілунках розтоплене\nЯк бажання солодкого\nМлосне щімке і веселе.\nТак рожеве життя\nУ болотах конгійських мукає\nСвіт здається великим\nІ сміятися хочеться з дива такого\nІ вірити, що й онуки наші\nЗастануть іще бегемотів.\nСаундтрек до телефільму\nПереграло і забулося.\nМи вмирали і не вірили,\nЩо так мало заманулося.\nЧас тікав поміж долонями.\nПозичали і ховалися,\nМи хотіли й не знаходили,\nПотім в синьку напивалися.\nДесь зупиняється час,\nЗнайди для мене росу,\nЩоб повернути нас,\nЩоб не зруйнувати красу.\nПики били та й заплакали.\nКоли сонце підіймалося,\nГоре вило вовкулаками.\nХто живий лишивсь, незламаний,\nХто від долі не ховається,\nХто у зморшках заколисаний,\nТой у мареві розчиняється.\nДесь неофіти дихають початком,\nі починається засніжена зима,\nа ми гуляємо планетою з малятком -\nяке це щастя - більше не сама!\nТи хочеш піти? Іди.\nВперше кажу вголос.\nНоги якщо вестимуть\nВ наші світи,\nМіцно тримай думками\nЯк ми літали в казки вухокрило.\nМорем кохання наше пускай...\nЩоб хвилею змило.\nЛише з любові\nРодиться новий день.\nІнше усе перманентно\nЗ ким ти у тантрі розчинишся і де?\nЩоб марево стерти...\nБагатство землі пирятинської\nУ цьому маленькому світі, а для мене Всесвіті народилася я. Зараз живу в Києві, і кожного разу повертаючись із полону залізобетонних вулиць і падаючи в обійми дивно маленьких їжакуватих хатинок та солодких квітучих дерев, думаю: я частина цього. Я – одна з тих, хто повинен вірити в майбутнє. Адже хіба можна зрадити священний заповіт предків, що прийшли на цю землю, щоб народити тут день і залишити світло на завжди.\nЗі збірки «Моя душа в дорозі»\nВставайте ті, хто полягли\nСотнями, Тисячами, Мільйонами...\nНа Вічну Пам’ять 33-ого...\nПідніміться з могил\nПогребені і покинуті,\nЗамерзлі на дорогах,\nГолодні і щирі.\nЗведіть свої багатостраждальні голови\nНад щасливим світом\nЯ хочу бачити вас,\nСтати на коліна перед\nВашою голодною смертю,\nЩоб здригнувся світ,\nСотні разів просити вибачення\nЗа моє сонячне життя,\nМільйони німих слів покласти\nНа алтар вашої загибелі.\nІ цього буде мало,\nБо смерть голодних дітей –\nНайтяжчий злочин людства.\n“Я зновтечу в тобі й для тебе!..”\nТа день уже наклав свою печать.\nТи хочеш жити, ти боїшся жити.\nДе треба “ так ” ти знову кажеш “ ні ”.\nА він уже не може не любити\nКолись тобою писані пісні.\nТи знаєш добре, що ти знов кохаєш,\nІ він тебе, до речі, люба, теж.\nП’єш валідол, та не відчиниш двері.\nПустота, порожнеча і смуток,\nЙ не можу збагнуть,\nЩо повільно і тихо\nОхоплює знічені плечі?\nІ годинник спинивсь.\nІ життя розгубило десь суть.\nЗнов вікно. Знову стукіт.\nЦе проситься вечір.\nОльга Василівна Гурба ( Повшедна )\nОльга Гурба народилася в м. Пирятин на Полтавщині в сім΄ї службовця.\n22 червня 1942 року фашисти після страшних тортур розстріляли її батька. А старших сестер загнали в Німеччину. Мати з чотирма меншими дітьми переховувалась у бабусі в селі, в холодному сараї – аж до визволення Радянською Армією.\nВірші Ольга Гурба почала писати з дитячих літ. А з 13 років уже друкувала їх у районній газеті.\nПісля закінчення філологічного факультету Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка вчителювала у школах. Чоловік у О. Гурби – військовий, полковник ( теж письменник, зокрема цікава його художньо – документальна повість «Війна без перемоги» - записки військового радника – завоювала багато прихильників його непересічного таланту).\nТалановита письменниця Ольга Гурба видала збірку ліричних поезій «Печальна жінка місячної ночі…», дві дитячі книги «Дмитрикове літо» та «Василькові таємниці».\nРоман у віршах «Доспівай мою пісне, доле» - широко плановий і розлогий гостросюжетний твір з багатьма героями і їх нелегким, а то й трагічним шляхом до істини життя, в якому на першому місці повинні бути совість і честь людини, непохитне її служіння рідній землі, Батьківщині, Україні.\nУ Луганському Всеукраїнському видавництві «Книжковий світ» підготовлені до друку нові книги цікавих оповідань Ольги Гурби «Бузок на щастя» та дві збірки лірики «Стрітення» і «Мамина молитва». А ще роман – «Просто Леся».\n«Проліски серед снігу» - нова книга оповідань талановитої письменниці, насичена сучасними реаліями, пам’ятливими образами, ошатною, багатою українською мовою.\nБіля пам'ятника Тарасу\nБУЗОК ДЛЯ АФГАНЦЯ\nНарешті мама приїхала. Василько від радощів крутився дзиґою: то танцював,то високо злітав на гойдалці, то біг із зошитом в руках показати мамі, як вони з бабусею готувалися до школи. Рідненька ніжно усміхалася, тільки її красиві очі залишалися смутними, а коли дивилася на дідуся, схудлого, зовсім сивого, з пожовклим лицем, уста в неї здригалися, ніби вона от – от заплаче. Трохи посидівши,дідусь підвівся:\n-Щось зледачів я. піду подрімаю.\nЛагідно погладив Василька по голові, незвично сперся на милиці – і поклигав до хати. Бабуся почимчикувала за ним, розставивши руки, мов няня, готова щомиті підхопити дитину, яка вчиться ходити.\n-Ну, що ти клопочешся? Посидь з дітьми, - і, незалежно підвівши завчасно посивілу, але красиву голову, якомога твердіше ступив на здорову ногу. Та ліве плече звисало так безсильно і жалюгідно, що в обох жінок змокріли очі.\nСтарша оговталась перша. Кулачком, як уперта дитина, витерла підозрілу вологу на віках:\n-Ну, що ти, доню… Знаєш же, який сильний твій батько. Душмани розстрілювали – вижив. Переборемо все і тепер. Ой, он дивись, Василько як на вишню задерся.\n- Злізь, синочку, впадеш!\n- Зараз, мамо,- зламав гілочку, рясно вкриту блискучими вишнями. Вже, спускаючись вниз, щось зміркував. Знову повернувся – і вже з двома гілочками в зубах зістрибнув просто в теплі, засмаглі руки бабусі. Простягнув жінкам по гілочці: пригощайтеся. А вони, обидві, мов змовившись:\n- Спасибі, сміливцю. А що як віднесеш їх дідусеві? От зрадіє.\nХлопчик слухняно побіг до хати. Сонечко, весело граючись з тінями, теплими променями пробивалися між гіллям, пестило жінок, а над ними небо світилося літньою радістю, високе, безмежне, блакитне. Білі хмарки, мов безгрішні мрії, повільно купались в його блакиті, зачаровуючи погляди.\n-Господи! Як же хороше вдома!- розлучено усміхнулася донька.\nМати ніжно доторкнулася до її руки:\n-Ми тут з батьком як у раю. Ось тільки за вами сумуємо. Ще й як Василька заберете восени…\nЗовсім поруч дисонансом до замріяної тиші ревнувала вантажна машина і зупинилась перед парком. Якісь чоловіки грюкали листами шиферу, розвантажували цеглу.\n-Це що, до нас?\n-Та ні, молодий сусід хату ремонтує.\nА з – за паркану чоловічий голос:\n- Ви тільки обережніше, бо якщо знову його паркан зламаєте повчання так і посипляться. Сусіди у мене (туди їх і пересюди!), що зліва, що справа. Афганець, гад, ледве лазить, ніяк не вмре, а туди ж: сміття на вулицю не винесе, з під прання не вилий на дорогу. Звик у армії, щоб усе по лінієчці, понімаш.\n-Та цить, бо ще почують. Хай не смердять!- не менш голосно обірвала того ж таки дружина.\nДонька афганця зблідла і без того великі очі здивовано розширились на пів обличчя, сум і образа сльозами упали в спориш…\n-Момо, що це?\n-Та заспокойся, доню, не звертай уваги. Вони на рідних батьків ще й не таке кажуть. Добре, що батько в хаті, не чує їхнього патякання…\nАле заспокоїтись було важко. Затишне зелене містечко, яке з дитячих років здавалося їй казково прекрасним, після почутого ніби потемнішало, поменшало. І старий паркан вже по сірів. А ці злі, пащекуваті сусіди… Як вони сміють таке говорити?! Як ненавидять її батька, як відверто бажають його смерті.\n-Мамо, - твердо вимовила, від’їжджаючи. - Я теж сумую за вами. Та й медицина у великому місці на вищому рівні. Може, восени всі поїдемо до нас?\n- Що ти, донечко? Без нас і хата занепаде. Куди влітку будете приїжджати?\n-Добре, добре, подумаємо. Ще є час, - не хотіла засмучувати доньку відмовою перед розлукою.\nВже сигналив таксист. Дід підтримував за руку Василька, бо жваве хлопчисько ще й за машиною побіжить, і мружив тепер потемнілі, ще не давно зеленаві очі. Бабуся теж чомусь мружилась. Чи сонце таке яскраве?\nМайже поруч, як монумент, біля свої хвіртки застигала молода сусідка, з цікавістю зиркаючи на пакунки, які завантажував у машину водій. І донька афганця теж замружила очі, ледь стримуючи зрадливі сльози. Через них розпливались, тремтіли рідні постаті, що махали руками вслід машині; вишні край не мощеної, сірої від пилу дороги, увінчані червоними ягодами, кров’яними плямами пропливали перед очима.\nВасилько притих. До вечора, щось обмірковував, а, лягаючи спати, раптом незвично насупив брови і хрипкувато вимовив:\n-Я їх уб’ю!\n-Що, комари знову налетіли?\n-Що комари? Я цих злих сусідів…\n-Васильку, хлопчику любий! Хіба ж ти бандит, щоб людей убивати?\n-А вони… вас ображають. Через них ми тепер ніколи не житимемо, - і розплакався гірко, безнадійно.\nСонечко ще не сіло, а сусіди вже повернулись звідкись на підпитку. Чомусь плакала їх маленька донька. Старший син, восьмилітній розбишакуватий хлопчисько, стягав з усього двора дрюччя, якісь гілки, паліччя. Васильків дід, Тимофійович, заглянув через штахетину у сусідський двір:\n-Хто ж у дворі багаття розводить?\n-Мій двір. Що хочу, те й роблю! – хлопець закопилив губу і, зовсім, як його мати, взявся руками в боки.\n-Ти ж пожежу за подієш…\nНа голоси з хати вийшов сам батечко:\n-Що тут ще?\n-Та цей старий пень забороняє багаття розвести.\n-А ти не звертай уваги. Цей шизік звик командувати… Не доходить до нього, що він тепер ніщо… Нінко, ти несеш казанок? Таку юшку закатаємо…\nТимофієвич розкашлявся, пішов до своєї домівки.\n-Заспокойся. Ну, скільки разів тобі говорити: не звертай на них уваги – горбатого могила виправить.\n-З цього «не звертай» і буває казна – що.\n-Тихенько. Василька розбудиш.\n-А я не сплю. Просто так лежу, - обізвався онук.\n-Тоді давайте казки читати.