Ердоган приєднався до списку авторитарних лідерів. Світові ЗМІ про наслідки референдуму\n18 квітня, 2017 14:48\nІноземні медіа відреагували на результати референдуму в Туреччині, звернувши увагу на порушення під час голосування.\nУ неділю, 16 квітня, у Туреччині в умовах надзвичайного стану пройшов референдум щодо внесення в конституцію країни 18 поправок, які наділяють президента надзвичайними, фактично диктаторськими повноваженнями. Тепер у Туреччині зміниться форма правління, яка стане значно жорсткішою, оскільки Ердоган фактично зосередив у своїх руках необмежену владу. Але голоси на референдумі розділилися майже навпіл - 51,41% проти 48,59%. Іноземні ЗМІ звертають увагу, що це може розколоти країну особливо, якщо врахувати той факт, що вибори були проведені з порушеннями.\nРеферендум про розширення повноважень президента Туреччини Реджепа Таїпа Ердогана пройшов не так, як він планував, зазначає The Wall Street Journal.\n"Прихильник ісламу сподівався на більшу підтримку, проте переміг з мінімальним відривом на тлі порушень під час голосування, що заплямовує його перемогу. У результаті турецьке суспільство ще більше поляризувалося, що може привести до зростання нестабільності".\nАвтори зазначають, що попри те, що Ердогана підтримали 51% учасників референдуму, великі міста як Анкара і навіть Стамбул, де Ердоган був мером, голосували проти пропозицій, винесених на референдум. "Виборча комісія країни в останній момент дозволила приймати бюлетені без офіційних штампів, що зазвичай використовуваних для їх достовірності. "Народно-республіканська партія" заявила, що цей крок та інші проблеми з достовірністю голосів ставлять під сумнів близько 2,5 млн бюлетенів", - йдеться в статті.\nЗазначається, що спостерігачі з Ради Європи й Організації з безпеки та співпраці в Європі розкритикували рішення виборчої комісії. Окрім того, дані організації підкреслили, що деяким громадським активістам не дозволили проводити кампанію проти розширення повноважень президента, у той час, як табір підтримки Ердогана домінував.\nРішення турецьких виборців наділити, як пише The Daily Mail, безпрецедентними новими повноваженнями Ердогана та перетворити країну у виборну диктатуру - це катастрофа для Заходу. Як вважає видання, Ердоган "ефективно приєднався до російського лідера Владіміра Путіна, як ще один авторитарний лідер на східному кордоні Європи".\n"Це ознаменувало епохальний провал ЄС, який протягом багатьох років брав участь в переговорах, спрямованих на те, щоб підштовхнути Туреччину до вступу в Євросоюз, - а в результаті спостерігає, як країна знову скочується до репресій та авторитаризму", - йдеться у матеріалі.\nВидання звертає увагу, що так само, як і Владімір Путін у Росії, Ердоган скористався національною безпекою, щоб виправдати жорсткі заходи не тільки проти терористів, а й проти свободи слова та політичних опонентів. "Він підтримує свою популярність завдяки жорсткому контролю ЗМІ. І хоча він не повністю перекрив кисень радіостанціям і телебаченню, на відміну від свого російського друга та союзника, турецькі суди успішно закрили десятки опозиційних газет і телевізійних станцій", - зазначає Daily Mail.\n"Європейська мрія Туреччини, здається, закінчилася", - починає свою статтю The Times. "Всього за десять років президент Ердоган пройшов шлях від людини, яка могла стати історичним лідером, що привела переважно мусульманську країну в ЄС, до того, хто відкинув Туреччину від Заходу". Видання також зазначає, що відновлення смертної кари в Туреччині, як запропонував Ердоган, остаточно відріже цій країні шлях до Європи.\n"Тим часом, половина Туреччини, яка дивиться в Європу, розуміє, що їхні мрії про приєднання провалилися з того часу, як Ердоган почав рух до авторитаризму. Але будь-який розрив із країнами Західної Європи не буде тотальним", - вважає видання.\n"Торгівля і туризм занадто важливі для того, щоб Туреччина повністю відвернулася від Європи. Якщо Ердоган не врахує цей факт, він вдарить свої людей по кишені - і економічна криза, швидше за все, витіснить будь-якого турецького лідера, який хоче втриматися при владі", - резюмує видання.\nТуреччина, Реджеп Таїп Ердоган, референдум


Проведені заняття із стоматологами - Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області\nПроведені заняття із стоматологами\nСпеціалісти Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області завжди активно залучаються щодо проведення навчань спеціалістів лікувально-профілактичних закладів різних профілів, так як це допомагає покращити співпрацю та взаєморозуміння, забезпечити ефективні та безпечні методи роботи медиків.\nНещодавно в місті Рівне було розпочато цикл тренінгів-семінарів на тему «Санітарно-епідеміологічний режим в стоматологічній практиці», які були організовані ГО «Рівненська обласна асоціація сестер медичних» та Асоціацією «Служба організації інфекційного контролю».\nНа таких заняттях опрацьовано режимні моменти роботи стоматологічних кабінетів. Особлива увага приділялась виявленим недолікам під час перевірок та способам їх усунення. Багато запитань звучало щодо підготовки для отримання ліцензії на медичну практику. Останнім часом почастішали звернення лікарів-підприємців в Держпродспоживслужбу щодо відкриття стоматологічного кабінету чи розширення медичної практики вже діючого кабінету. Для ліцензування готується багато документів, серед яких – акт санітарно-епідемічного обстеження. Вийшовши на об’єкт, спеціалісти оцінюють відповідність приміщень вимогам санітарного законодавства для проведення медичної практики.\nПід час практичної частини занять присутні змогли удосконалити власну методику обробки рук, освоїти нові правила щодо прибирання приміщень стоматологічного кабінету, ознайомитися із сучасним ефективними засобами для дезінфекції та гігієнічного прибирання, оснащенням стоматологічних кабінетів.\nВ тренінгах прийняли участь 45 працівників стоматологічних клінік і приватних стоматкабінетів з усієї області, серед яких не тільки середній медперсонал, а й лікарі.\nНаступна публікація День працівника сільського господарства\nПопередня публікація До уваги малих виробників виноробної продукції!