\nРозважала онука, як могла, а дід, мовчазний, з посірілим стомленим обличчям, сидів край вікна, вдивляючись в м’які сутінки, що тихо сповзали на землю.\nУ сусідів грюкнула хвіртка. Кудись побрели, обнявшись, про щось варнякаючи.\n-Ма, - виглянув у слід їхній син Славко, - Оксанка знову плаче.\n-Я тебе, б …, на плачу! – зупинилася мати. – Не доглянеш як слід – вріжу так, що нових віників пам’ятатимеш.\nХлопець миттю зник у хаті.\n-Не розумію, як можна таку малу на хлопця залишати. Та ще й так обзивати так власну дитину..\n-О, і ти заговорила? А мені наказуєш не помічати …\nВасилькові стало не цікаво. Позіхаючи, побрів до своєї кімнати.\nКрутиться, ніяк не засне. Мамин потяг уже далеко… Так швидко поїхала…\n-Бабусю, заспівай мені оту, про журавликів.\nСпівала, а пісня така журлива: і діти далеко, і чоловікові хвороби, одна страшніша за іншу, і брутальні сусіди… Невже доведеться – таки покинути рідні краї, про які все життя мріяла, мандруючи по світу з чоловіком – військовим ? Оці дерева, які пам’ятають руки матері: стежки, здається, теплішають слідами рідних, непокірні тюльпани посаджені колись нині покійною сестрою… Немає сили доглядати їх як слід, самі сходять, квітнуть, розростаються. Заполонили двір, полум’яні, духмяні…\nВже й пісня доспівана, і онучок заснув, а вона все сидить у темряві, схиливши голову. Для чого їй світло? Уява малює щедро, яскраво…\n-Ганю? – тихий, але чимось стурбований голос чоловіка.\nСпохопившись, кинулась до нього: може, допомога потрібна?\nГлянь, Ганю, чи мені здається: у сусідів веранда горить з середини. Бачиш, полум’я вже на пів вікна?\n-Господи, сравді горить. А вони на гульках десь…\n-Викликай 01 – і сиди, щоб Василько спросоння не перелякався, - сам швидко, як тільки міг, пошкандибав до дверей на милицях.\n-А ти ж куди?\n-Людей кличу. Сказано, сидить за дитиною, - голос чужий, суворий, владний.\nКинулась слідком, але зупинив різкий частий стук. Чоловік калатав якоюсь залізякою в старі ночви під сараєм і схрипло гукав чимдуж:\n-Люди, пожежа, пожежа!\nЗбудить Василька… Але ж треба.. Таке горе… Замоталась між сонною дитиною і дверима. Зачинилась, щоб приглушити звуки. Виглядала у вікно. Що ж він метушиться? Ще впаде… Біжать звідусіль злякані люди. Ну, сповістив – і в хату б … Ні! Дістав шланг, став на коліна перед колодязем, натягує на труби… Та невже більше нікому? Вишикував усіх вряд, передають відра ланцюгом.\nХтось відчинив двері – і полум’я рвонуло на зовні. Спалахнув дерев’яний паркан. Господи, хоча б вітер не піднявся – весь куток вигорить. Та де ж та пожежа? Кинулась до телефону:\n-Та їдете ви нарешті? Вогонь вже на інший двір перекинувся.\n-Не галасуйте, їдемо. Заважаєте тільки, без вас тут…\nДо Василька - спить. Знов до вікна… Господи! Із дверей – разом з димом сусідський Славко, весь у сажі, розпатланий, розхристаний. Зляканий, летить далі від хати, світ за очі. Так діти, виходить, дома? Рятувати треба!\n-Бабусю, що там? - прокинувся – таки Василько.\n-Нічого, дитино, спи.\nЯкий там сон? Хлопчик вже біля вікна. І страшнувато, і цікаво. Рветься до вікна.\n-Стривай, одягну, - хапаючись, накинула на Василька якусь одежу.\nМіцно тримаючи за плечі, поспішає до чоловіка.\n-Дядю, там Оксанка. Під ліжком не хоче вилазити, - хлопець запхикав, як мала дитина.\nСтоять же поруч молоді здорові чоловіки.\nА Дмитро вже наказує облити себе і, кинувши милиці, повзе до пожарища.\nРвонулась слід – люди затримали…\n-Пустіть! Там же дитина – а! ..\nРозплакався Василько. Хтось кинувся услід за Дмитром.\nЙого голос із диму:\n-Шибку з кімнати вибий! Тут не пройти…\nГуркіт, тріск скла:\n-Підсади – і чекай! Наказую: підсадити !\nКалатання пожежної зовсім близько. Господи, почекав би на них. Все сам…\nА з віконної впадини – чоловіча рука. Під пахви тримає дитину.\nНапарник хапає дитину, мчить з нею до людей.\n-А Дмитро? Дмитра залишили! – Ганна рветься до чоловіка.\n-Вибрався афганець, - нараз видихнув натовп.\nА той підтягнувся на руках і вивалився на землю, на осколки скла, під струмінь води – приїхали пожежники…\nА хазяїни квартири, веселі, добряче напідпитку, поверталися додому. Здалеку угледіли вогонь, натовп, «пожежну».\n-Точно. Афганець, гад, горить. Так йому і треба, зануді! – зареготав задоволено.\nПідійшли ближче, цікаво.\n-Придурок! То ж наша хата! Ой, діти ж мої, діти! – кинулась молодиця бігти, а п’яні ноги не слухаються.\nВпала мало не під «швидку», що мчала до пожарища, тривожно сигналячи.\nПоки почалапала. Та, п’яна, мокра хата вже тільки чаділа, а біля неї обережно піднімали на ноші афганця. Його дружина з онуком поїхали з ним до лікарні, навіть не примкнувши двері квартири.\nП’яній вручили замурзану злякану Оксанку.\n-Де вава? Де? – обмацувала руками тільце.\nА дитя тільки плаче…\nНу, гади, «швидка» називається… Афганець, бач, заслужений, так його швидше хапають, а що дитя… Де та правда на землі? – голосила просто неба, та, п’яна, бо ще чаділи ядучим димом веранда та двері.\nА той, гад, щу й у кімнаті вікно висадив. Ось я і йому зараз, - потирила грудкою у вікно сусіда. Слава Богу, рука слабка після щедрої випивки. Потім пригадала, що в неї є десь син.\nА де ти, синочку, любий мій?\n«Любий синочок» знав, що добра від матері чекати нічого особливо, коли дізнається, що він варив юшку на вогнищі у веранді, бо не наївся, виходить, звечора. Тож причаївся захаращеному сараї. Знайшов якесь старе ганчір’я, замотався – і заснув як убитий.\n-Та не рюмсай, живий твій Сергійко. Вискочив з диму, мов куля, не інакше, пожежа – його рук справа. Добре, що афганець витягнув з вогню твою Оксану, - розраджувала котрась жінка.\n-Не брешіть. Він же на милицях!\n-Отож і милиці викинув. Вадим Кащенко підсажував…\nЗа кілька днів приїхала дочка афганця. Схудла, сумна.\nСусіди остереглися навіть розпитувати: нехай з дороги відпочине. Та, коли навідались вранці, - вікна були щільно зашторені, все замкнуто. Тільки записка у дверях: « Вишні рвіть, кому потрібні. Тільки просимо не ламати гілля…»\nЖінки оббирали ягоди мовчки, якось аж побожно.\n-Такі люди… Невже не повернуться?\n-І без того афганець хворий. А тут ще – ця пожежа. Все ті п’яниці. Бач, притихли, і носа не висовують.\n- Геройський чоловік був.\n-Чому був? Може, дасть Бог виживе… Все ж у центрі медицина сильніша.\n-Дівчата, а давайте оці вишні до ладу приведемо. Скільки там собі хто візьме, а компоти та варення віддамо, коли приїдуть.\nВиглядали восени, стерегли хату взимку, щоб, бува, хтось не набешкетував. Вже й весна прилинула, городи почали саджати. Вишні розквітали рясно, молодо, а осипатись почали рано.\n-Мов тужать за хазяїном…\nСлавко хвалився на вулиці:\n-Як не повернеться афганець, наш сад буде. Чого добру пропадати?\n-А дулю не хочеш? Ми там літній табір влаштуємо. Намети в саду…\n-А мій батько…\n-Що твій батько?\nСлово за слово, та й побилися.\nВранці Славчин батько, заспаний, розкошланий, вийшов на подвір’я. Потягнувся, тільки розстібнув штани, щоб на свіжому повітрі, значить, - і застиг: вікна сусіднього будинку відчинені на зустріч сонцю, свіжо вимитий поріг сяє чистотою, а посеред двору… афганець. Живий – живісінький – і без милиць. Ледь – ледь на палицю спирається, милуючись розквітлою вишнею. Вітер грається сивим волоссям, а він усміхається, як молодий.\n-Об -а – на, афганець! От афганець!...- Роззявив рота сусід, вражений, зачудований, здивований.\nВискочила його і Нінка, як завжди, з тазом мильної води в руках. Звично розмахнулась, щоб виплеснути під сусідський паркан, і остовпіла.\nПотім швиденько поставила ношу в сіни, знову вискочила, приклеївши на обличчя усмішку:\n-Доброго ранку, Тимофійовичу, з приїздом вас!\n-І вам доброго, - приязно відповів афганець, немов нічого й не сталось.\n-Доблого ланку!- висунулася і Оксанка, ще рожева після сну.\n-Доблого! – пожартував з малою, риючись в кишені, чим би пригостити дитя.\nАле там було зовсім пусто, і афганець, ніяковіючи, озирнувся. Дружина, як завжди, з’явилася вчасно, з коробкою цукерок в руках:\nТримай, Ксюшо, це тобі від Василька.\nА Славі?- мала вимогливо дивилась на подружжя.\nЗа якусь годину з’явилася у дворі разом з братом. Личко її ховалось у величезному оберемку свіжо зламаного бузку. Хлопець простягнув пляшку, замотану в газету:\n-Так це вам спасибі за порятунок. Ну, давай квіти, Ксюхо.\n-Не дам. А ти мені наламав.\n-Давай, бо як вріжу…\n-Заспокойтеся, діти. Квіти, звичайно, Ксюші. А одну гілочку подаруєш бабі Ганні?\nМала, вмить провагавшись, простягнула запашне гроно Ганні та й запишалася, задоволена власною щедрістю.\nВізьміть хоч пляшку, дядю, - знову озвався Славкою\nСпасибі, синку, але мені заборонено. Віддай батькам.\nБери, афганець, - висунулося з – за паркану обличчя сусіда.\nТим часом Ганна обережно виглянула за ворота. Так і є: молоденький кущ бузку, який вона колись посадила за парканом, обламаний начисто, немов над ним пронісся безжальний ураган. Це ж побачить чоловік, розхвилюється… Взяла його під лікоть, повела в глибину саду.\n-А може, на вулицю вийдемо? – лукаво усміхнувся афганець і, помітивши легку розгубленість на її обличчі, розреготався:\n- Голубонько моя! Думаєш, я не зрозумів, звідки бузок?\nТепер уже сміялися обоє, дзвінко, нестримно, молодо, і знову сусід здивовано вибалушив на них очі з - за паркан:\n-Во, афганець!... Ну, давай афганець!...\nАнтоніна Іванівна Заїка\nЗаїка Антоніна Іванівна народилася 27 .07. 1959 в с. Зелене на Кіровоградщині. Після закінчення школи почала працювати старшою вожатою в с.Роги Маньківського району на Черкащині, заочно навчалась у Черкаському педагогічному інституті. У 1992 році одружилась і переїхала жити на Полтавщину в с. Теплівка Пирятинського району. У с.Смотрики викладала українську мову та літературу. Вона вчитель-методист, її ім’я занесене до книги імен найшановніших і творчих людей Пирятинщини. Кредо життя Антоніни Іванівни: «Якщо не я – то хто ж?!». Перша поетична збірка «Моєї долі оберіг», присвячена матері поетеси. Крім того, Антоніні Іванівна пише музику до своїх пісень: «Поки наші матері живі», «Українська пісня», «Мова рідна», «пісня про рідну школу», «Однокласники», Пісня про шкільну дружбу», «Плаче осінь» та інші.\nКоли твого серця торкнется біда\nКоли твого серця торкнеться біда,\nТоді твоя хата не буде вже скраю,\nБо в душу твою милосердя прийде,\nТи скажеш: «Бійцям віддаю все, що маю…»\nБайдужість вогнем випікає гнів\nНа тих ворогів, що були братами.\nІ Ангел небесний із мирних снів\nКрилом осяйним блокпости прикриває.\nТут кожен солдатик – народний герой:\nСтоїть з автоматом супроти танків!\nНе чує, як терпне від зброї рука,\nБо ворог стріляє всю ніч, аж до ранку.\nЗ рук в руки мандрують і села, й міста.\nСнаряди влітають в квартири і школи.\nНу де ж бо ти, правдонько рідна, свята?\nЧи вже на Донбас не вернешся ніколи?\nЗа моркву й капусту купить голоси\nНа виборах влади запрагли бандити:\nВідкрились дільниці – голосуй! Не проси\nТебе відпустити, бо можуть і вбити…\nЧи ж хто сподівався, що знову війна\nПостукає в двері до рідного дому?\nРозруха і голод кругом, а зима\nПосіє в серця безнадію і втому.\nПройшло сімдесят мирних літ, як фашизм\nІз земель України вдалося прогнати.\nСподівались на свято… Та тільки в боях\nМи будемо цей ювілей відзначати.\nЗгадали загарбники давні часи,\nКоли Україна у рабстві страждала,\nЦаря-супостата на всі голоси\nІ славила, й в Гімнах його прославляла.\nТа нині невільники зовсім не ті,\nБо знають смак волі, смак щастя і зради.\nГерої Небесної Сотні – святі,\nБо дали життя за свободу і правду!\nНарод не збороти! Стіною стоїть\nПлече до плеча проти смерті і крові!\nЧи ж знов Україні рабинею жить?\nЇй вільною буть! – клятва в серці і слові.\n"На Чернечій горі" (200 – р з дня народження Т. Г. Шевченка)\nЗ-поміж безлічі книг, що придумали люди,\nНаш "Кобзар", безперечно, найславетнішим буде.\nВін творився у мандрах й сирих казематах,\nВ світлі білих ночей й при свічці у хаті.\nУ пісках закаспійських був Шевченко вигнанцем.\nЦарським урядом названий ворогом, ланцем.\nТа до свого народу він звертав свої думи,\nЛинув серцем палким і огорненим сумом.\nХоч родились вірші на далекій чужині,\nАле завжди Шевченко Україні був сином.\nСтруменить із поезії світлий образ Дніпра.\nЧашу горя з народом випив автор до дна.\nВ світлу мить осяяння назвав книгу "Кобзар".\nМріяв бачити людство без воєн і чвар.\nДуми - вистраджав серцем, а зло - пережив,\nШану вічну і славу від людей заслужив.\nСуть мистецтва - творити зі звичного чудо.\nРаз почувши, чи ж слово Шевченка забудеш?\nІз любові поезія правди зростала -\nВ ній моя Україна свою душу впізнала.\nДожить віку на тих окрадених горах".\nА Світочем залишиться повік.\nБіль втрати і журби\nТи мене уже не привітаєш.\nНе запросиш в затишний наш дім.\nЩо мене турбує – не спитаєш…\nБіль у серці поселивсь моїм.\nБіль розлуки й вічного прощання.\nБіль утрати, туги і журби…\nЩо ж ти, доле, матінку забрала\nНа світанку нової доби?\nЯ б віддала всі багатства\nЗа єдине мамине « прощай».\nБери, доле, в мене, що захочеш,\nТільки неньку рідну віддай!\nТа чомусь була глухою доля\nДо моїх молитв, прохань, плачів;\nТерни повплітались в мої коси,\nВповила всі дні у креп жалів.\nЯ – звичайний сільський учитель,\nБез усяких високих звань,\nМоя доля – дітей учити.\nВ світ вести до країни знань.\nОсінь перші листки багряні\nВ коси вишням вплела в саду.\nЯ щороку з душевним трепетом\nЖовтокосу красуню жду.\nСвітла осінь пісенним видивом.\nНад Полтавським краєм летить.\nХто хоч раз був на фестивалі –\nНе забуде повік ту мить!\nВ наших душах «Осіннє золото» -\nПіснетворця – Луценка засів -\nПроростає піснями молодо,\nСтигне колосом щирих мрій.\nЛариса Іванівна Ковалівська\nКовалівська Лариса Іванівна нар. у м. Фастові на Київщині 31 березня 1949 року. Закінчила в 1966 році Білоцерківську середню школу Пирятинського району Полтавської області, навчалася у Сімферопольському державному університеті, тривалий час працювала вчителем хімії та біології, учасниця обласних, республіканських та міжнародних освітніх конференцій, виборювала та має звання «Учитель року», «Відмінник народної освіти». Член Асоціації дослідників голодоморів в Україні (АДГУ). Публіцист. Автор ліричних творів про Пирятин. Член Літературного об’єднання Літтерра» з 23.05.2013 року.\nБАЛАДА ПРО ПИРЯТИН\nПИРЯТИНУ - 850!\nРідний Пирятин, прожив ти багато,\nБачив всього на віку.\nСлавную дату ти будеш стрічати\nУ калиновім вінку.\nОстрів Масальський, закоханих острів,\nСлухає нас він в цю мить,\nМузика грає і серце співає, -\nХочеться вірити й жить.\nМісто прибралося гарно, барвисто,\nЮні у танці летять!\nБудемо славити древнєє місто -\nНам вісімсот п'ятдесят!\nГолод – найтяжче в житті\nГолод лютує у хаті,\nГолод лютує в селі,\nНоги вже пухлі у тата, -\nХліба нема на столі.\nВибрали з хати буксири,\nВигребли навіть пшоно,\nЩо ж будуть їсточки діти -\nШестеро їх під рядном?\nТяжко їм встати з постелі,\nГірко дивитись в вікно,\nБігає привид по стелі,\nМариться діткам одно:\nКусень хлібця, пучка солі\nЩе і кулешик смачний...\nА може, юшка з квасолі...\n- Мамочко, дай, пожалій!\nМамочко! Хлібчика кірку\nДай хоч маленький шматок!\nБог нехай дасть мені віку, -\nПлачає, благає синок.\nРветься серденько матусі:\n- Діти мої золоті!\nМуки терпіти не в змозі, -\nГолод - найтяжче в житті.\nГладить матуся голівки\nДоньок своїх і синів.\nСерденько плаче... Навіки\nАнгелів слухайте спів...\nПіч натопила рідненька,\nХмиз ще не весь догорів,\nВ"юшку закрила швиденько -\nвічних, солодких нам снів...\nБез верби і калини – нема країни\nНад Удаєм пишна калина стояла\nІ про свою долю всім оповідала:\n- Як ішли монголи у наш край ордою,\nТоді я була ще зовсім молодою.\nМолодою, гарною дівкою в намисті,\nТа разок розсипався ось на цьому місці,\nЯк вела батийців у багно болота\nІ не захотіла багатства їх – злота.\nТоді й розірвали чужинці намисто,\nЧервонеє, гарне, впало й пломенисто\nДорогу світило у багно-болото,\nЩоб вороги знали, де їхнєє злото.\nА гарну дівчину верба заховала,\nНе дала сміливу ворогу в поталу,\nНе знайшли ординці її в очереті,\nКуди вело сяйво до їхньої смерті.\nСльози провідниці намисто зросили, –\nПроросла калина, набралася сили,\nЗацвіла весною, літом пломеніє,\nВід людської шани тішиться, радіє.\nДо вербиці віти свої прихиляє,\nРятівниці щиро вона промовляє:\n- Ми з тобою разом піднялись з руїни,\nБез верби й калини – нема України!.\n(за легендами про вербу і калину).\nОсіннє золото бринить\nІ жде зерна щемлиці грудка,\nДо тебе знов твій син спішить,\nТалантів крац, в березах Рудка.\nЙого пісні у високості\n«У тиші зоряних ночей»\n«Прийшли сьогодні знову в гості»,\nЗ небес спустились в день оцей.\nСпівоче Поле людом повне,\n«пахучий хліб на рушниках»,\n«Все зміряне до дна любов’ю»\nПіснями житиме в віках.\nСело моє рідне, зоря твоя світла – зійде!\nСело моє рідне, колиско країни,\nЗгадай, як ти гарно цвіло!\nТо ж чим завинило, що з тебе – руїни?\nА ти в світ з торбами пішло\nУ місто велике, у порт чужоземний,\nДе платять тобі лиш гроші.\nІ шлеш іздалека уклін свій доземний\nСелу, де частина душі\nПро верби співає, про місяць і зорі,\nЯких не буває ніде…\nСело моє рідне, не плач ти у горі –\nЗоря твоя світла зійде!\nРуслан Миколайович ДЕНОВ - ПОЇДЕНЧУК\nПсевдоніми: Пилипчук, Шерех, Денов\nНародився 4 жовтня 1979 року у м. Магдебург, Німеччина. У 2000 р. закінчив Чернігівський юридичний коледж, від. соціальної роботи. Працює соціальним працівником у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Пирятинського району. У 2008 р. на конкурсі молодих літераторів Полтавщини «Собори душ своїх бережіть» зайняв 3 місце у номінації «Поезія». Автор збірок «Вміння промовляти до себе. Зникома лірика» (Altaspera Publishing & Literary Agency Inc. Ontario, Canada, 2014. Сайт із продажу книжкової продукції lulu.com) та «Про щось більше, ніж є» (в електронному вигляді). Представник мережевої літератури. Публікації художніх творів і статей у Живому Журналі (poidenchuk.livejournal.com та litterra_prt.livejournal.com), Саміздат (samlib.ru), Кореспондент (korrespondent.net), «Пирятинська правда» (piryatinpravda.com), «Ліра», м.Лубни, «Сила духу» та обласній газеті «Зоря Полтавщини», а також в альманасі «Скіфія-2014-зима» (Вид-во «Склянка часу», Канів, 2014). Характерні ознаки творчого стилю: урбаністичні теми, верлібри, силабо-тоніка, мас-медійні алюзії. У 2013 році працював кореспондентом інтернет-газети «Життя Пирятина та району» («Пирятинська правда»).Фрілансер-копірайтер. Автор ідеї, співзасновник та керівник ГО «Літературне об’єднання «Літтерра». Блогер на сайті Асоціації «Спільний простір» (консорціум регіональних ЗМІ та лабораторія медіамоніторингу (monitor.prostir.org).\nЗ передмови для збірки «Вміння промовляти до себе. Зникома лірика…»\nНові грані поезії\nРуслан Поїденчук – представник покоління української молоді, яка, не задовольняючись догмами, продовжує пошуки істини в житті, прагне гармонійного розвитку суспільства, в якому живе.\nШукаємо кращі приклади, споріднене серед героїв, забутих свідомо, чи несвідомо…\nАвтор прискіпливо придивляється до оточуючого, цікавиться духовними надбаннями людства: філософією, психологією, античною і зарубіжною літературою, історією розвитку української літератури. Руслан шукає свого шляху в поезії. Його приваблює філософія, бо вона може дати відповідь на розуміння категорії часу, відстані, взаємозв’язків явищ і подій.\nВ цих пошуках народжуються його поезії, які, на жаль, непрості для розуміння тими, кого не цікавлять питання, що виходять за межі досвіду. А вже ж, філософська лірика – нелегка річ. Адже художня література відображає дійсність в художніх образах та картинах. Але як змалювати картину, коли оперуєш в основному абстрактними поняттями? Виявляється, можна, коли за словами поета – вболівання за долею свого народу, щире, вистраждане, що зворушує читача, спонукає до вдумливого світосприйняття.