Відрізані від світу - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > Регіони > Відрізані від світу\n«Великий брат дивиться на вас». Якщо рік тому це «назавжди» обнадіювало частину кримчан, то тепер — лякає.\nТрагічні події на сході нашої держави дещо затьмарили проблему окупованого Криму. І навіть економічна блокада півострова, організована кримськими татарами та громадськими активістами, лише на деякий час сколихнула загальний інтерес до анексованої території. А далі — тиша. Натомість — суперечливі чутки про життя кримчан під окупацією, від «Крим на межі голодної смерті» до «всезагального благодєнствія». Щоб побачити все на власні очі, журналіст «УМ» побував у Криму.\nПішки — до «нової РФ»\nНаш шлях на Крим почався з перетину держкордону в пункті «Каланчак». Перше, що кинулося у вічі, — громадська блокада, вибудувана в 2 етапи: за 3-4 км від кордону і, власне кажучи, на кордоні. Молоді люди в балаклавах перевіряють багажники приватних авто на предмет контрабанди. Фур iз товарами не видно. Жодної. Кажуть — від початку блокади з тиждень іще були спроби прорватися на Крим, але вони швидко припинилися.\nПісля перевірки на прикордонному пункті з українського боку підходимо до так званого «російського кордону». Перше, що дивує, — відсутність буферної зони. Метрів за триста від обох прикордонних пунктів винесені бетонні блоки — і все. Українські та російські прикордонники працюють на відстані 10-15 метрів один від одного. Одразу згадалися події березня 2014-го і на думку спало крамольне: в разі бойових дій вогонь буде вестися впритул. Швидко відганяю цю думку і рушаю далі. Біля бетонних блоків «росіян» отримуємо міграційні карти і крокуємо в напрямку прикордонного пункту. По ходу фіксую, що узбіччя відгороджене парканом із колючим дротом, тож обійти пункт полями не вийде. Крім того, кажуть, що там усе заміновано.\nНа вході на півострів нас зустрічає сучасний пункт пропуску з написом «Російська Федерація. Автономна Республіка Крим». Варто визнати, що зроблено все по-людськи. Якщо на нашому кордоні ми чимчикували по бездоріжжю вздовж відбійника, то тут стоять вказівники, є передбачені для перетину кордону забетоновані пішохідні доріжки, огороджені зеленою решіткою. Проходимо до митного контролю: одноповерхова будівля з гарним ремонтом, кондиціонерами та турнікетами. Біля турнікетів стійки, за якими сидять російські працівники митної служби і перевіряють документи. В’їзд здійснюється за внутрішнім паспортом (але бували випадки, коли додатково вимагали закордонний). Усі дані вносяться в комп’ютер, а на міграційній картці ставлять необхідні відмітки.\nНахамити «хохлам» — свята справа, тож до нас мають претензії про нерозбірливий почерк у паспортних записах. Здвигаємо плечима і проходимо на територію «нової РФ». Впадає в очі, що жодного кримчанина серед прикордонників немає. Яскраво виражений російський акцент змушує задуматись над деякими нюансами російської окупації.\nНа виході нас зустрічають таксисти. До Сімферополя довезуть за 3500 рублів (приблизно 1200 грн.) Не знаючи цінової політики, дуже легко потрапити на цю вудочку. «Маршрутка» з прикордонного Армянська коштує 217 рублів (приблизно 70 грн.). Йти до Армянська 3,5 км, тож бадьоро крокуємо туди. Можна, звичайно, взяти таксі від прикордонного пункту, але платити по 100 рублів з людини якось не хочеться.\nБезлюдний Крим, зате — під триколором\nО 07:50 прибуваємо до Армянська. До речі, кордон найкраще переходити з 04:00 до 08:00, оскільки потім «маршрутки» ходять украй рідко. Наша — о 08:55. Ледве купуємо один квиток, а за другий домовляємося з водієм (300 рублів не критично). Водій невдоволений: «Нащо ви взагалі купували квитки? Вони завжди є у водія!». «Маршрутка» переповнена, однак з’ясовується, що 80% пасажирів їдуть до сусіднього Красноперекопська. Питання, навіщо продавати квитки на рейс до Сімферополя, який іде раз на півтори-дві години, людям, яким їхати буквально 15 км, зависає в повітрі.\nВ Армянську реалії «нового русского мира» одразу ж постають перед очима. Гарно оформлений російський кордон — просто показуха для України. Армянськ, який раніше був вузловим пунктом на стику Крим—Україна, тепер безлюдний. Палац культури, який почали будувати до окупації, лежить у руїнах.\nСхожу ситуацію спостерігаємо по всьому північному Криму. Місця для розгортання військових баз там немає, отже, розвивати щось для Росії не має сенсу. Вбита дорога, по якій торохкотить наш автобус, порожні вимерлі села. Північний Крим більше нагадує Чорнобильську зону, ніж курортний регіон. Випалена земля і мертва інфраструктура. Єдина радість за всю поїздку — українська мова, почута в туалеті Красноперекопського автовокзалу в розмовi прибиральниці та касира.\nЗа три години в’їжджаємо в Сімферополь. Кам’яний напис із назвою міста дбайливо пофарбовано в «триколор». От чого-чого, а цього добра там вистачає. Щоб не забували, що Крим тепер Росія, прапори північного сусіда майорять майже на кожному стовпі. Раніше там були українські та кримські, але тепер стяг із тамгою можна побачити лише біля держустанов. Частина тролейбусів також пофарбована в синій, білий і червоний, але при цьому на них лишилися українські написи. З триколорами змагаються георгіївські стрічки. Вони всюди: на дверях магазинів, стовпах, білбордах, на авто тощо. Помічаємо і нові номерні знаки — пафосний код регіону «777» замінили на звичайні собі «82». Схоже, план перетворити Крим на «російське Монте-Карло» прогорів. У самому Сімферополі, на перший погляд, змінилася одна річ: з’явилися стовпчики з назвами вулиць, за обрамленням більше схожі на рекламу салону ритуальних послуг (напис на білому фоні у чорній рамці).\nКому в Криму жити добре?\nПерше, що беремося перевіряти, — чутки про голодну смерть кримчан унаслідок економічної блокади півострова. Варто зізнатися, що вони дещо перебільшені. Товари в Криму є. І їх цілком достатньо. Переважно російського виробника, хоча до блокади було навпаки. Єдине, на що вплинула блокада, — ціни на них пішли вгору. Принципово купуємо українські товари (залишки на складах чи контрабанда — неважливо). Татари до запитання «А є що-небудь не російського виробництва?» ставляться з розумінням.\nРосійські товари на 30-50 рублів дорожчі (10-17 грн.). Три кілограми хороших помідорів обійдуться фактично в 300 р. (майже 100 грн.), а м’ясна вирізка — в 450 рублів за кілограм (150 грн.). Що стосується інших товарів, то в 5-10 магазинах ви знайдете практично один і той самий скромний вибір за нереально високу ціну. Зате музичні інструменти можна купити дешевше, ніж в Україні. Наприклад, різниця на електрогітарі складе від 1000 до 3000 гривень. Продавці кажуть, що це пов’язано з відсутністю попиту. Зате в Криму дешевий бензин — до 40 рублів за літр (11-13 грн.). Щоправда, це не впливає на ціни за проїзд у громадському транспорті — маршрутка в Сімферополі коштує ті ж 12 рублів (4 грн.), що і в Києві.\nКупівельна спроможність у жителів Криму різна. Найвищі пенсії мають ветерани війни та військові пенсіонери. «Мене все влаштовує. Володимир Путін добре підвищив нам пенсії. От цього разу ще на 2000 рублів більше стала. Не встигаю навіть усе витрачати. Скільки мені, старій, тих грошей треба», — з гордістю каже мені 91-річна Поліна Тимофіївна. А от тим, хто працює чи нещодавно вийшли на пенсію, вижити непросто. «У мене пенсія 10 000 рублів. Це тут узагалі не гроші. Сходити в магазин — це 2-3 тисячі рублів, щоб купити щось нормальне. А ще одяг, комунальні послуги і дорога. Влітку туристичного сезону не було, тож зробити хоч якісь запаси не вдалося», — розповідає 53-річний Сергій з Євпаторії, який планує переїжджати в Україну. Скаржаться на зарплату і молоді люди. «Мої друзі працюють лікарями. Заробляють по 7-10 тисяч. Це дуже мало. Вони вимушені йти на 2-3 роботи, щоб прогодувати сім’ю, бо ціни ростуть ледь не щодня», — ділиться стоматолог Олексій, зазначаючи, щоправда, що його професія все ж дозволяє йому заробляти досить непогано.\nСоціально-культурний рівень півострова теж змінився. «Понаїхало багато кримінальних елементів. Грабунки стали частішими, постійно якісь махінації і невідомі народи східної національності, які поводяться, як їм заманеться», — ділиться знайома бухгалтер Ольга. Ми теж стали свідками, як у центрі міста невідомі молодики східної зовнішності (але не кримські татари) влаштували бійку. Різниці між «своїми» і «не своїми» ніхто не шукає — Ігоря, який до Криму приїхав зi Смоленська, пограбували серед білого дня при вході до «маршрутки» на Ялту. «Було взагалі-то вільно, але щойно я підійшов до дверей, навколо мене зібралися люди, мене фактично затисли. Ще й жіночка, яка нібито випадково сіла на моє місце, якось уже дуже довго вставала — видно, тягнула час. Коли вже я зайшов, вона вийшла «подихати повітрям», а чоловік, що був позаду, вийшов «покурити». Обоє, звичайно, не повернулися, а гаманця мого й слід пропав», — розповідає він.\nРосійська цензура — річ страшна. Раніше Сімферополь був веселим містечком, тепер перехожі і пасажири громадського транспорту зберігають гробове мовчання. Не говорять навіть про погоду. На обличчях часто читається напруга вперемішку зі страхом. «Живемо, мов відрізані від світу», — ділиться зі мною знайома Оксана.\nКонтроль російського інтернету — не міф. Спробував зайти на кілька українських сайтів — отримав звістку від провайдера: «Відвідування сайта заблоковано Комітетом цензури РФ». Та ж історія і з відео: моя спроба знайти на youtube фрагмент передачі канала «Россия 1», де розповідають, що «Сирія — це наша земля», завершилася попередженням — заблоковано постановою Генпрокуратури РФ. Програма телепередач теж не вражає розмаїттям: російські серіали, російське та радянське кіно, старі телепередачі по всіх каналах. Цілодобово. Винятком є канали для дітей, спортивні канали та декілька кнопок «з американщиною». У прайм-тайм натрапляю на передачу «+100500». Хто не знає: ведучий коментує смішні інтернет-ролики — з триповерховими матами. Нагадую, що час іще цілком дитячий, так що юні глядачі, потайки від батьків, цілком можуть віддати перевагу цій програмі, а не, приміром, «Ну, постривай».\nТе, що пишуть газети, — окрема тема для кандидатської дисертації. «Комсомолка» і тут — попереду всіх. Там і «Порошенко клянчить в ООН зброю», і коментарі Аксьонова, що «блокада — це спроба України зайняти чимось власних радикалів. Щоб сиділи в палатках, їли сало, жерли горілку і не заважали». Подібного матеріалу вистачає у кожному виданні, тож чітко розуміємо, чим забита голова пересічного мешканця окупованого Криму.\nЩо з цим усім робити — питання і до міністерства інформаційної політики, якого ні в Криму, ні в Україні не видно й не чутно, і до влади загалом. Бо без чіткої стратегії повернення Криму в Україну діла не буде. І розраховувати лише на те, що «нового руського патріотизму» кримчанам вистачить ненадовго, не варто. Втім у мене самого, людини, що більшу частину життя прожила в Криму, всю поїздку в голові крутилася одна думка: «Слава Богу, що нині я живу в Україні».\nВипуск №142 за 04.11.2015


Коронавірус в Україні сьогодні: скільки хворих 14.01.2022 — Укрaїнa — tsn.ua\nКоронавірус в Україні сьогодні: статистика на 14 січня\nЗа останню добу кількість хворих зросла на понад 10 тисяч.\nВ Україні станом на ранок 14 січня 2022 року зафіксовано 10 476 нових випадків коронавірусу, протягом доби від COVID-19 померло 140 людей, 7 285 пацієнтів одужало.\n"Хвиля коронавірусу, яка вже у нас почалась, буде нелегкою": лікар розповів про особливість "Омікрону"\nТакож за минулу добу було госпіталізовано 1 656 осіб, а 92 835 людей вакциновано проти COVID-19.\nзахворіло – 3 737 510 осіб;\nодужало – 3 545 111 осіб;\nлетальних випадків – 98 068;\nпроведено ПЛР-тестувань – 17 108 685.\nВід початку вакцинальної кампанії щеплено 14 941 502 людини, з них отримали першу дозу – 14 941 500 людей, отримали дві дози – 14 197 703 людини, отримали додаткову дозу – 8 639 людей, бустерну дозу – 70 663 людей. Загалом проведено 29 218 505 щеплень.\nУ Франції зафіксували новий максимум COVID-хворих: яка ситуація в країні\nНа новорічні свята у "Борисполі" виявили майже два десятки фальшивих COVID-сертифікатів\nУ Бразилії зафіксували перші випадки одночасного зараження грипом і коронавірусом: що відомо


Rainbow. Королівська Академія. Розмальовка з наліпками. Чарівна колекція (У) – 45 грн – купить в Украине по низкой цене, отзывы на книгу – Balka Book\nRainbow. Королівська Академія. Розмальовка з наліпками. Чарівна колекція (У)


Біля Гайсина чоловік застрілив дружину брата » Lada.FM - перше регіональне радіо\n08 липня 2019 00:48 #Гайсин Переглядів: 2630 Коментарів: Надрукувати\nБіля Гайсина чоловік застрілив дружину брата\nПоліція його вже взяла під варту.\nЗа повідомленням відділу комунікації ГУНП, 4 липня близько 22.00 у с. Хороша Гайсинського району місцевий житель з мисливської вогнепальної зброї травмував жінку свого брата. З вогнепальним пораненням черевної порожнини потерпілу було доставлено до лікарні, де під час надання медичної допомоги вона померла. За словами правопорушника, він подумав, що на присадибну ділянку зайшов дикий звір, і він вирішив його вполювати.\nЯк розповів заступник начальника слідчого управління ГУНП у Вінницькій області Олександр Солдатов, до Гайсинської поліції надійшло повідомлення з районної лікарні про те, що з вогнепальним пораненням черевної порожнини до них госпіталізована 50-річна жінка. Протягом кількох годин медики рятували їй життя, але ушкодження виявились смертельними.\nСлідчо-оперативною групою поліції встановлено, що загибла - жителька Дніпропетровської області, яка у Гайсинський район приїхала разом з чоловіком в гості до його рідного брата.\nБлизько 21. 50 жінка разом з чоловіком поверталась зі ставка, як почувся постріл.\nПопередньо встановлено, що стріляв 42-річний родич потерпілої. За його словами, він подумав, що на територію його господарства забіг дикий звір, і вирішив його вполювати. Було темно чоловік вистрілив в бік, звідки почув шум.\nВ діях чоловіка, на господарстві якого сталась трагедія, вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (умисне вбивство). Він затриманий у процесуальному порядку. Вирішується питання про взяття його під варту. За такий злочин передбачено до 15 років позбавлення волі.\nУ Бершаді грабіжник зривав із жінки золоті прикраси\nУ Тростянецькому районі поліція розслідує смерть юнака після бійки у кафе\nЛадижинця з вогнепальним пораненням голови знайшли мертвим у квартирі\nТростянчанку, яка зарізала чоловіка, суд відправив за грати на сім років


30/07/2014 0 302\nПрокуратура Тисменицького району спрямувала до суду справу стосовно земельних зловживань сільської ради села Загвіздя.\nПро це КУРСу повідомив мешканець села Павло Драганчук.\nПро засідання сесії, на якій “роздерибанили” два гектари, знали лише вибрані депутати. Коли мешканці села дізналися про закриту сесію і звернулися до сільського голови з проханням надати копію рішень, то у відповідь отримав відписку: мовляв, вся публічна інформація висвітлена на інформаційних дошках у Загвізді.\n«Для надання відповідного обсягу інформації, зазначеної у Вашому запиті, необхідно покрити витрати на копіювання та друк необхідної інформації. Крім того, дана інформація носить ознаки інформації з обмеженим доступом», – йдеться у відповіді голови.\n«Таємні списки» громаді села вдалося отримати нещодавно через прокуратуру. З’ясувалося, що сільрада розділила 2 га по 0,8 арів між 25 людьми. Серед них п’ятеро депутатів сільської ради: Іван Сурмачевський, Галина Михайлів, Марія Остишин, Михайло Джус, Наталія Ружицька; дочка сільського голови Анастасія Білогубко; бухгалтер сільської ради Тетяна Боніковська; син секретаря сільської ради Володимир Боробін; двоє членів виконкому Богдан Костишин та Володимир Ружанський; родичі депутатів та працівників сільської ради: Оксана Длугож, Анна Тимків, Іван Гребінник, Ярослав Гавриляк, Ольга Калакура, Тарас Голодюк, Олег Омельянчук, Ольга Дубницька, Михайло Петрів.\nХоч ці люди отримали землю під ведення ОСГ, селяни кажуть, що зміна цільового призначення – під бідвництво – це лише питання часу. Крім того, громада обурена, що у сільській раді анулювали заяви від звичайних мешканців на отримання ділянок під забудову. Натомість «свої люди», а також вгагалі не мешканці села отримали ділянки.\nНещодавно районна прокуратура повідомила, що передала до суду справу стосовно виділення земельних ділянок кільком людям зі списку. Селянам пояснили: якщо суд встановить, що ці люди отримали земельні ділянки незаконно, то скасує й інші рішення закритої сесії Загвіздянської сільської ради від 27 червня 2013 року.


вітер | Вісник Кременчука - Page 3\nПочаток тижня в Україні буде сухим та теплим – синоптики\nТак, у західній частині країни у першій половині понеділка дощитиме, місцями можливі грози, на решті території без опадів. Вітер переважно південно-східний, 5-10 м/с. Денна температура повітря становитиме 18-23°. На 22 вересня синоптики прогнозують погоду в Україні без опадів. Вітер переважно східний (у північних областях – північно-східний), 5-10 м / с. На сході опадів не передбачається. Денна температура повітря 25-27°. На півночі країни місцями грози, вітер північно-західного напрямку 5-10 м/с. Температура повітря вдень коливатиметься від 22 до 24°. У центральній частині України очікується ясна погода. Стовпчики термометрів зафіксують температуру повітря 22-24°. Вітер північно-західний 5-10 м/с На півдні країни і в Криму…\nМНС-івці припускають, що дим в Кременчук притягло з Києва (усі версії задимленості )\nЗадимленість, яка зранку турбує кременчужан, стала причиною екстреної наради у мерію. Як зазначив перший віце-мер Віктор Калашник, Кременчук – не єдине місто на Полтавщині, яке накрило димом. Люди потерпають від смогу у Глобиному, Комсомольську, Лубнах та інших містах. Світловодськ, Суми, Черкаси, Полтава – звідти теж надходили повідомлення про задимленість. Головний МНС-івець міста Сергій Киречейко констатує, що звернення на задимленість спочатку почали надходити від мешканців Молодіжного, потім до них приєднались кременчужани, що живуть у Нагірній частині, центрі, Крюкові. «Я особисто зв’язувався з Кременчукдержлісгоспом, де мене запевнили: ні на території Кременчука, ні на території району ліс не горить. Остання пожежа у лісі була…\nСиноптики прогнозуть 2 вересня максимальну спеку\n3 вересня на заході та півночі спека послабне. Вночі на Лівобережжі України пройдуть грозові дощі, вдень пануватиме в усіх областях суха погода. У західній частині опадів не очікується. Температура повітря вдень 30-35, місцями до 35-38 градусів тепла. У північних областях дощів не передбачається. Температура повітря вдень 30-35, місцями до 35-37 градусів тепла. У центральній частині буде сухо та спекотно. Денна температура повітря становитиме 30-35 градусів тепла, місцями до 35-38 градусів тепла. У східних областях вночі пройдуть місцями грозові дощі, вдень переважатиме суха погода. Температура повітря вдень 30-35 градусів тепла. У південній частині – переважно без опадів. Температура повітря вдень 30-35,…


Новоайдарська РДА / Діяльність РДА / Прес-центр / Новини / 13 березня 2017, 14:55Дві нові виставки відкрилися у Новоайдарському краєзнавчому музеї\nНовоайдарська РДА Діяльність РДА Прес-центр 13 березня 2017, 14:55\nНе зважаючи на те, що відкриття проходило у вихідний день, зал краєзнавчого музею зібрав багато відвідувачів. Був серед них і голова Новоайдарської райдержадміністрації Віктор Сергієнко разом з першим заступником Олегом Юрченко, заступником голови Новоайдарської районної ради Олександром Перовим. Також на виставці були присутні жителі та гості селища Новоайдар.\nНа виставці «Присвячується Кобзарю» експонувались рушники, скатертини, діжники та багато інших предметів. Всі вони були зібрані в селах нашого району, мають свої особливості в техніці вишивки, оздоблення та кольоровій гамі. Це все свідчить про різноманітність етнічного складу населення району, який формувався протягом століть.\nВиставка професійного художника з селища Біловодськ Василя Кувічко в краєзнавчому музеї експонується вже в третє. Цього разу представлені нові роботи художника, а саме пейзажі рідного краю та жанрові роботи. Василь Миколайович є лауреатом Всеукраїнських фестивалів в Києві, член багатьох художніх виставок, незмінний учасник Сорочинської Національної Ярмарки. Його роботи зберігаються в приватних та музейних колекціях міст Осло, Дюссельдорф, Лос-Анджелес, Нью-Йорк, Лієпає, Біробіджані.\nРобота виставок тільки розпочалася, тож запрошуємо всіх охочих відвідати Новоайдарський краєзнавчий музей, та поринути у прекрасний світ мистецтва!