\n… Кінець світу.\nО, ця яскрава мрія людства!\nТак добре думати про рай,\nколи знаєш більше про пекло.\nАле пекло в уяві кожного особливе. Але для всіх воно – найгірше, що може бути. У світі ж поезії Руслана – це розпач перед втратою у людей світу почуттів, які зникають під вічними масками:\nІ навколишній світ з його незмінним шоу,\nпід якими стерлись давно обличчя\nй залишився тільки грим театральний…\nЗникне все, коли зникнуть всі наші почуття.\nЦе туга від самотності і байдужості оточуючих, здатних тільки на мить захопитися чиїмось подвигом, щоб потім назавжди забути героя. «Питання про тих, хто полюбляє всілякі запитання». Це приреченість не бути самим собою, щоб відносно комфортно існувати серед оточуючих:\nІноді легше впокорити совість, чи душу,\nчи будь-що, аби лишитися в полоні\nвідредагованих спічрайтером промов.\nЧитач може звинуватити поета в егоцентризмі, але ж під впливом його розмови з собою і сам відчуєш потребу заглянути в потаємні куточки своєї душі, почути голос своєї совісті. Ось так від розмови з собою Руслан приходить в оточуючий світ – і знову пошук істини, знову «розхристана душа» просить волі, тільки:\nКуди? Де той вихід?\nА немає вже виходу – повернулась додому,\nзвідки вилетіла, де освятилась водою,\nде знаменням означилась, розпочала свій лет.\nВсе… Заспокоїлась, занурилась в себе,\nпромінню з віконця високого віддалась\nВід споглядання до співіснування приходить поет в вірші «Сиділи троє за столом», який за стилем нагадує народну легенду. Заздрість, зажерливість трьох синів, які гризуться за материн пиріг, гірка, розпачлива:\nНевже для того їх ростила,\nщоб билися у рідній хаті?\nІ це, як і інші поезії Руслана в наш час звучить багатозначно; і знову починається пошук устини серед людей.\nМабуть, ось воно світло істини: не чекати, «коли тобі принесуть в подарунковому пакунку її, вишиванку, і скажуть: носіть, але тільки у визначені дні». А сподіватися на власні сили, інакше: «ми будемо навіть у Бога вірити у визначені дні, якщо це просто за так, без крові самопожертви».\nМожливо, істина у вірі в Бога? Але ж стільки людей за хрестом і біблією ховають порожнечу в грудях:\n- Такі речі продаються в магазині прикрас,\nщо за рогом, - промовляє один перехожий,\nпо-хижацькому вглядаючись у заманливу порожнечу\nчоловіка з хрестом.\nГірко від усього того. І поет звертається до рідної землі, немов благаючи в неї розуміння, натхнення. Про це йдеться у циклі «Метафізика мого міста» – і знову пошук.\nМоє місто, не полишай мене на самоті.\nЯ знаю – ти маєш і мій слід…\nПошуки істини в таємницях природи, рідних вулиць, у водах задумливого Удаю. І, хоч метафізика – метод підходу до явищ природи, як до окремих, ізольованих одне від одного, який не визнає боротьби внутрішніх протиріч, пошуки автора приводять прямо до протилежного: все в цьому світі взаємозв’язано, кожен початок має свій кінець, який стає початком нового:\nКожен мій крок стане історією,\nЗвичайною, ледь помітною, - перетвориться\nІ хтось, можливо, читатиме мої тексти,\nі щось вичитає в тих рядках…\nІ дитина якась, що втекла від матері своєї\nбуде порівнювати власну стопу із моєю.\nБажання заглянути в майбутнє, вистраждане і тому прекрасне, пробуджує світло надії. Бог, Любов – ось поки що єдине, що підтримує це світло:\nАле вона – Любов – блукає сама по собі\nвулицями твоо міста…\nВиглядає в кав’ярнях спраглі одинокі серця\nі з надією вдивляється у вікна будинків,\nде про неї згадують, як про минущу річ,\nякій місце серед старого мотлоху\nі дивом вцілілих фото.\n- Не забувайте про мене.,– шепочуть уста.\nВід цієї неприкрашеної правди віє смутком – і все ж світлою надією… Надією на Бога, Віру, Любов, свій народ. Який нарешті зрозуміє причину своїх поневірянь, повірить у власні сили – і таке забуяє життя… Хіба не це спонукає нас до пошуків істини? Ось про що глибока філософська лірика автора.\nЦикл «Розколоте небо»\nКожному бога на кухню!\nКожному бога на кухню! Будемо говорити за наше земне, звичайне таке, а схоче -\nще й про небесне - життя! Про те, що зараз діється на київському Майдані,\nпро те, які гасла лунають зі сцени, - в майбутнє заведуть, чи остаточно заморочать.\nУ новинних стрічках мій небесний співрозмовник вичитує про жертв данні.\n- Який маєш сценарій, Господи? Чиїми очима дивишся на все це?\nПідставити другу щоку? Віддати на заклання сина? - Віра бездоказова...\nАле навіть в мистецтві є певні художні закони, і наполегливо й старанно різцем\nнезримий Архипенко пронизує духом свободи скульптуру часово і просторово.*\nЯкщо твої чада йдуть на Грушевського на барикади, - це ще не означає,\nщо вони поспішають до раю. Вони, знаєш, повір, усвідомлюють, що молитва,\nяка не підтверджена власними діями, слід апостолів губить миттєво, й втрачає\nвже будь-які сили, аби мовити: "звільнення", - як то в Римі у часи гонитви...\nОлександр Архипенко, ам. скульптор українського походження.\nІнтерв’ю в небесах\nМолитва перетинає простір Європи краще за радіохвилі, і лине на київське віче.\nФранциск висловлює сум за померлими, померлі самотужки виглядають убивць.\nГолуби миру, випущені дітьми у Ватикані, ледь не гинуть від хижаків. Свідчить\nневже це про те, що найважче попереду? - Питання на тисячах лиць.\nЯк рятуватимеш душу? - На кожного чекатиме інтерв"ю, якщо не умовлене тут,\nто напевно передбачуване там - перед небесним спостережником, - коли очі долу.\nЗнаєш, він з"являється навіженим чи сусідом новим - диваком, і загнаний в кут\nвласною безвідмовністю, ніяково я пригощаю його зі свого скромного столу.\nРозколоте небо часом\nРозколоте небо часом знає не більше за нас... І ми неодмінно будем\nпід ним до свободи крізь терни йти, вплітаючи в пам’ять кров побратима.\nТак хочеться жити… А житимуть інші. Втішайся – не гірші. Здобудем\nприйдешності обрій, що снив перед боєм. Здобудем, до того - жага невситима…\nІ скинуто ідоли, і спрощено міфи. Влетів птах у вікно. І вітер став мовою,\nесперанто по-українськи, сленгом доби. Вчимося розуміти: хто є “свої”,\nа хто - “чужі”. І в тих уламках неба, що позичене в Бога з умовою –\nповернути до Пасхи, - ми складаємо невтрачений вкраїнський світ на вспомин.\nПро птахів, плутанину та українську мрію\nЗнаєш, я подумав би про плани, що висіли колись до Майдану, про те,що іще ненаписане.\nАле десь у кутах мого розуму спить мертвим сном , від реалу до часу відрізане.\nТак не хочеться, аби все було сплутано, щоб казали: злетілися голуби на бойовище,\nочі скльовували воякам.\nБез софістики не обійдеться, вірних засновків не чекай – будеш ворогом першим на сході –\nпродався дяді Сему та його срібним зіркам.\nКруків підгодовували на площах, малювали як вони цілуються, і співали про них пісень –\nті, що здавались колись небезпечними, захочуть стати, із часом, сердечними.\nСтавлю на то американський цент.\nВони начебто не усвідомлювали… і промовлятимуть, що участі не брали: і ми були не ми.\nА поки що в небесах сотня збільшує лік… й на захід сонця схожі наші палаючі літаки…\nі літо так дістало, але не хочеться зими.\nШириться ефіром українська нескінченна мрія на фоні почасти сумнівного креативу\nполіттехнологій. Я обіцяю… я знаю… я забезпечу… я нагодую…\nя відверну… я приверну… я навчу… я перевчу… я збудую… я ліквідую…\nАле із тих промов, як не крути, відродиться вкраїнське Межиріччя, і з’явиться фотогенічне\nобличчя для обкладинки TIME на диво.\n05.05.2014 В. Симоненку\nна сотню непозбираних відтинків щастя і надій.\nІгор Михайлович Ясько\nНародився 2 червня 1972 р. в м. Пирятин. Закінчив Полтавський інженерно-будівельний інститут, інженер-будівельник. До 1997р. – будівельник на будівництві у с. Нові Мартиновичі. З 1997р. – технолог-землевпорядник при Пирятинському районному відділі земельних ресурсів в госпрозрахунковому бюро. 2003р. – спеціаліст 2-ої категорії із земельних питань. Працює начальником відділу із земельних та екологічних питань міськвиконкому. Поетичні твори автора сповнені історичних паралелей. Член Літературного об’єднання «Літтерра» з 13.10.2014 року.\nКоли говорять кулі – розум спить\nІ совість лик хова свій у долоні\nЙ життя від смерті відділяє мить,\nЯка тримає всіх нас у полоні.\nРуїни, голод, згарища, чума –\nНа Чорному шляху супутники незмінні\nСтрашнішого нічого вже нема,\nХіба що душ людських огидне тління.\nКарбують в марші крок важкий\nБоєприпасами обвішані солдати\nЛетить з чобіт в калюжі бруд липкий,\nНацілені у Світ їх автомати.\nБезумці! Зупиніться в цей же час!\nВолає в кожнім серці глас розплати\nТа вже невпинний цей покірний марш\nІ пізно вже комусь про щось казати.\nМаріонетки, що в безчесній грі\nВиконують Наказ несамовитого сатира\nОтак й народжуються, люди, на Землі\nДиктатори – великі вбивці й звірі.\nІ сльози не зупинять ту ходу\nІ закричить в розпуці кожна мати\nБо вже не відвернути злу біду –\nСолдати йдуть покірно убивати...\nВже сонце з землею віталося\nІ нічка із днем зустрічалася\nКоли закінчився той бій.\nІ ті, хто вцілів – ті сміялися\nА ті, хто поліг – залишалися\nЛежати в траві степовій.\nКотилися сльози солонії\nВ хоробрих із сивими скронями,\nВ молодших же лився лиш піт.\nВ тій битві і старість і молодість\nПізнали смертельного холоду:\nМонгольських туманів політ.\nСтогнала у січі тій криця\nНеначе за волею птиця\nТа ворог сильніший за сталь.\nА в Києві – княжій столиці\nСоборів чисельні дзвіниці\nНаводили тиху печаль.\nВерталося військо безславно\nЗагоювать згноєні рани\nЩо в Руській державі вже здавна\nЛютіша від військ Чінгісхана\nІде міжусобна війна?\nВиною ж (заклятії чари)\nПостійні князівськії чвари,\nНезгода і вбивчий розбрат.\nКоли б воєдино ставали\nІ в люту годину єднались\nСильніші були б во сто крат.\n…І може б (розгорнута книга)\nНе було б монгольського іга\nЯкби відстояли той бій.\nА так (не розтоплена крига)\nВертає історії дзиґа\nНа шлях уже пройдений свій.\nЗруйнування Січі (1709-й)\nГорить-палає славна Січ,\nВтікає полум’я у ніч\nТам сивовусі козаки –\nТа ж мало їх було,\nОстанній бій в свої роки\nРевіли ядра над Дніпром,\nПеклась на ранах кров,\nІ шаблі нищівним серпом\nЗлітали знов і знов.\nСтогнав, пінився Дід-поріг\nСердито хвилі рвав –\nВін допоміг би, якби зміг,\nПідмогу б погукав.\nБули далеко запорожці\nНіхто не чув той рев\nЯк прибував на Січ у гості\nІ знову зрада, як колись,\nПідтяла корінь нам:\nСерця продажні віднайшлись\nДля служби ворогам.\nПровів на острів москвинів\nПроклятий Галаган -\nТатарин би йому встромив\nУ груди ятаган!\n... Кривавий ранок наступив\nНемов страшне похмілля:\nМерці лежали навкруги\nЯк на базарі зілля.\nБісились люті вороги\nЩасливі переможці –\nШукали навкруги скарби,\nЗ могил виймали кості.\nНе було кому споглядать\nТой радісний бенкет\nІз Січі ворога прогнать,\nПідняти шаблю чи мушкет:\nПравдиві душі понеслись\nДніпрові хвилі напились\nА в Пітері радів Петро\nНаче провісниці-кометі, -\nЗруйноване Старе Гніздо –\nТепер поляже і Мазепа.\nУрок «Сміливі завжди мають щастя» (за романом Івана Багряного «Тигролови»)\nУрок "Щастя білого кольору (за новелою Олеся Гончара «За мить щастя»)"\nВласна поезія "Присвята О.Гончару"


У Львові ремонтуватимуть вулицю Замарстинівську\n10:39 06 Березня 2017\nЦього року в місті також планують відремонтувати вул. Личаківську-Мечникова та пл. І. Франка.\n«Великий обсяг робіт потрібно зробити на вул. Замарстинівській на ділянці від Гайдамацької до Липинського. Ми виділили кошти з місцевого бюджету, правда, не всі. Багато коштів піде на районні адміністрації, невеликі вулички, хідники», – розповів міський голова Львова Андрій Садовий.\nДодамо, що упродовж 2017-го року у Шевченківському районі відбуватиметься реконструкція на вулицях Шевченка, Замарстинівській, Хмельницького, Мазепи, Грінченка.\nЧитайте також: 10 громадських просторів, які з'являться у Львові цьогоріч. Візуалізація\nНагадаємо, на вул. Личаківській планують проводити капітальні ремонтні роботи та прокладати нову трамвайну колію. На час ремонтних робіт трамвай №10 не буде курсувати, а трамваї №2 та №7 курсуватимуть за зміненим маршрутом.\nТЕГИ: Львів, ремонт, вулиця Замарстинівська\nДе дивитись фінал Ліги Чемпіонів\nЛьвів’ян запрошують на ходу у Свято Героїв\nУ Львові не надали згоди на відкриття перинатального центру\nМіськрада Львова втратила право власності на Простір Синагог. Деталі\nЛьвів'ян запрошують на виставку єврейської спадщини міста\nЯк і де у Львові можна встановлювати літні майданчики. Роз’яснення


Іраклій — Вікіпедія\n610 — 11 лютого 641\n11 лютого 641(0641-02-11)\nЄвдокія і Мартина\nEudoxia Epiphaniad, Костянтин III Іраклій, Іраклон, John Athalarichosd, Augustinad, Konstantind, Давид Тиберій і Martinus (son of Heraclius)d\nІраклій (грец. Ηράκλειος), або Гераклій (лат. Heraklius; 575(0575) — 11 лютого 641) — імператор Східної Римської імперії (610—641). Засновник так званої династії Іраклія, яка правила впродовж 100 років.\nІраклій був одним з останніх імператорів Східної Римської імперії, під час правління якого латина була державною мовою, а Візантія ще мала сильну зовнішню схожість з античною Римською імперією. На початку правління при ньому навіть було два консула, а він обіцяв відродити елементи принципату. Але одночасно правління Іраклія відкриває нову епоху в історії імперії, коли було прокладено межу між старим і новим. Під час правління його династії грецька мова повністю зайняла місце латині.\nТакож Іраклій був останнім Римським імператором, який користувався почесними титулами перемоги. У 612 році він проголосив себе Переможцем над алеманами, ґотами, франками, німцями, антами, аланами, вандалами, герулами, гепідами та переможцем Африки.\nІраклій був каппадокійським вірменом, сином екзарха Африки Іраклія. Візантійські вельможі покликали правителя Африки Іраклія проти імператора Фоки. Іраклій-старший озброїв великі сили і доручив своєму синові Іраклієві керувати ними. Молодший Іраклій скинув Фоку і був проголошений імператором. За його правління імперія втратила контроль над Палестиною і Сирією, які захопили мусульмани (634—638).\nФлавій Іраклій (грец. Φλάβιος Ἡράκλειος, Flavios Iraklios), або Флавій Гераклій (лат. Flavius Heraclius Augustus)\nІраклій І — з номером правителя.\nЄ версія, що Іраклій Молодший виховувався в Константинополі в імператорському палаці разом з ханом Кубратом, який був хрещений в 12 років. Після того, як Кубрат об'єднав болгарські племена і створив державу Велика Болгарія, він підписав з Візантією мирний договір і уклав з нею дружній союз, за яким обидві держави повинні були надавати один одному економічну і військову допомогу, звільнив болгарські племена від влади Аварського каганату. Іраклій підтримував близькі дружні відносини з болгарським ханом Кубратом і після захоплення влади.\nДокладніше: Ірано-візантійська війна (602—628) та Арабо-візантійські війни\nПерси продовжували війну з Візантією, що почалась за правління Фоки. Перси завоювали Сирію і Єгипет і 617 року утвердилися в самому Халкидоні. Іраклій повинен був відмовитися від більшої частини, а потім і від всіх іспанських володінь. 619 року Авари досягли навіть околиць Константинополя, і Іраклій був змушений купити у аварів мир (620), після чого розпочав перемовини з болгарами, що жили між Дністром і Дунаєм, щоб знайти в них противагу проти аварів; він змушений був безмовно погодитися на переселення хорватів і племен білих сербів між узбережжям Далмації й західними Балканами.\nІмператор Іраклій повіряє столицю іконі Богородиці та йде у похід на персів, Манасієвий літопис\nЗавоювавши 611 року Сирію і 616 року Єгипет, джерело постачання Константинополя хлібом, перси в 617 році утвердилися в самому Халкідоні. Анти та інші слов'янські племена, спільно з аварами, після облоги Салонік в 619 році досягли околиць Константинополя. У цих умовах Іраклій відмовився від ідеї перенести столицю імперії в Карфаген в Африці, бо його переконав в цьому патріарх. Після того, як візіготи захопили багато міст в Іспанії, а король візіготів Сісебут викупив полонених легіонерів у своєму війську, довелося фактично відмовитися від більшої частини іспанських володінь на користь васальних йому візіготів, вивівши війська, які потрібні були для війни з персами, і купити у аварів та антів мир (620 р.).\nДо 625 році візіготи на чолі зі Свінтілою захопили Новий Карфаген і всі володіння Східної Римської імперії в Іспанії. Іраклій вступив в переговори з болгарами, що розселилися між Дністром і Дунаєм, шукаючи в них противагу аварам.\nІраклій погодився на поселення хорватів і сербів між узбережжям Далмації і західними Балканами. Іраклій зрозумів, що імперії не варто витрачати сили на боротьбу зі слов'янськими народами і протоболгарами і відмовився від боротьби за області, зайняті ними до того часу, поки імперія не зупинить головного ворога — Персії.\nЗ 622 року, йому вдалося в цілому ряді блискучих походів відбити наступ персів і відкинути їх (незважаючи на новий напад аварів та антів в 626 році на Константинополь, що закінчилося для них повною поразкою[ru]). Перси в цей час зайняли азійський берег Босфору, але візантійцям вдалося знищити слов'янський флот в Босфорі, і перси з'єдналися з аварами. У 628 році Іраклій здобув перемоги в Месопотамії, і разом з хазарськими союзниками — в Закавказзі. (Детальніше: Битва при Ніневії).\n629 року імператор Іраклій повернувся до Константинополя і повернув до Єрусалиму Животворящий Хрест — одну з головних святинь християнства, яка була захоплена перським царем Хосровом II і повернута перським посольством. Тоді ж Іраклій офіційно прийняв титул василевса, яким по-грецьки до тих пір іменували царя Персії, але назвав себе «василевсом у Христі».\nПотім була безуспішна боротьба з арабами: в період 632—641 роках араби завоювали багато областей імперії: Сирію, Палестину, Месопотамію і Єгипет. Тривали переселення слов'янських племен на Балканський півострів та боротьба з антами в північному Причорномор'ї.\nІраклій захворів після тріумфу над персами, і більш не виступав у похід. Коли арабські мусульмани напали на Сирію і Палестину в 634 році, він не зміг очолити армію особисто, а його генерали його підвели. Битва при Ярмуці 636 року закінчилася нищівною поразкою для більшої візантійської армії, і в наступні три роки Сирія і Палестина були втрачені знову. Під кінець царювання Іраклія більшість Єгипту була також втрачена.\nПриблизно в 620 році Іраклій змінив офіційну мову Східної Римської імперії з латинської на грецьку. Від 629 почав називати себе «басилевс» (грец. Βασιλεύς). Цим титулом називались візантійські імператори ще протягом 800 років.\nЗ ім'ям Іраклія пов'язані значні військово-адміністративні реформи, зокрема створення системи фем.\nБатько: Іраклій (екзарх)\nDrapeyron. L'empereur Héraclius et l'empire byzantinau VII siècle. Париж, 1869.\nKazhdan, Alexander P. The Oxford dictionary of Byzantium, Volumes 1–3. Oxford University Press, 1991.\nВікісховище має мультимедійні дані за темою: Іраклій\nBAV: ADV10291465 · BIBSYS: 3108816 · BNE: XX1645687 · BNF: 136093160 · GND: 102421064 · ICCU: IT\_ICCU\_CFIV\_236797 · ISNI: 0000 0001 0800 8590 · LCCN: n83212342 · NKC: jn20000700711 · NLG: 150452 · NTA: 071388214 · NUKAT: n2013148418 · LIBRIS: 232869 · SUDOC: 058645535 · VIAF: 268960974, 430154257811324150498, 49150565647906251297, 1420159474203327661467, 335159474181827661521, 909159234456103371813, 305191154 · ULAN: 500319419\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Іраклій&oldid=33413313\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 06:57, 13 вересня 2021.