← Альтернативна історія (фантастика)\nПоказати редагування починаючи з 23 жовтня 2019 21:13.\nАпокаліпсис [неперевірені зміни]; 09:40 +81 Shynkar обговорення внесок →Посилання\nАнтиутопія [неперевірені зміни]; 06:49 +84 Shynkar обговорення внесок →Джерела\nГотичний роман; 21:22 +44 Шкурба Андрій Вікторович обговорення внесок не видумуйте, на кожній сторінці цей шаблон є, містить певну інформацію\nГотичний роман; 13:47 -101 Yasnodark обговорення внесок немає необхідності\nГотичний роман; 08:10 +58 Lxlalexlxl обговорення внесок\nГотичний роман; 07:52 +67 Lxlalexlxl обговорення внесок →Джерела\nм Епос [неперевірені зміни]; 19:01 +53 MegaProes обговорення внесок Додані сноски на відповідні джерела, виправлені помилки у написанні. Мітки: Візуальний редактор Редагування з мобільного пристрою Редагування через мобільну версію\nм Дизельпанк; 20:09 +92 Ерідан обговорення внесок оформлення\nМіф; 15:32 -213 Віщун обговорення внесок Правопис допускає обидві форми Скасування редагування № 26329267 користувача Vladymyr 3 (обговорення) Мітка: Скасування\nМіф; 15:23 +213 Vladymyr 3 обговорення внесок Мітка: Візуальний редактор\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/wiki/Спеціальна:Пов%27язані_редагування/Альтернативна_історія_(фантастика)


Молодим парафіянам Архикатедрального собору подарували відпочинок у Карпатах — Тернопільсько-Зборівська архиєпархія УГКЦ\nМолодим парафіянам Архикатедрального собору подарували відпочинок у Карпатах\nКарпати, гори, повітря, наповнене свіжістю і величчю Божого творіння. Середовище, яку створюють ці чинники, є чи не найкращим місцем для відпочинку духовного і фізичного.\nТак з благословення отця Ореста Павліського, настоятеля Архикатедрального собору УГКЦ Тернополя, члени Марійської та Вівтарної дружини змогли відвідати і побачити на власні очі усю красу Карпат. На чолі з о. Андрієм Янішевським (сотрудник Архикатедрального собору) вони з 3-8 липня перебували на відпочинково-пізнавальному таборі в урочищі Вілла Марія на Яблуницькому перевалі.\nПоєднання молитви та активного відпочинку стало кредом для такого табору. Щодня Божествена Літургія з катехитичною наукою, а на завершення дня - подячний Молебень. Кожний день був присвячений конкретній тематиці: понеділок – Ісус Христос – мій Спаситель; вівторок – навернення апостола Павла; середа – віра сьогодні; четвер – Господь чинить чуда навіть у XXI столітті; п’ятниця – Дари Святого Духа.\nКоли дозволяли погодні умови табір вирушав у похід: гора Синяк (1650 м.), гора Маковиця (860 м.). Діти спробували гуцульські смаколики: буц (гуцульський овечий сир) і банош (гуцульська каша). Не забували також і про історично-патріотичний розвиток. Учасники табору відвідали музеї Гуцульщини і воїнів УПА, що залишили незабутні враження у серцях ще зовсім юних патріотів своєї держави.\nповідомив о. Ігор Дармограй


Володимирський ваговоз: порода коней — фото та опис | Господарство\nГоловна » Господарство » Володимирський ваговоз: порода коней — фото та опис\nВолодимирський ваговоз: порода коней — фото та опис\nНа читання 5 хв Переглядів 49 Оновлено 07.03.2019\nПорода тяжелоупряжных верхових коней, виведена в нашій країні в минулому столітті, і донині відіграє помітну роль у народному господарстві. Володимирський ваговоз славиться не тільки своєю силою та витривалістю, але і виглядає як казковий богатирський кінь — високий, з густою пишною гривою і довгим хвостом. Це одна з небагатьох тяжеловозних порід коней, яка використовується для верхової їзди. Тварини, незважаючи на свою велику масу, рухливі й енергійні.\nВитоки формування породи лежать у Володимирській і Івановській областях, куди в кінці 19 століття завозилися європейські ваговози (першерон, клейдесдаль, брабансон, шайр). Всі ці тварини відрізнялися високим зростом в холці, гармонійним статурою і великою фізичною силою. Основний вплив на становлення породи коней володимирський ваговоз надали жеребці клейдесдаль.\nПротягом декількох десятків років велася селекційна робота з чистокровними ваговозами і місцевими великими кобилами. Прілітіе крові інших особин дало тваринам необхідну витривалість і невибагливість до російських кліматичних умов. Володимирський ваговоз однаково стійко переносить і літню спеку, і холод. Офіційно порода була визнана у повоєнному 1946 році.\nОсновним призначенням володимирських коней була:\nробота в сільському господарстві (оранка і боронування важких глинистих грунтів);\nкорчування та перевезення лісу;\nперевезення вантажів на великі відстані.\nАктивно використовувалися владимирцы в армії. З їх допомогою перевозили гармати по бездоріжжю, під сідлом коні здійснювали тривалі переходи.\nВисота в холці коні породи володимирський ваговоз становить 168-175 см, вага кобил досягає 700-800 кг, жеребців — до 1000 кг Обхват грудної клітки — близько 200 см, п’ястка — 26-30 див.\nДля коня характерна висока постановка голови відносно корпусу. Масивна шия, але гнучка, з розвиненим гребенем. Голова велика, горбоносая.\nКорпус має форму прямокутника. Кінцівки міцні та довгі. Над копитами є щітки, менш розвинені, ніж у клейдесдаля. Копита широкі. Загальний вигляд коня створює враження гармонійності і сили.\nОброслость володимирського ваговоза вище середньої. Грива і хвіст густі, без стрижки можуть досягати поверхні землі.\nМасть і отмастки коней володимирській породи темних тонів: гніда (найпоширеніша), темно-руда, ворона, караковая, бура. На ногах присутні білі панчохи до скакального суглоба. На голові біла проточина проходить по всьому лобі до хропіння.\nНа відміну від основної маси тяжелоупряжных коней, що володіють флегматичним темпераментом, володимирські коні енергійні і «гарячі». Характер — часто імпульсивний, особливо у молодих тварин, що створює певні труднощі в вихованні. Коли приходить пора об’їжджати молодого жеребця і навчати роботі в упряжі, він нервує і відмовляється підкорятися. Грубою силою змусити вихованця слухатися марно. Заручившись терпінням і наполегливістю, можна знайти спільну мову з гігантом, і кінь стане вірним другом і помічником у роботі.\nВолодимирську породу коней рекомендують для роботи в поліції, так як врівноважена психіка і живий розум, націленість на взаємодію з людиною роблять коня відмінним компаньйоном у роботі. Вершники стверджують, що тварина чуйно реагує на управління і слухає команди.\nЗнавці відзначають гармонійне поєднання у коней володимирській породи фізичної сили, грації та імпульсу. Основні характеристики вказують на універсальність виду, який можна використовувати для перевезення вантажів у возі і роботи під сідлом.\nДорослий жеребець, запряжений у візок з вантажем в 1500 кг, здатний подолати за 5 хвилин відстань до 2000 м. Хоч ці показники і поступаються рекордів швидкості рисаків, але значно перевершують середню швидкість інших ваговозів.\nДо незаперечних переваг цієї породи слід віднести те, що особини стійко передають свої ознаки потомству. Ця риса активно використовується для поліпшення місцевих безпородних коней.\nНедоліки породи виражаються в деякій неврівноваженості молодих жеребців. Вступаючи в статеву зрілість, жеребці виявляють зайву гарячність і навіть агресію. У зв’язку з цим, робочих тварин прийнято каструвати у віці 1,5—2 років. Мерини і кобили володіють високою працездатністю і поступливим характером.\nФахівці відзначають м’які м’язи спини біля володимирського ваговоза. Недолік усувається регулярними вправами з молодого віку, спрямованими на зміцнення м’язів корпусу. Використовують для тренувань елементи виїздки: іспанський крок, поклони.\nВіку, придатного для злучки, володимирські ваговози досягають рано — в 3-4 роки. З цього ж часу на конях починають працювати. Злучка практикується природна. На кінному заводі матки містяться табуном, разом з жеребцем-виробником. В середньому, від 10 покритих кобил отримують 8 лошат, що є високим показником.\nЛоша залишається з матір’ю в табуні, поки смокче молоко, до 6-8 місяців. Володимирські матки відрізняються високою молочністю, лошата-сосуни швидко ростуть.\nВід особливо цінних жеребців одержують сперму для штучного осіменіння. Від кобил беруть і заморожують яйцеклітини.\nНерідко коней використовують для одержання помісного молодняку. Покриття володимирським жеребцем непородной великої кобили веде до народження великих і витривалих лошат.\nВиводяться, спочатку, як міцна селянська кінь — своєрідний «живий трактор», зараз владимирцы на оранці землі не використовуються. Красиві і сильні, рухливі тварини знайшли застосування:\nв кінному туризмі (катають людей під сідлом і в упряжі);\nу кінній полюванні;\nдля поліпшення м’ясного поголів’я коней (за рахунок збільшення живої маси лошат і забійного виходу).\nЗовнішній вид володимирській коні асоціюється з російськими билинами про славних богатирів. Саме таким уявляється справжній богатирський кінь — великий і сильний, з довгою пишною гривою. Ці асоціації використовуються для залучення туристів. У багато прикрашеної збруї, тварини катають дітей і дорослих.\nВолодимирська порода ваговозів, незважаючи на активне використання в кінному туризмі, переживає не кращі часи. Поголів’я чистокровних особин знижується. Врятувати вітчизняну різновид «богатирських коней» може популяризація спортивних змагань серед тяжелоупряжных порід.