У Мелітополі російська співачка Чичеріна розвішує пропагандистські банери (Фото) — «IPnews»\nПропагандисти намагаються виправдати створення «республік» на тимчасово окупованих територіях на півдні України.\nУ тимчасово окупованому Мелітополі Запорізької області російська скандальна співачка Юлія Чичеріна розклеювала пропагандистські банери. Про це повідомив місцевий Телеграм-канал «Типичный Мелитополь».\nРосійська співачка, яка підтримує напад рф на Україну, розвісила великі плакати «на честь 220-річчя від часу заснування Таврійської губернії».\nЧитайте також: У тимчасово окупованому Мелітополі мешканцям нарахували понад 16 млн. грн соцвиплат\nМетки: мелитополь, плакати в мелітополі, чичерина


Quattrhouse - Консультанти в сфері нерухомості нового покоління\nРус Eng עברית\n+380 44 494 44 84 [email protected]\n+380 44 494 44 84\nСтворена командою професіоналів сфери будівництва, компанія A development просто зобов'язана стати одним з лідерів ринку. Головною метою роботи колективу є створення проектів з особливими технічними характеристиками і архітектурою, які будуть відповідати всім вимогам життя в швидкому темпі, і стануть комфортабельним житлом для сотень сімей.\n3 квартал 2022 року\nВулиця Васильківська, 1. Зручне транспортне сполучення з іншими районами міста, піша доступність до метро (станція «Голосіївська») і Голосіївського парку, добре розвинена соціально-побутова інфраструктура (поруч безліч шкіл, дитячих садків, студій, магазинів, тощо).\nФутуристична архітектура, контраст білих ліній і панорамного скління — це житловий комплекс White Lines. Три білі вежі будуть об'єднані спільною стилобатною частиною, де відкриють торговий центр. Торгова і житлова зони будуть розмежовані, тому покупці торгового центру не будуть створювати дискомфорт жителям комплексу. Розробкою проекту займалася архітектурна майстерня ARCHIMATIKA. У проекті архітектори реалізували три завдання: реновації території — на місці комплексу була стара кінокопіювальна фабрика; створення багатофункціонального комплексу — за це відповідає торговий центр на території; і архітектурну задачу — завдяки своєму стилю White Lines стане будівлею-символом району. Проект потрапив в шорт-лист міжнародного професійного конкурсу World Architecture Festival.\nОб'єкт буде складатися з трьох 24-поверхових будинків, об'єднаних стилобатом. Новобудови зведуть за монолітно-каркасною технологією. Стіни виконають з цегли, а в якості утеплювача використовуватимуть мінеральну вату. Опалення в комплексі — автономне, з поквартирним встановленням установкою терморегуляторів.\nУ будинках White Lines запроектовано 566 квартир з понад 50 типами планувань. Крім стандартних квартир, в комплексі передбачено і житло з виходом на терасу, і дворівневі апартаменти.\nЗа білими лініями фасаду будуть заховані кондиціонери, що дозволяє не псувати зовнішній вигляд комплексу хаотично встановленим блоками кондиціонування. Кількість місць в підземному паркінгу перевищує кількість квартир.\nТериторія White Lines буде закритою і охоронятися.\nВласна інфраструктура об'єкту буде представлена розташованим на території торгово-розважальним центром з магазинами, ресторанами, супермаркетом «Сільпо», фітнес-клубом і кінотеатром «Мультиплекс». На перших поверхах веж розмістяться офіси. Для дітей обладнають затишний дитячий садок і виділять невеликий майданчик для ігор і прогулянок на даху. Свій дитячий садок також буде в стилобатній частини комплексу, дитячий майданчик якого буде виходити на паркову зону даху стилобату. Для занять спортом буде відкрито спортивний комплекс з басейном: хвилина на ліфті, і ви на тренуванні.\n«Голосіївська» (синя гілка) — 5 хвилин на авто, 1 хвилина пішки, «Деміївська» (синя гілка) — 5 хвилин на авто, 13 хвилин пішки, «Васильківська» (синя гілка) — 5 хвилин на авто, 19 хвилин пішки.\n3 хвилини на авто до «Велика кишеня», 7 хвилин до «Еко маркету», 8 хвилин до «Білли».\nУ 10 хвилинах — студія фітнесу та спортивний клуб.\nУ пішій доступності садки №198, №643 і дошкільний заклад з яслами №717.\n15 хвилин пішки до школи №36.\n9 хвилин пішки до КМКЛ №10.\nПланування і вартість квартир\n2 000-3 000 $/м²\nЗнаємо ринок та допомагаємо в ньому зорієнтуватись\nВивчимо ваше замовлення, підкажемо, до яких об'єктів варто придивитися та як уникнути ризиків.\nБудь ласка, заповніть форму, і ми зв'яжемося з Вами найближчим часом.\nПерейти до об'єктів


Сертифікація «АТБ»: будь-який продукт на поличці магазину відповідає найвищим міжнародним стандартам* » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nЗараз мережа має майже чотири мільйони постійних покупців. Щоб за будь-яких умов пропонувати клієнтам лише свіжі та здорові продукти, компанія "АТБ-Маркет" за європейським зразком створила багаторівневу систему аудиту якості.\nТакож з літа 2020 року супермаркети "АТБ" проходять так званий ресертифікаційний аудит системи менеджменту безпеки харчової продукції. Проводить його незалежний міжнародний орган із сертифікації – "Quality Austria". Перевіряють відповідність новій версії міжнародного стандарту ISO 22000:2018. Такі документи повторно отримали вже 502 магазини "АТБ". Ще 130 дискаунтерів найбільшої за багатьма показниками торговельної мережі країни цю сувору перевірку пройдуть вперше. Таким чином, до кінця поточного року будуть сертифіковані за міжнародним стандартом ISO 22000:2018 більше половини магазинів "АТБ".\nНагадаємо, що в асортименті супермаркетів "АТБ", у тому числі й у Чернівцях, сьогодні понад 3,5 тис. найменувань різноманітних товарів. Те, що певний продукт є в асортименті мережі "АТБ" – багаторічного лідера вітчизняної галузі ритейлу – можна вважати підтвердженням його гарантованої якості, безпеки та відповідності найвищим міжнародним стандартам.\nРазом із тим якість і безпеку продуктів харчування та товарів першої необхідності в "АТБ" ретельно перевіряє власний відділ контролю – причому робить це не менш суворо, ніж закордонні аудитори. Регулярно проводяться перевірки якості: щомісячні, щоквартальні, піврічні, річні. Також за потреби можуть призначити позапланову перевірку.\nЗазвичай відбувається це так. Щомісяця з поличок магазинів цієї торговельної мережі відбирають понад тисячу зразків різних товарів, які відправляють на експертизу. У лабораторних умовах експерти аналізують хімічні, фізичні, органолептичні, показники продукту. Перевіряють практично всі характеристики. До реалізації в дискаунтерах мережі "АТБ" допускають тільки ті продукти, що є абсолютно безпечними та корисними.\nТакий сучасний, сміливий і системний підхід дозволяє бути цілком впевненим у свіжості та безпеці будь-якого продукту в "АТБ", зокрема й у нашому головному місті Буковини.\nНагадаємо, що минулого року в Чернівцях на вулиці Руській, 219-Е (корп. 2) відкрили перший у регіоні сучасний і комфортний супермаркет "АТБ".


Як повірити в себе та перестати розчаровуватися в людях | Рідна Хмельниччина\nПро те, що кожна людина, яку ми зустрічаємо, не випадкова, знають всі. Адже саме люди, а не прочитані книги і не відвідані семінари – є індикаторами нашого внутрішнього стану, інформує Ukr.Media.\nНу немає цих ідеальних людей, немає. Є мудріші, збалансованіші, більш цілісні, але навіть щоб побачити це, треба піднятися до цього рівня. Так часто чуєш: «О Боже, як я помилялася в цій людині. Мені вона здавалася такою прекрасною, такою світлою, а насправді це – виплодок пекла. Мене обдурили, мене зачарували, навколо одні шахраї». А насправді в нашому розумі вже був готовий п’єдестал, і ми давно вже чекали, кого б туди поставити. Обдурити не можна, якщо тільки людина сама не захоче цього. І чим швидше і більше ідеалізують, тим швидше камені полетять в голову ідолу, які буду кидати з задоволенням, щоб виправдати власну ущербність. Тому не підпускають до себе близько розумні люди нікого, крім собі подібних.\nРозчарування в людях може бути властиве тільки незрілій особистості, тому що звинувачувати когось, крім себе,немає сенсу. Як би нам так подорослішати, щоб навчитися об’єктивно бачити, що відбувається, вийти з астрального кіно, яке ми крутимо самі собі, і побачити світ і людей такими, які вони є? Адже в такому неадекваті ми стаємо легкою здобиччю будь-якого шахрая, який просто вміє показати цю красиву картинку, для якої вже приготовлено місце в чиємусь розумі. Треба ж лише посміхатися, цитувати святі писання, говорити незрозумілими фразами з «глибоким змістом» і ховати своїх демонів в підвалах.\nДавайте краще будемо ідеалізувати Вищі сили, Бога, Космос, Небо, ніж людей. Тому що вже давно пора своїми ніжками крокувати і своєю головою думати, а не бути дітьми, які чекають, що хтось прийде і все за нас розрулить. І вже точно не варто обожнювати людей, придумувати Гуру і поклонятися Вчителям, тому що ми мали однакові шанси і всі на старті були рівними. Так – поважати та слухати, так – дякувати, але без фанатизму.


У молоді зафіксували зростання небезпечного виду раку | ШОКУЮЧІ ФАКТИ\n11.09.2019 Здоров'я, Наука, Суспільство\nЧому молоді люди все частіше страждають від раку товстої кишки, достеменно поки не відомо. Автори дослідження припускають, що причин може бути кілька. Зокрема, одна з них – надмірне споживання готової продукції і фаст–фуду. Друга причина, імовірно, часте лікування дітей антибіотиками.\nПодвійні пенсії кожному! Українців чекають раптові зміни у виплатах. Кого це сто...\n10:10 - 25.01.2020\n“Буде можливість – через…”: Зеленський розповів про обов’язкову зустріч з Путіни...\n08:18 - 25.01.2020\n06:06 - 25.01.2020


Педагогічний Університет ім. Комісії Національної Освіти - Study and Travel\nГоловна › ВНЗ › Педагогічний Університет ім. Комісії Національної Освіти\nПедагогічний Університет ім. Комісії Національної Освіти\nПедагогічний університет ім. Коміcії Народної Освіти в Кракові – це університет з 67- літньою традицією, перший і єдиний педагогічний університет у Польщі, а також один з найбільш розвинених краківських вищих навчальних закладів. Місія університету здійснюється силами висококваліфікованого й досвідченого колективу викладачів, які використовують у своїй роботі останні досягнення теорії і практики освітньої системи. Це відбивається в розробці нових наукових напрямів, формах і методах передачі знань, науковому керівництві і формуванні особистості учнів у ВНЗ у відповідності з найвищими європейськими стандартами. Університет пропонує студентам новітні досягнення в галузі педагогічних, гуманітарних, суспільних, природничих, технічних і художніх наук. Система освіти в Педагогічному університеті відповідає стандартам Європейського Союзу. Надається можливість навчання на бакалавраті, магістратурі, аспірантурі та на курсах післядипломної освіти.\nВ університеті наявні шість факультетів:\nФакультет математики, фізики та техніки\nБакалаврат на польській мові\nНавчаючись на бакалавраті 3 роки (6 або 7 семестрів), Ви отримуєте науковий ступінь бакалавра або інженера. До навчання на ступені бакалаврату мають доступ усі, хто має атестат. Отримана ступінь бакалавра дозволяє продовжити навчання на магістратурі.\nСтаціонар та заочне навчання можливе.\nНавчання на бакалавраті складає – 1000 євро на рік.\n*Вступний внесок складає 200 євро\nкультуроведення та знання про ЗМІ\nнаукова інформація та бібліотековедення\nосвіта у сфері образотворчих мистецтв\nекономічне використання простору\nМагістратура на польській мові\nНавчаючись на магістратурі 3 або 4 семестри, Ви отримуєте науковий ступінь магістра. До навчання на ступені магістратури мають доступ усі, хто має диплом бакалавра або інженера. Отримана ступінь магістра дозволяє влаштовуватися на роботу.\nНавчання на магістратурі складає – 1000 євро на рік.\nСпеціальності Стаціонар Заочно\nбіологія + +\nвнутрішня безпека + +\nгеографія + +\nграфіка + +\nісторія + +\nкультуроведення та знання про ЗМІ + +\nміжнародні відносини + +\nнаукова інформація та бібліотековедення + +\nосвіта у сфері образотворчих мистецтв + +\nпедагогіка + +\nполітологія + +\nпольська філологія + +\nспеціальна педагогіка + +\nтехнічно-інформаційна освіта + +\nфізика + +\nфілологія англійська філологія + +\nнімецька філологія + +\nроманська філологія + +\nросійська філологія +\nфілософія + +\nетика + +


Арки межкомнатние дерев'яні - Строим и ремонтируем\nГлавная Строительные советы Арки межкомнатние дерев'яні\nНа сьогоднішній день арки межкомнатние дерев'яні є дуже перспективним напрямком, що має високий попит. Вони являють собою оригінальне архітектурне рішення, що надає будь-якому приміщенню певний стиль, гармонію, створюють ефект великого вільного простору й плавного, чотирикорпусному помітного, «перетекания» однієї кімнати вдругую.\nЯкщо вам набридли стандарти й ви утомилися від геометрично правильного простору, то арки будуть найкращою альтернативою звичайним прямокутним прорізам, що застосовуються в будівництві типового житла. Дерев'яні арки смотрятся дуже природно, натуральне дерево є екологічно чистим матеріалом, що не наносить ніякої шкоди й, що створюють у будинку природну атмосферу. Зроблені з коштовних порід дерева арки надають приміщенню респектабельний, шикарний вид\nАрки межкомнатние дерев'яні ненав'язливі й роблять приміщення набагато уютней і комфортней. Завдяки своїм властивостям, арка згладжує прямі кути й кардинально міняє стандартні дверні прорізи, роблячи їх оригінальними й гарними. Внутрішньо простір житла стає стилістично цілісним, образуя єдність стилю й розширюючи простір візуально.\nАрки межкомнатние дерев'яні роблять із різноманітних сортів деревини, різних квітів і форм. Такі арки можна купити вже готові, а можна замовити індивідуальний варіант, у якому будуть ураховуватися всі особливості інтер'єра вашої квартири або будинку, при цьому ви можете виявити якісь особливі побажання\nТакі арки виконуються у формі «класика», «романтика», «модерн» і так далі. Вони можуть бути вузькими й широкими, гладкими й рельєфними. Додати їй виразності допоможуть різноманітні декоративні елементи, такі як замки, капітелі або пілястри\nАрки межкомнатние дерев'яні виготовляють із уніфікованих клеених блоків, жорстко з'єднаних між собою в проміжних вузлах. Є чотири конструкції арок без затягувань, тобто, розпір арок робиться на опори й затягувань для додаткового закріплення не потрібно. Вони потрібні тільки там, де ширина прольоту дуже більша й на несучі конструкції дерев'яної арки доводиться більше навантаження. Стукоти краще кріпити металевими накладками, стягнутими між собою болтами. Дерев'яні елементи вирізьблюються по потрібному контурі із цільного шматка дерева по підготовленому шаблоні. Існує також метод, при якому дерев'яні елементи розм'якшують шляхом кип'ятіння або пропарювання, здійснюваного в спеціальних металевих формах. Є й третій метод, що полягає в наклеюванні на брусок смужок деревини, дуже тонких, у тих місцях, які відповідають опуклій частині елемента. Таке багатошарове наклеювання механічно обробляється й дерев'яному елементу при цьому можна додати будь-яку форму, яку тільки можна придумати. Однак останній метод дуже складний, займає багато часу й досить трудомісткий\nЗавдяки сучасним технологіям можна одержати дерев'яні клеение конструкції, які називають ДКК. Вони можуть бути різної довжини й форми. Такі конструкції складаються з декількох, іноді двох і більше, шарів пиломатеріалів, які склеюють між собою так, щоб волокна в них ішли паралельно. Для виготовлення таких дерев'яних клеених конструкцій використовують сосну і ялину. Арки, які роблять із таких конструкцій, відмінні по якості, нічим не уступають по багатьом характеристикам виготовленим із цільної деревини, а в дечому навіть перевершують їх.


Вечірній Київ :: Легендарний український художник демонструє артефакти у столиці\nУ київський «Карась Галереї» триває персональна виставка знаного художника, учасника групи 90-х «Живописний заповідник» Анатолія Криволапа «Артефакти 1980-х».\nРетроспективна експозиція демонструє творчі дослідження тридцятирічної давнини, коли на сцену виходить стилістично і кольорово впізнаваний творець, яким ми знаємо тепер Анатолія Криволапа. Представлені абстрактні полотна в більшості до того не виставлялися, перш за все, через тогочасний естетичний та ідеологічний тиск на митців, що не вписувалися у офіційний канон соцреалістичного реалізму. Ці роботи є частиною творчої лабораторії – кухні художника, що вже визначився з живописною доктриною, але продовжував шукати шляхи виразності пластичних форм та драматургії кольору.\n– Тоді ставив завдання працювати в складному кольорі. Переважають темні тони – сірі, коричневі. Якщо порівняти з тим, що зараз, дуже стримані, – згадує Анатолій Криволап. – Вони практично не виставлялися. Можуть бути цікавими, бо це моє тогочасне обличчя. Те джерело, з якого я виріс як колорист. Почав експонуватися лише в 1989 році. Лише після інституту було декілька виставок, щоб вступити в молодіжну спілку. В 1990-х в мене був серйозний старт, багато виставок. Я не сподівався. Глядачам одразу сподобалися мої роботи. Не давав картинам назви. Бо абстракція – це те, що дає можливість кожному бачити те, на що вистачить його уяви.\nВиставка є певним поверненням до себе автора, спогадом про події 80-х та, водночас, чудовим шансом для глядача краще зрозуміти магію чистого кольору та ідеологію маестро Криволапа.\nКоли: до 26 листопада, пн-пт, 11:00 – 19:00.\nАнатолій Криволап народився в Яготині, живе і працює у Києві. Встановив кілька світових рекордів продажів сучасного українського мистецтва на міжнародному артринку, зокрема у 2013 картина «Кінь. Вечір» пішла на аукціоні в Лондоні за понад 124,4 тис. доларів. Очолює рейтинг найуспішніших українських художників.\nУ 2012 році отримав Шевченківську премію у номінації «образотворче мистецтво» (за цикл «Український мотив»). Художника називають живим класиком української нефігуративного живопису і пейзажу. Один із його знакових прийомів – сміливе застосування активних відкритих кольорів.


Корисні властивості ріпи.\nРіпа, корисні властивості якої були знайомі жителям стародавньої Русі ще в сиву старовину, являють собою дворічна трав'яниста городню культуру, що належить до рослин сімейства капустяних. Є чимало різних способів і рецептів приготування ріпи - її смажать, варять, парять. Додають у блюда з ріпи квас або масло. Корисні властивості ріпи (так само як і сама ріпа) були доступні кожному - це була вельми поширена овочева культура.\nУ важкі роки неврожаю ріпа ставала справжньою рятівницею для людей. А так як заморські гості - картопля, томати, перець слов'янам тоді відомі не були, то ріпа залишалася основним харчовим продуктом.\nРіпа (точніше, її коренеплід, який ми вживаємо в їжу) містить в собі багато різних корисних речовин. Ріпа - багате джерело вітамінів, вуглеводів і необхідних нам хімічних елементів. За вмістом вітаміну С ріпа випереджає навіть такі рослини, як лимон, апельсин, капуста. А за кількістю фосфору в ній, ріпа перевершує редьку. Ось звідки походять настільки різноманітні корисні властивості ріпи.\nРіпа, крім усього іншого, вміщує дуже рідкісне речовина - глюкорафанін - відоме своїми потужними антидіабетичними властивостями. Глюкорафанін вважають також засобом проти ракових новоутворень.\nРіпа багата хімічними сполуками, очисними нашу кров від хвороботворних агентів, що допомагають позбутися від каменів у нирках і сечовому міхурі. Сполуки сірки, що входять до складу ріпи, згубні для різного роду інфекцій.\nРіпа може відрізнятися за своїм складом залежно від місця і клімату, в якому вона росла. Так, наприклад, "південна" ріпа вміщує більше сухих речовин, а "північна" - більше вітамінів.\nРіпа, корисні властивості\nЗавдяки такій різноманітності корисних особливостей ріпа рекомендована людям похилого віку. Магній у складі ріпи допомагає нашим кісткам не втрачати кальцій, що надає їм міцність. Крім того, ріпа - це ще й сечогінний і антисептичний продукт, тому відмінно "чистить" і налагоджує функції шлунково-кишкового тракту.\nРезультати наукових досліджень доводять, що корисні властивості ріпи сприяють нормалізації обмінних процесів в організмі. Вживання ріпи сприяє виведенню продуктів обміну і токсинів.\nДавно відомо відхаркувальний властивість ріпи. Вміщені в ній ефірні масла розріджують мокротиння в дихальних шляхах, полегшують відхаркування. І ці ж ефірні масла - хороша допомога при спазму дихальних шляхів. Ріпа буде корисна в лікуванні коклюшу, при захриплості, для тих, хто хронічно хворий бронхітом і страждають бронхіальною астмою.\nВ цілях профілактики недуг дихальної системи можна використовувати такий рецепт - натерта ріпа, посипана цукром. Вживають виділився сік, який можна змішувати з медом.\nКорисні властивості ріпи цінуються також і косметологами. Сік з ріпи добре очищає шкіру, має тонізуючий ефект. Це - непогана заміна лосьйону. Як засіб догляду за нормальною шкірою підійдуть маски з подрібненої на кашку ріпи, змішаної з морквою. Обидва овоча потрібно попередньо відварити. Процедуру слід проводити не довше 15 хвилин. Якщо шкіра суха - на засіб можна додати оливкову олію.\nНавесні, в період сезонного дефіциту вітамінів, ріпа послужить хорошим джерелом біологічно активних речовин для нашого з Вами організму. Фахівці радять вживати щодня мінімум 50 грам ріпи - найкраще сирою. Крім забезпечення вітамінами, ріпа, завдяки міститься в ній клітковині успішно позбавляє травний канал від шкідливих шлаків. Де тільки не знаходять собі застосування корисні властивості ріпи!\nКоренеплід ріпи сьогодні найчастіше використовують в приготуванні різних супів і окрошек. Тепер популярність ріпи зовсім не та, що раніше, але все одно вона ценима за свій чудовий смак. Причому в їжу йде не тільки коренеплід ріпи, але і її бадилля - як інгредієнт для салатів. З ріпи готують смачні закуски і другі страви - легкі і дієтичні. Так що рано ще забувати про такий овоче, як ріпа. Корисні властивості її ще не раз знадобляться нам.


Капуста белокочанная: ранні й пізні сорти, догляд і розсада - Сад, дача та город без клопоту та турбот\nГоловна Сад та Фрукти Капуста белокочанная: ранні й пізні сорти, догляд і розсада\nКапуста белокочанная: ранні й пізні сорти, догляд і розсада\nПро догляд за белокочанной капустою Кілька врожайних сортів\nКапуста - одна з найпоширеніших і простих у вирощуванні культур. Щоб підібрати підходящі вам сорту, ураховуйте бажані строки одержання врожаю й способи вживання цього овочу\nРізні сорти белокочанной капусти сильно відрізняються строками дозрівання пло-дов. Ранні сорти одержують у травні (другий урожай можна зібрати в серпні-вересні), среднеранние й среднепоздние - у червні-липні, а пізні - всентябре-октябре.\nВиходячи з умов виростання, для кожної групи сортів висувають-ся особливі вимоги. Так, ранні сміття-та, які звичайно використовують у їжу у свіжому виді, повинні бути стійкі до стрелкованию, не розтріскуватися при перестаивании в ґрунті й мати приємний смак. Для среднеспелих сміття-тов важливо, щоб вони були стійкі до підвищених температур. А позд-ние сорту, які в основному предна-значени для квашення й переробки, повинні бути високоврожайними, мати стійкість до шкідників і хо-рошую лежкость.\nГотовимо розсаду капусти\nВсі сорти белокочанной капусти вирощують розсадою й висівають при-розмірно в те саме час - у февра-ле-марте. При бажанні ранні сорти можна посіяти на 1-2 тижні раніше інших. Насіння ранньої капусти розміщають на відстані приблизно 3-4 см друг від друга, залишаючи меж-ду рядами 8-10 см, або за схемою 5?5 см. У пізньостиглих сортів череш-ки листів більше довгі, а самих лисиць-тья більші, тому їх реко-мендуется сіяти разреженно - за схемою 8?8 см або 10?10 см.\nПісля проростання насінь необхо-димо небагато знизити температуру навколишнього середовища, інакше росточки бу-дутий зайво тонкими й високими, що погано позначиться на якості розсади\nНа підвіконні зробити це не ліг-до, тому сіянці краще перенести з теплого приміщення на засклену лоджію, веранду або балкон ( тим-пературу потрібно знизити приблизно з +18-20 °С до +14-16 °С). При появле-нии першого сьогодення листа розсаду пікірують в окремі ємності\nОсновний догляд за капустою\nДогляд за капустою напрочуд проста: ця культура добре переносить пер-садку. У відкритому фунті потрібно поли-вать рослини й рихлити міжряддя. Капуста має потребу у волозі відразу після висадження й у період утворення розет-ки. А найбільша кількість поливів їй необхідно, коли формується качан. Спочатку рослини поливають ранком або ввечері кілька разів у не-ділю, потім - один раз. Ранні сорти обильнее поливають у квітні-червні, а пізні - у серпні. У посушливий період під рослини вносять вологу каж-дму тиждень. За 15 днів до дозрівання капусти поливи варто припинити, щоб качани не розтріснулися. Також ця культура має потребу в розпушуванні ґрунту й підгортанні. Якщо на землі утвориться кірка, рослини не доодержують вологи, тому що більша її частина не проникає до корінь. При підгортанні капусти значно скорочується ріст бур'янів\nКапуста вимоглива до родючості ґрунту. Під ранню капусту не варто вносити аміачну селітру й по отде-льности фосфорно-калійні й азот-ні добрива. На сьогоднішній день доступні комплексні добрива, де втримуються всі основні елементи харчування. Наприклад, такий засіб, як « Флоромикс-До», спеціально сбалан-сировано для капусти. Можна також використовувати органічні добрива «Вермисол» і «Ідеал» або минераль-ное добриво «Майстер».\nПершу підгодівлю розсади роблять із появою 1-2 справжніх лисиць-тьев, другу - після висаджування сіянців у ґрунт. Ранню капусту більше не вдобрюють, а пізньостиглі сорти можна підгодовувати ще до 4 разів за сезон (при необходимос-ти, особливо у випадках уповільнення росту). Остання підгодівля пізньої капусти проводиться не пізніше чим за 2 місяці до збирання врожаю\nУ першу чергу капусту ушкоджує коренева гнилизна, або чорна ніжка. При цьому рослина починає зненацька в'янути, його прикоренева зона чорніє,\nа корінь згодом відмирають. З появою шкідника потрібно, насамперед, спушити міжряддя. Потім уже варто посипати прикореневу зону крейдою або скористатися специ-альними засобами - безпечним біопрепаратом «Триходермин» або хімічним засобом «Превикур».