За знущання над тваринами тепер каратимуть жорсткіше - Хрещатик\nВідтепер за жорстоке ставлення до тварин можуть навіть посадити за ґрати.\n28.11.2019 в 16:47 1372\nХрещатик › Новини › Країна › За знущання над тваринами тепер каратимуть жорсткіше\nШтрафи та покарання за знущання над тваринами зросли. Про це повідомляє пресслужба МВС України.\nНаразі побиття тварини тягне за собою штраф від 3400 до 5100 грн. Якщо ж це тварина власника, її конфіскують. У випадку повторних знущань штраф сягатиме 5100 – 8500 грн., або адміністративний арешт на 15 діб.\nЗа вбивство тварини зловмиснику загрожуватиме позбавлення волі від шести місяців до 3 років. А якщо це було зроблено у присутності дитини чи з особливою жорстокістю – за ґрати можна потрапити на 5-8 років.\nНагадаємо, “Не можна бути людиною і не поважати інше життя” – скандували активісти на марші за тварин в Києві.\nВ Києві побудують гігантський притулок для тварин\nВідсьогодні за перевезення дітей без автокрісел штрафуватимуть\nМВС штрафи за жорстоке ставлення до тварин


Мої англійці: Журнал «Отрок.ua»\nСьогодні всі знають ― без англійської мови кар’єри не зробиш. Майже ніде. А для вивчення мови що головне? Звісно, середовище. Так, до нього, зазвичай, довго і дорого їхати. Але зате англійською там говорять усі мешканці, а розуміють ― навіть собаки і коти. Моя Англія ― це справжня «сімейна історія». Яскраві характери людей, котрі прихистили мене на певний час, затьмарюють відомі пам’ятки. Про цих людей я і хочу розповісти.\nЄ такий старий добрий бізнес ― здавати студенту житло. У наших краях ним завжди займалися з конкретною метою ― заробити гроші. А от мешканці Туманного Альбіону менш корисливі, зате куди більш романтичні. Англійських квартирних господарів не хвилює гонитва за довгим фунтом, для них важливішим є знайомство з новими культурами й цікавими людьми. У Британії дуже багато шкіл і курсів, куди з усього світу злітаються ті, хто прагне здолати мову Шекспіра і Діккенса. Зазвичай їх розміщують у місцевих родин ― так і для практики мови корисніше, і дешевше. Я, як одна з охочих вивчити мову, була в Англії кілька разів ― і ніколи не жила в готелях. Величні номери в імперському стилі або пасторальні ситцеві кімнатки ― це все для туристів. А ми, студенти, спостерігали «правду життя» зсередини.\nКартина перша, патріархальна\nМоєю першою квартирною господинею була Сьюзен. Затишний двоповерховий будинок у пристойному районі, чоловік ― менеджер компанії з бездоганною репутацією, двоє маленьких доньок. «Ми ― справжній середній клас», ― із гордістю пояснює господиня. «Ми ― кістяк нації, тому що виховуємо своїх дітей в англійському дусі». Мабуть, вона має рацію: все, що в нас вважається традиційно англійським, присутнє в цій родині. Маленькі доньки постійно вправляються в гарних манерах, причому саме в англійських. Нашій дитині навряд чи спаде на думку, що неввічливо першою вітатися з дорослою людиною або під час розмови дивитися співрозмовнику прямо у вічі (слід скромно потупити погляд у підлогу). Процес виховання не припиняється ні на мить: мати слідкує за лексикою, поставою, манерами за столом, пристойністю ігор у дворі, режимом дня. Все це без криків і ременя, найстрашніша догана: «Виховані леді так не поводяться!». Доньки чомусь слухаються беззаперечно. Вони дійсно дуже вишколені, але абсолютно не справляють враження «затурканих». Просто дівчата намагаються в усьому бути схожими на матір, а Сьюзен завжди сама робить те, чого вчить своїх доньок, ― жодних подвійних стандартів.\nСьюзен займається винятково домом і дітьми, хоча має університетську освіту, знає німецьку. Запитую, чи не шкодує вона, що кар’єра не склалася. Англійка щиро дивується ― в неї саме та кар’єра, про яку мріяла: «Я завжди знала, що буду домогосподаркою, а пристойна освіта кожній жінці потрібна ― як база для виховання дітей. У родині й мова, і манери мають бути еталоном ― інакше вони зі школи такого понаприносять!» Утім, Сьюзен знає і вміє багато з того, чого в університетах явно не вчать: за нормального капіталістичного достатку, сама готує йогурти зі спеціальних заквасок і штопає дитячі панчохи. Це мені здалося перегином: і те, й інше недорого і відмінної якості можна купити в будь-якому супермаркеті. Сьюзен знизує плечима: «Це справа принципу. Справжня леді вміє усе».\nПол і Сьюзен почали брати до себе студентів зовсім нещодавно. В їхньому місті розташована одна з найбільших і найпрестижніших мовних шкіл, тому пожильці в родинах тут ― річ звична. «Ми з чоловіком довго зважували всі за і проти, та все ж вирішили, що для наших доньок це прекрасна можливість розширити світогляд. Про всяк випадок запрошуємо лише дівчат, і не частіше трьох разів на рік». Сьюзен старанно відбирає гостей ― наскільки це взагалі можливо: уважно вивчає анкети і наполягає на попередньому інтерв’ю. За студентів платять небагато ― близько п’яти фунтів на день, в які включено ночівлю і дворазове харчування. Для сім’ї Сьюзен це вже точно сума символічна. Тому вона нітрохи не кривить душею, розповідаючи, що робить це лише заради дітей: «Нехай вчаться бути толерантними до людей, які на нас, англійців, зовсім не схожі».\nНе знаю, хто виніс більше користі від спілкування, ― я чи її діти. Кращого середовища для занурення в мову не можна було й вигадати: крім досконалої англійської, я одержала ще й уроки гарних манер.\nМою наступну господиню звуть Джина. Вона родом з Індії. Живе в Британії з раннього дитинства і каже, що в неї дві батьківщини. У Бомбеї залишилися родичі, яких вона декілька раз навідувала. А в Англії ― чоловік і двоє вже дорослих дітей. Джина обожнює індійську кухню, хоча її власні страви набагато менш гострі. Носити полюбляє хоча й не сарі, але все ж одяг з явним східним «нальотом». Її дім буквально напханий різними статуетками і скриньками з мармуру і сандалу, ― загалом, навколо все індійське. А от чоловік ― англієць.\nДля Великобританії це типова картина. Нащадки великої імперії з колишніх заокеанських колоній почуваються на берегах Туманного Альбіону доволі затишно. Вони швидко пустили корені, не відчуваючи особливого дискомфорту від занурення в чужу культуру. Та й культуру цю, власне, чужою ніколи не вважали: ще коли були мешканцями Кенії або острова Цейлон, почувалися британцями й підданими її величності королеви. А все завдяки жахливій експансії «володарки морів», що всюди насаджувала свій спосіб життя, тому добра половина глобусу за три століття встигла перейняти її звички.\nВ Англії вихідці з колишніх колоній, за рідкісним винятком, не створюють окремих громад, намагаючись зберігати чистоту й самобутність своєї культури, як це роблять, наприклад, курди (які мешкають у великій кількості практично в будь-якій європейській державі). От у Швеції п’ять років тому один курдський батько зарізав свою доньку за намір (!) вийти заміж за шведа. Британці ж будь-якого походження утворюють родини, в яких змішуються мови й культури, а темний колір шкіри в третьому поколінні «розмивається» до легкої європейської засмаги.\nУ Джини й Саймона студенти живуть постійно. Діти виросли і роз’їхалися, залишилися дві порожні кімнати. Та й гроші, хоч і невеликі, ніколи зайвими не бувають. Джина розповіла чимало історій, пов’язаних із мешканцями: колись нетверезий турок чіплявся до японки, і довелося викликати поліцію; а один араб, виїжджаючи, подарував їй товстелезний золотий ланцюжок. Загалом, багато чого було. Студенти для Джини ― щось на зразок серіалу, вона охоче теревенить із ними за чаєм, обожнює розмови «про життя», навіть допомагає робити домашні завдання. Саймон ― повна протилежність дружині. Мовчазний, може, тому, що з англійською мовою в нього набагато гірше, ніж в індійки Джини. Коли я, другокурсниця іноземних мов, поцікавилася, чи можна таке от слово вживати в однині, Саймон по-філософськи зазначив: «У нас вільна країна ― кожен говорить, як хоче». Ця відповідь захоплює мене досі.\nЯкі вони ― нащадки королеви?\nНу, от я в Англії вже втретє, зате вперше ― з чоловіком! Ми поєднуємо приємне з корисним ― подорожуємо і практикуємо англійську. Нас беруть до себе Пол і Маргарет, власники будинку на околиці Великого Лондона. На прилеглій ділянці землі ― ставок із жабами і рибками. «Ми ставок спеціально для Харві викопали, адже він мисливський собака». Харві, величезний золотистий ретривер, погоджуючись, киває. Він узагалі любить бути в курсі подій ― уважно прислухається до розмов хазяїв і дуже нервує, коли ми з чоловіком говоримо російською. І будинок, і ставок із жабами, і кабріолет «Порше» в гаражі натякають, що господарі ― люди не бідні. Але те, що Пол ― нащадок, хоч і досить віддалений, однієї з англійських королев, ― нас доволі здивувало. Які вони ― нащадки королеви? Виявляється, не всі вони схожі на принца Чарльза ― наш господар набагато симпатичніший. Пол ставиться до свого походження більш ніж прохолодно: «Усе це дурниці. Така сьома вода на киселі, як я, в Англії не рідкість і не має жодного значення». До того ж, Пол терпіти не може традиційні розваги англійської знаті: полювання на лисиць, скачки, прийоми й бенкети. «А от Маргарет завжди любила водити дітей у Національну галерею і показувати їм портрети. Ось ця тітонька в короні ― ваша пра-пра-пра-, словом, бабця».\nНа наше запитання ― а вам навіщо жильці?! ― пояснюють, що вони взагалі дуже допитливі, люблять подорожі й нові враження. Мабуть, утримувати заїжджих іноземців ― схоже на маленьку мандрівку в іншу країну. «Але ми беремо студентів нечасто ― лише коли трапляється щось цікавеньке». Словом, ми здалися їм досить екзотичними, щоб запросити нас до себе. Господарі дійсно доволі багато розпитували про Україну: як живемо, що їмо, скільки платимо. І зробили несподіваний висновок: «Це ж треба, яка країна благополучна, хоч і колишній Радянський Союз. У нас колись дівчина жила з Латвії, то там жахливі злидні. В неї у квартирі навіть немає водопроводу і митися вона ходить у міський басейн». От і будуть тепер усім розповідати про злиденну Латвію і багату Україну!\nПол і Маргарет ― хоча й аристократи, але зовсім не сноби. У них немає і сліду фірмової англійської манірності, проте з надлишком ― специфічного англійського гумору. Ось одна історія: десять років тому Маргарет тяжко захворіла і готувалася до операції на мозку. Після томограми голови Пол, розглядаючи знімки пухлини, намагався знайти «світлий бік»: «Що ж, люба, зате тепер ми точно знаємо, що в тебе є мозок, ― ми ж бачили його фотографію». Мардж стверджує, що вигадати успішніший спосіб підбадьорити її перед операцією було б неможливо: «У ту мить я зрозуміла, що зі мною все буде гаразд!»\nОсь такі вони, англійці, різні: скільки родин ― стільки й видів. Не дивно, адже будь-яка родина ― це вже суспільство в мініатюрі: в кожній свій соціальний устрій, ієрархія, закони. Можливо, тому Англія не запам’яталася мені чимось монолітним, із яскравими національними рисами ― я навіть не знаю, кого з моїх господарів можна вважати найбільш «британським». І все ж таки, все ж таки ― щось же їх об’єднує? На мою думку, абсолютно ВСІ англійці хоча б інколи снідають вівсянкою і люблять поговорити про погоду.\nОпублiковано: № 5 (29) Дата публiкацiї на сайтi: 10 December 2007\nЩо головне для вивчення мови? Звісно, середовище. Так, до нього, зазвичай, довго і дорого їхати. Але зате англійською там говорять усі мешканці, а розуміють ― навіть собаки й коти. Моя Англія ― це справжня «сімейна історія». Яскраві характери людей, котрі прихистили мене на певний час, затьмарюють відомі пам’ятки. Про цих людей я і хочу розповісти.\n20:49 07.05.2008 | Александр\nМеня статья очень обогатила. Во-первых, даже если когда-либо побываю в Лондоне, врядли мне удасться так проникнуться его жителями. А теперь для меня Лондон наполнен, что называется, живыми людьми:)\nСпасибо автору! Дивен Господь в дарах своим детям!\n11:17 22.01.2008 | Ирина\nДа, Англия интересная страна, но меня в Лондоне поразила православна община и церковь, созданая митрополитом Антонием Сурожским. Это родной дом для многих людей, что живут в Англии, и не только русских. Многие англичане стали православными, благодаря трудам владыки Антония, при том они уверены, что не смотря на воспитание они всегда были и есть православными.\n15:04 14.01.2008 | Ирина\nМне тоже было очень интересно!Я почему-то редко встречаю расказы обычных людей из-за границы.Вот бы ещё чё-нить такое!:)Спасибо!Написано просто и понятно\n01:39 04.01.2008 | Лариса


У КСУ є група суддів на чолі з головою, які симпатизують Росії, – Веніславський – Новинарня\nHome / Україна / У КСУ є група суддів на чолі з головою, які симпатизують Росії, – Веніславський\n“Чи випадково було обрано Конституційний Суд як інструмент реалізації чергової гібридної атаки на українську державність? Ні, не випадково. Тому що в Конституційному Суді є група суддів, які відверто симпатизують Російській Федерації. Очолює цю групу голова Конституційного Суду, який ще у 2014 році, коли Конституційний Суд України визнавав неконституційною постанову Верховної Ради Автономної Республіки Крим про проведення всекримського референдуму, виступав за те, що Конституційний Суд не має права давати оцінку конституційності постанови з огляду на міжнародні договори України. Ще він виступав, що Верховна Рада АР Крим діяла в якихось надзвичаних умовах і тому треба її запитати, чому саме вона таку постанову прийняла. Це окрема думка судді Конституційного Суду Тупицього до рішення КСУ від 14 квітня 2014 року”, – зазначив Веніславський, якого цитує “Укрінформ”.\nПредставник президента в КС також заявив, що наразі країна-агресор здійснює черговий зухвалий напад на основи української державності.\n“Сьогодні об’єктом їхньої атаки стали основоположні фундаментальні цінності, які громадяни України відстоювали під час Революції Гідності. Це патріотизм і це порядність”, – наголосив Веніславський.\nПри цьому політик зазначив, що відповідь на ці дії мають бути адекватні загрозі, яка виникла.\n“Президент Зеленський запропонував вчора у прямому ефірі абсолютно правильний і найбільш оптимальних шлях. Судді Конституційного Суду України, одинадцятеро, які голосували за ганебне рішення, мають негайно подати у відставку. Цим самим вони збережуть стабільність української державності, тим самим вони збережуть Україну як незалежну суверенну державу. Якщо вони цього не зроблять, це зробить парламент, а якщо парламент цього не зробить, це може зробити вулиця”, – заявив Веніславський.


Транспорт: Туреччина — Бельгія\nРозділ «Попутний транспорт / Транспорт для вантажоперевезення Туреччина — Бельгія». Компанія DELLA™ Вантажні перевезення заснована у лютому 1995 року. Наша місія — зручний та якісний інформаційний сервіс у сфері автомобільних вантажних перевезень Україна — Україна та міжнародних вантажних перевезень. Наш головний пріоритет — актуальність інформації. Дякуємо за цікавість до нашого сервісу, завжди раді бути корисними для Вас!