\nКрім того, раннеспелим сортам капусти шкодять злизни, іноді поселя-ясь у пазухах листів. Але по великому рахунку вони не несуть великої погрози, а деякі дачники навіть уважають наявність слизней показником отсутс-твия в рослині шкідливих химичес-ких речовин. Зі слизнями боротися досить просто - потрібно регулярно видаляти бур'яни, не сильно поливати ґрунт і іноді посипати її крейдою\nЄдиний шкідник, що може завдати серйозної шкоди расте-нию, - це пасльоновий мінер. У теп-особах його личинки можуть з'явитися навіть у березні. Симптоми поразки розсади проявляються в повному пре-кращении росту, оскільки личинки об'їдають корінь рослини. У цьому випадку рекомендують використовувати біопрепарат «Актофит», але частіше все-го доводиться висаджувати повністю нову розсаду капусти\nЯк боротися з попелиць на капусті\nКапусті середніх і пізніх сортів може завдавати шкоди попелиця, що поселяється на листах. Боротися з нею просто: полийте качани струменем води, а якщо це не допоможе - оприскайте рослини біопрепаратом «Актофит» або натріть уражені листи попелом. У крайньому випадку використовуйте хімічні препарати «Конфидор», «Фитоверм» або ефициди, спеціальні препарати для боротьби з попелиць. Однак робити це потрібно не пізніше чим за 2 місяці до збирання врожаю\nПравильне висадження розсади капусти в ґрунт\nРозсаду ранньої й среднеранней капусти у фазі 5-6 листків висаджують у захищений ґрунт (під плівку або під агроволокно). За часом це 60-й день росту сіянцю, приблизно кінець березня - початок квітня. Середньо пізню й пізню капусту приблизно в ці ж строки можна перемістити у відкритий ґрунт\nРанні сорти висаджують на ділянку за схемою 70*35 см, 40*40 см або 50*30 см. Як і в слу-чаї з посівом, розсаду пізньої капусти варто розміщати більше разреженно. Для неї застосовують такі схеми: 70*70 см, 70*60 см, 60*60 см. Такі розходження в расстоя-ниях посадки обумовлені розрізни-ями в розмірах плодів\nДля посадки в ґрунт вибирають самі великі й здорові расте-ния. Візьміть горщик із сіяний-цем, вийміть його разом із земляною грудкою й розмістите в заздалегідь підготовлену лунку. Заглуб-Лять рослина потрібно до справжніх листочків, не присипаючи крапку росту. Після висадження розсади ямку сліду-ет полити й засипати ґрунтом\nГлоуб Майстер F1\nСреднеспелий сорт, вегетаційний період від висадження розсади - 75-80 днів\nКачан - округлою, щільний, вагою 2,5-3,5 кг. Не розтріскується, від-личается стійкістю до високих температур, добре переносить транспортування. Використовується у свіжому виді й для переробки\nРаннеспелий сорт, вегетаційний період від висадження розсади - 62-67 днів\nКачан - невеликий, компактний, круглий, з підлоги-піднятими листами, вагою 0,9-2,4 кг. Ви-Ращивается для використання у свіжому виді\nПізньостиглий сорт, вегетаційний період від появи сходів - 140-160 днів\nКачан - опукло-плоского, щільного, соковитий, ясно-зеленого цвіту, вага - 1,8-4,4 кг. Має високі смакові якості, стійкий до рас-трескиванию, транспортабелен, добре зберігається. Використовується у свіжому виді й для переробки\nРаннеспелий сорт, вегетаційний період від висадження розсади - 60 днів\nКачан - щільна, округлий, вага - 1 кг. Вирощується для використання у свіжому виді. Підходить і для захищеного, і для відкритого ґрунту. Можливе загущене висадження\nСреднеспелий сорт, вегетаційний період від появи сходів - 110-130 днів\nКачан - округлий або округ-ло-плоскою, зеленувато-білою, щільний, вагою 2,6-4,5 кг. Подхо-Дит для споживання у свіжому виді, квашення й короткочасного зберігання (до 4 місяців).\nРаннеспелий сорт, вегетаційний період від висадження розсади - 50-55 днів\nКачан - округла, щільний, вага - 0,9-1 кг. Підходить і для за-щищенного, і для відкритого ґрунту. Не розтріскується, вирощується для використання у свіжому виді\nЕрма РЦ F1\nРаннеспелий сорт, вегетаційний період\nвід висадження розсади - 55 днів. Качан - округлою, великий, вагою 1,5-2,5 кг. Підходить і для защи-щенного, і для відкритого ґрунту. Стійкий до слизням. Вирощується для використання у свіжому виді\nПізньостиглий сорт, вегетаційний період - 160-165 днів\nКачан - опукло-плоска, щільний, вага - 3,5-4,5 кг. Використовується для вживання у свіжому виді й пе-реработки. Один із кращих сортів для квашення. Добре зберігається


Укриття Пуловського | Вікі Fallout | Fandom\nСтатті до доопрацювання (Fallout 3), Статті з незавершеними розділами (Fallout 4), Ігрові об'єкти Fallout 3, Ігрові об'єкти Fallout 4\nуточнити місцезнаходження укриттів FO4 і доповнити зображеннями\nОб'єкт Fallout 3; Fallout 4\n0009d242 (карцер) fo3\nPFallsTheBox (карцер) fo3\nУкриття Пуловськи (англ. Pulowski Preservation shelter) — ігровий об'єкт Fallout 3 та Fallout 4.\n6.2 Fallout 4\n6.3 Концепт-арти Адама Адамовича\nОдномісне протирадіаційне укриття, зустрічається на вулицях зруйнованих міських кварталів Столичної Пустки і Співдружності. Доступ в укриття здійснювався внесенням установленої грошової суми в монетоприймач споруди. Але судячи з того, що все зустрічаються укриття відкриваються без всяких монет, більш ймовірний інший варіант: гроші вносилися за блокування дверей на оплачений термін.\nУкриття споруджувалися компанією Pulowski Preservation Services як широкодоступная і демократична альтернатива монументальних споруд, що зводяться Волт-Тек. Передбачалося, що люди, захоплені на вулиці сигналом повітряної тривоги, використовують ці споруди як укриття «останнього шансу».\nМасивний сталевий корпус укриття міцно прикріплений до фундаменту, а оголовок фильтровентиляционной системи розташований в тіні споруди і прикритий ним від вражаючих факторів ядерного вибуху.\nНа фасаді укриття розташоване світлове табло, що показує стан укриття: «Вільно» або «Зайнято». Укриття надійно захищає від ударної хвилі і світлового випромінювання (зрозуміло, на тих відстанях, де під ним не проламывается бетонну основу).\nУ окрузі Колумбія укриття мають металевий відтінок, а у Співдружності зустрічаються укриття, пофарбовані тільки в синій колір.\nБагато хто вважали, що насправді мережа укриттів Пуловськи — не більш ніж гучна комерційна акція, з метою нагріти руки на загальному передвоєнному психозі.\nУкриття забезпечували схованих тільки придатним для дихання повітрям, але не мали запасів води та їжі. Таким чином, укрываемый міг розраховувати тільки на ті запаси, які в момент ядерного удару знаходилися при ньому.\nНасправді це було цілком природно: укриття не призначалося для проживання в ньому. Його призначення — дозволити перечекати два-три дні, поки спаде радіація. Після чого відвідувач — голодний, але живий — швидким пружинистим кроком повинен покинути осередок ядерного ураження, схопивши по дорозі десяток радий.\nЧастина укриттів заповнені людськими кістками і на стінах є плями крові, що дає припустити, що укриттями користувалися і після Великої війни. Укриття зручно порятунку від негараздів: нападів супермутантів, яо-гаєв, пазурів смерті, гігантських мурах, які здатні відкрити дані укриття, на відміну від людей. Наприклад, так надходить живе в Грейдиче Брайан Уїлкс: він ховається там від вогненних мурах.\nВ оригінальній грі є 19 укриттів Пуловськи. Нижче перераховані відомі місця на Столичної Пустки, де можна знайти такі укриття:\nАрлингтонская бібліотека — зліва від входу;\nАрлингтонская бібліотека — захід, на півдорозі до заводу «Ядер-кола», невідзначений вихід Затопленого метро;\nАрлінгтонське кладовище — на півдні;\nВернон-сквер, захід готелю «Стейтсмен», під надземним переходом;\nГрейдич — поруч із закусочної довоєнної мережі «В Дот»;\nДжорджтаун — захід — біля бакалії;\nДжорджтаун — схід — біля виходу з метро Метро Пенс.-авеню/Джорджтаун;\nДюпон — північно-схід — за будівлею;\nЛанфан плаза — на півдорозі від Зараженого радіацією метро до магазину мадам Джеллі;\nПарадіз-Фоллз — укриття використовується в якості карцеру і називається відповідної, умілі руки работоргівців поставили на нього зовнішній затвор, який можна відкрити тільки спеціальним ключем;\nСьюард-сквер — на півдні (уточнити);\nФоллз-Черч — на півночі району;\nХьюбрис Комікс — навпроти входу в метро Фоллз-Черч/р-н Мейсон;\nЧеві-Чейз — ліворуч від виходу з Фаррагуст-вест.\nПойнт-Лукаут — на даху будівлі поряд з колесом огляду (недоступний для звичайного доступу).\nПивоварня «Бінтауна» — 5 шт.\nПолітехнічна школа Центрального Бостону\nЦех складання машин «Корвега»\nТабір хабологов nw — 2 шт.\nІз-за недоліків в ігровій механіці укриття Пуловськи не захищає Самотнього Подорожнього від близьких вибухів, вогняних струменів з вогнемета і ударів холодною зброєю.\nНазва укриття, можливо, є відсиланням до сумнозвісного форту Пуласкі (Fort Pulaski). Під час американської громадянської війни цегляні стіни цієї споруди були зруйновані сіверянами за один день. Сам форт будувався 20 років.\nУкриття Пуловськи з'являється у Fallout 3 та Fallout 4.\nУкриття Пуловськи близько Капітолію\nОдне з укриттів близько Арлингтонской бібліотеки\nСупермутанты не можуть відкрити двері укриттів\nКарцер у Парадіз-Фоллз\nFO4 Concord Civic Access entrance1.png\nУкриття Пуловськи в Конкорде\nУкриття Пуловськи біля Бостонської публічної бібліотеки\nFO4 Укриття Пуловськи .png\nУкриття Пуловськи в Лексінгтоне\nКонцепт-арти Адама Адамовича[ред. | ред. код]\nFallout 3 - Those Other Guys\nОтримано з https://fallout.fandom.com/uk/wiki/Укриття_Пуловського?oldid=92922


Кубок Дніпра з бодібілдингу та бікіні - Главный новостной портал города Днепр\nДомой События (Мероприятия) Кубок Дніпра з бодібілдингу та бікіні\n25 жовтня у Дніпропетровську відбудеться Чемпіонат області з бодібілдингу від федерації IFBB. Турнір проведуть за адресою: вул. Робоча 166, ДК Машинобудівників.\nЮніори абсолютна категорія\nЧоловіки фізік: абсолютна категорія,\nЖінки бікіні до163см, до168см, +168 см\nЧоловіки бодібілдинг: до70 кг, до 80кг,до 90 кг понад 90 кг\nСпортсмени, які стали переможцями абсолютних категорій, нагороджуються кубками.\n1 місце-переможець 1000 грн\n2 місце-переможець 700 грн\n3 місце-переможець 500 грн\nПопередні заявки приймають до 20 жовтня за адресою: [email protected]\nЗ питань придбання квитків звертатись за телефоном 068 444 31 55, та у ТРЦ Appolo.\nПредыдущая статьяDnepr-night 2083\nСледующая статьяDnepr-night 443\n30 апреля, Маёвка