Володимир Зеленський презентував у Києві урбан-парк: Такими класними розважальними сучасними «магнітами» спонукатимемо українців до занять спортом | Коростенська районна державна адміністрація Житомирська область, Коростенський район\nКоростенська РДА » Новини » Володимир Зеленський презентував у Києві урбан-парк: Такими класними розважальними сучасними «магнітами» спонукатимемо українців до занять спортом\nВолодимир Зеленський презентував у Києві урбан-парк: Такими класними розважальними сучасними «магнітами» спонукатимемо українців до занять спортом\nДата: 13.09.2021 09:41\nПрезидент України Володимир Зеленський разом з президентом Міжнародного олімпійського комітету Томасом Бахом, який перебуває в Україні з візитом, відвідав урбан-парк на території Національного комплексу «Експоцентр України» (ВДНГ).\n«Вітаю всю нашу команду, команду ВДНГ, що ми за такий короткий термін побудували такий класний урбан-парк. У найближчі роки всі обласні міста – і не тільки – побачать такий клас, який, мені здається, дуже сподобається українським громадянам, особливо найменшим», – зазначив Володимир Зеленський після ознайомлення з урбан-парком.\nВолодимир Зеленський також привітав усіх присутніх з Днем фізичної культури і спорту.\nПрезидент Міжнародного олімпійського комітету Томас Бах відзначив, що київський урбан-парк був збудований у рекордно короткі терміни – майже за два місяці, і це дійсно вражає.\n«Такі парки дуже важливі для розвитку фізичної культури. І коли трапилася пандемія COVID-19, усі зрозуміли, наскільки важлива фізкультура як для фізичного, так і для ментального здоров’я», – зауважив він.\nТомас Бах також зазначив, що поява такого парку допомагатиме людям не лише підтримувати власне здоров’я, а й більше насолоджуватися життям, бути щасливими.\nКрім того, за словами президента МОК, тут можуть починати свій шлях у спорті навіть майбутні олімпійські чемпіони.\n«Я думаю, що такі парки допоможуть розвивати олімпійські види спорту», – вважає він.


Новий глава держохорони має дві судимості — ЗМІ - СБУ.ua\nНовий глава держохорони має дві судимості — ЗМІ\nНещодавно призначений керівник Управління держохорони Оцерклевич раніше був двічі засуджений.\n18 лип. 2019, 15:42\nКерівник Управління держохорони Олексій Оцерклевич раніше був двічі засуджений за нестатутні відносини в армії.\nВідповідну інформацію передає «Страна», посилаючись на свої джерела.\nВиходячи з оприлюдненої інформації, начальник держохорони був судимий двічі, причому за однаковою статтею - 424-ю (частина друга): «використання нестатутних методів впливу на підлеглих військовослужбовців».\nВперше це сталося у 2009 році, коли військовий суд Київського гарнізону присудив йому півтора роки службових обмежень і штраф на 15% грошового забезпечення. Однак, інформації про те, за який злочин Оцерклевич був засуджений — немає.\nНаголошується, що другий раз голова Управління держохорони був засуджений за тією ж статтею в 2011 році. Тоді він змусив солдата бігати з гирею по плацу. Той впустив снаряд і зламав собі ногу. Козелецький районний суд Чернігівської області дав Оцерклевичу чотири роки - але без позбавлення волі. Офіцер відбувся дворічним випробувальним терміном.\nНагадаємо, раніше колишній голова Управління держохорони Валерій Гелетей подав рапорт про своє звільнення з посади відразу після інавгурації нового президента України Володимира Зеленського.\n#Олексій Оцерклевич #кримінальна справа\n13 гріхів Порошенко. У якихось кримінальних справах фігурує екс-президент України? 13:18 21.11.2019


Школа в Польші – Польська католицька школа та дитсадок для дітей з України\nШкола та дитячий садок знаходяться у Варшаві, р-н Dolny Mokotów. Тут навчаються діти з Польщі, України, Білорусії, Казахстану, Грузії, Вірменії та ін. країн ( вік 3 – 18 р )\nСадочок від 3 до 5 р. Школа від 6р (нульовий клас) до 18р .\nОдним з найголовніших аспектів навчання у цій школі є те, що діти, навчаючись за кордоном, не відчувають психологічного дискомфорту, так як усі вони у цій школі знаходяться в однакових умовах, усі вони є іноземцями тут.\nНавчання у школі проводиться польською мовою. Знання польської мови при вступі не є обов’язковим. Досить часто діти приїжджають до нас не знаючи мови взагалі.\nШкола пропонує особливу методику викладання, яка розрахована для дітей-іноземців.\nНа території школи є гуртожиток, в якому діти проживають віком від 15-16 років під наглядом вихователів, які присутні у гуртожитку цілодобово.\nУ школі обов’язковою є шкільна форма, що теж не дозволяє дітям вирізнятися\nЩодня перед обідом проводиться 5-ти хвилинна молитва.\nШкола дає запрошення для батьків на виїзд за кордон та для дітей для оформлення візи\nДля дітей проводяться конкурси, свята. Організовуються екскурсії по Варшаві та за її межами.\nДитячий садок знаходиться на території школи, в якому гарантоване лагідне та терпеливе відношення до вашої малечі. Набір діток віком від 3 р.\nШкола є приватною.\nПереглянути Rekrutacja SP\nПереглянути REKRUTACJA LO\nЗапрошуємо ! Звертайтесь) Зустріну, познайомлю з дирекцією, при потребі допоможу в якості перекладача\nДодаткова інформація лише в тел. режимі. 796-224-902. Viber 067-25-28-608\nУчасть у Відкритому Доріанському кампусі Охота Варшавського університету\nУ суботу, 14 квітня 2018 року, група студентів Астрономічного та фізичного круга взяла участь у Відкритому Доріанському кампусі Охота Варшавського університету. Кампус Охота – це місце, де розташовані факультети Варшавського університету. По-перше, ми відвідали будівлю фізичного факультету, де декани представили факультети, які можна вивчати на факультетах фізики, хімії, біології, геології та математики та комп’ютерних наук. Ми дізналися,…\nДень Прапорів Республіки Польща та День Полонія та поляків за кордоном\nЗ нагоди Дня Прапорів Республіки Польща та Дня Полонія та поляків за кордоном, представництво школи було запрошено в Президентський палац. Після офіційного святкування свята перед палацом ми пішли в сади. Там, вийшовши з білого і червоного картону, ми вирізали наші руки, а потім створили прапор Польщі.Форма рук Президента також приєдналася до цієї композиції. Куля куль із нашими підписами,…\nВипуск третього навчального класу\n27 квітня ми відзначили випуск третього навчального класу . Молодші студенти попрощалися зі своїми колегами за піснями, танцями та сувенірними подарунками. Цьогорічні випускники середніх шкіл подякували школі та директорів-інтернатів, викладачів та інших працівників шкільного персоналу, розмовляючи багато теплих і рухомих слів. Сумнівний іспит перед ними\nЦікавить навчання в Польщі? Не зволікай. Дій\nвул. Бобровецька 9А\nтел. +38 067 252 86 08\n25-річчя діяльності школи


Болгари. Болгари в Україні - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу\nГоловна → Народознавство, Народні промисли → Болгари. Болгари в Україні - Реферат\nБолгари. Болгари в Україні - Реферат\nБолгари. Болгари в Україні\nПОНЯТТЯ - СИМВОЛИ\nВін розташований у північній частині гори Пирин. З льодовикових часів тут утворилися декілька десятків озер - у загальному в горах їх 176. Славою пиринських лісів є балканська сосна - чорна і біла. Найстарішому дереву Байкутева - балканській сосні - 7300 років.\nВ Болгарії розміщено маленький рай для пернатих - озеро Сребрина. Воно знаходиться в 18 км від міста Сілістра. Назва озера походить зі сріблистого блиску його поверхні під місячним світлом. Близько 80 пар кучерявоголових пеліканів, а в усім світі вціліли тільки близько 800!\nБільшість масок мають дерев'яну конструкцію. К неї прикріплені різнокольорові нитки, нарисовані різноманітні орнаменти з магічною метою, приклеєні шматочки кольорової матерії, дзеркал, блиски й інші елементи. Ефект цих блискучих, дзвенячих й різнокольорових деталей, що поєднуються в одному цілому - масці - незвичайній.\nДеякі маски мають два обличчя. С одного боку ніс кирпатий й обличчя доброзичливе; а з іншого - ніс горбатий, а обличчя - зле. Ці маски є символом добра и зла, які існують в світі нерозривно і є невід'ємними. Ця манера оречівлення старовинних уявлень характерні народній традиції.\nВелике значення для символіки масок мають і кольори прикрас. і тут переважає червоний - символ плодючості природи, що оновлюється, сонця й вогню, чорний - позначає землю и її богиню-матір, білий - символ води й світла. Кожний учасник в грі сам виготовляє свою маску. Звідси й походить вражаюча творча уява. Кожний екземпляр з цих обрядних предметів представляє унікальний витвір народного мистецтва.\nБолгари - слов'янський за мовою і культурою народ з дуже складним етногенезом, що охоплює автохтонне фракійське населення Балканського півострова (цікаво, що вождь знаменитого повстання рабів у Стародавньому Римі Спартак був фракійцем), місцевих слов'ян, що з'явилися на Балканах під часвеликого переселення народів, та тюркські племена, що прийшли на береги Дунаю на чолі з ханом Аспарухом та залишили народові свій етнонім - болгари.\nСтароболгарська мова - класична мова слов'янських народів. Святі солунські брати Кирил та Мефодій створили слов'янську абетку у 855 році, яка називається Глаголицею. Вона освячена папою Римським. Письмовою слов'янською мовою


Сучасна Абхазія як "дзеркало" кремлівської окупації — Часопис Січовик\nСучасна Абхазія як "дзеркало" кремлівської окупації\nОпубліковано: Четвер, 26 вересня 2019, 18:35\nЦьогоріч виповнюється 25 років з дня падіння Сухумі — трагічної дати в абхазькій війні, що поклала початок наступу Кремля на Грузію, згодом після чого картвельський народ відчув на собі етнічні чистки та вигнання з рідних домівок. Ті події стали однією з найкривавіших сторінок в сучасній історії Грузії та всієї Східної Європи. Десятки тисяч картвелів були вбиті за етнічною ознакою, а сотні тисяч були вигнані зі своїх будинків в ході штучно створеного і підігрітого ззовні конфлікту.\nЦей злочин, вчинений під приводом захисту "абхазького етносу" від грузинської держави, в реальності служив лише задоволенню геополітичних амбіцій Московії, яка намагається зберегти свій вплив на Південному Кавказі й по нині. З 1993 р. так звана РФ фактично окупує 20% грузинських територій, не дозволяючи сотням тисяч карвтелам повернутися у свої будинки й не допускаючи відновлення територіальної цілісності Грузії. Однак апетити окупантів ростуть, і через 25 років після захоплення Абхазії та Цхінвальського регіону (Самачабло) вони вже не задоволені наявним у них там становищем і можливостями.\nСьогодні окупанти пред'являють претензії до тих, кого ще недавно використовували в якості прикриття для війни проти грузинського народу. Цього тижня на шпальтах головної пропагандистської газети Кремля "Комсомольській правді" вийшов великий матеріал, присвячений московсько-абхазьким відносинам, автор якого стверджує, що російськомовне населення в Абхазії нібито піддається численним утискам з боку самопроголошеної влади регіону. Написана в характерній для цієї газети шовіністичній і безцеремонній манері стаття, відбиває погляд на Абхазію з позиції "московського господаря", що розповідає про свою "законно придбану вотчину".\nУ статті наводяться історії з життя кількох російських сімей, що живуть в окупованому регіоні Грузії. Пропагандист з "Комсомольської правди" описує їхнє минуле та активну допомогу в боротьбі проти картвелів у 1980-1990-ті рр. не заперечуючи, що саме Москва зіграла ключову роль в розпалюванні та підтримці абхазького сепаратизму, а значить російські громадяни, на його думку, заслужили гідне життя в сучасній Абхазії. Однак, всупереч цим мріям, сьогодні для них настали важкі часи, а всі вони постраждали від розгулу "абхазької русофобії".\nНа сьогодні в Абхазії розгорнуто справжнє "полювання на росіян": у когось абхазькі сепаратисти відібрали будинок і викинули на вулицю, когось жорстоко побили й поламали ноги за підтримку російської культури. І це, всупереч тому, що саме громадяни РФ допомагали виганяти картвельське населення під час війни у 1990-ті рр.! У той час, як відібрані у громадян Грузії будинку журналіст "Комсомольської правди" називає "трофейними" і вважає їх захоплення цілком нормальним явищем, до російської власності та прав росіян в Абхазії у нього зовсім інше ставлення — балансуючи на межі відвертого неофашизму, у статті представлено російський народ як доброчесного і справедливого, котрий несе мир пригнобленим сусідам, а ось абхазів іменують заздрісними та мстивим етносом, у якого відсутні будь-які моральні цінності та етичні установки.\nАле нічого дивного у тому, як поводяться визволені абхази зі своїми визволителями немає. Масштаби фінансової допомоги, наданої Кремлем місцевим сепаратистам "за боротьбу з грузино-фашистами", на правду розбестили їх, перетворивши не на покірних, а на відірваних від реальності корупціонерів і бандитів, що можуть грабувати, ґвалтувати й вимагати більшого. Виявляється, 9 мільярдів рублів, спрямовані за останні 2 роки з Кремля в захоплений ним регіон Грузії, "зникли, майже не залишивши за собою й сліду". Втім, тут же, на своє виправдання "Комсомольська правда" виправдовуючи ситуацію, що склалася, нагадує — проте в окупованій Ґудауті стоїть військова база РФ, а на це ніяких грошей не шкода!\nДивно, як багато росіян готові пожертвувати власними правами, честю й гідністю, аби забезпечити міфічне військове панування своєї "наддержави" — особливо, щодо таких маленьких країн, як Грузія. Фактично "Комсомольська правда" резюмує підсумок кремлівсько-абхазьких відносин, що склалися за останні 25 років безперервної окупації. Складно повірити, що кривава бійня, розв'язана РФ у Грузії в 1990-ті рр. й призвела до смерті та страждань тисяч ні в чому не винних людей, сталася лише для того, щоб сьогодні на окупованій території виник цей потворний зразок відносин, побудованих на взаємній недовірі, ненависті й обмані.\nВражає ще й той факт, що російськомовне населення, живучі в окупованій Абхазії, не тільки не усвідомило масштабів злодіяння, скоєного Москвою проти Грузії, а й вважає це своїм досягненням і заслугою. Вони навсправжки пишаються наданою ними допомогою у вигнанні й знищенні картвелів і впевнені, що це повинно стати для них гарантією безпеки та пропуском у "хороше життя" в Абхазії, яку вони вже вважають своєю власністю. Але такого не буває, панове окупанти, оскільки Абхазія не належала вам і ніколи не буде належати.\nДосконале зло завжди повертається бумерангом, і сьогодні ви вже починаєте відчувати це на собі. Громадяни РФ, котрі раділи вигнанню грузинського народу і захоплювали залишені ними будинки тепер відчують подібне й на собі, але це тільки початок. Наголосимо, що Грузія неодмінно відновить свою територіальну цілісність і поверне втрачені території, а ось окупантам слід серйозно задуматися, як би не опинитися на той час викинутими на смітник своїми вчорашніми "друзями" і колишніми кримінальними спільниками в Абхазії.\n© Нодар ПАТАРАЯ


Бандерівці в Аушвіці — вижити й перемогти | Центр досліджень визвольного руху\nЇм довелося виживати близько 3 років від моменту, коли в Аушвіц потрапив перший з бандерівців, — а це є липень 1942 року (до січня 1945 року). Майже три роки — це при тому, що середній «термін виживання» в таборі становив 4 місяці.\nВсі, хто потрапив до концтабору в Аушвіці, були поставлені перед проблемою виживання. Ця проблема, як ми знаємо зараз, розділяється на дві підпроблеми. Перша очевидна — це вижити фізично. Друга — це зберегти своє обличчя. Вживаючи наукову термінологію, це — зберегти адекватний погляд на перебіг речей, це зберегти власне «я» (у сенсі розуміння відрізнення себе як окремого організму від того, що тут відбувається). Також зберегти насущність, цінність власного життя і життя як такого.\nТобто, у принципі йдеться про збереження ідентифікації себе як людини, збереження власного «я». Досить цікаво, що подібну школу виживання пізніше стали досліджувати фахівці. Віктор Франкл (він потрапив у Аушвіц як єврей, був заарештований) — його власні спостереження дали йому можливість подивитися на цю тему з точки зору психології і розкласти по полицях як науковцю те, про що бандерівці могли тільки здогадуватися на базі досвіду. Такі речі, які написав Михайло Марунчак: «Важливо було триматися один одного — це давало нам внутрішню безпеку та реальну допомогу».\nЗ точки зору психології бандерівці потрапляли у виняткову ситуацію. Вони потрапляли у світ, настільки інакший від того, що вони могли уявити, що проблемою ставало розуміння, що все це — реальність.\nЗі спогадів тих, хто пережив Аушвіц, формується така картина вражень. В’язні були виснажені попереднім перебуванням у тюрмі і подорожуванням (перевезення відбувалося у вагонах для худоби, везли їх кілька днів без пиття і харчів), були виснажені фізично. Крім того, вони не розуміли, куди вони потрапили. І тут їх примушували від станції, де висадили з того в’язневого вагону, бігти до концтабору. Бігли вони головними алеями, під час руху їх били, цькували собаками і в результаті вони потрапляли в місце, де їх записували, реєстрували, вносили імена в реєстрацію табору. І тут вони стикалися з новим шоком — в них відбирали власні імена і давали номери. З того моменту їм заборонялося називати свої імена, і коли їх запитували, треба було назвати номер.\nТут існували два моменти, які відразу запускали (не зважаючи навіть на ті страшні обставини) механізм опору. Перший момент — це була солідарність. За даними досліджень, основне, що зберігає більш-менш у цілості психіку людини, не дозволяє тій психіці зламатися – це відчуття солідарності у малій групі. Критично важливим є поділяння позиції окремо взятої людини —позиції, спрямованої на збереження себе, на збереження мінімально нормальної, прийнятної для суспільства форми поведінки і, відповідно, бажання зберегти себе. Таким механізмом має бути свідчення такого ж способу боротьби для своєї малої групи.\nТут два моменти були на користь оунівців. По-перше, вони потрапляли малими групами. По-друге, вони мали подвійне обґрунтування солідарності: по—перше, всі вони були українці (спільність походження, мови, традицій і так далі), по—друге, вони були солідарні в плані політичних переконань. Вони знали, до якої організації вони належать, крім того, вони знали, чим ця організація не догодила окупаційній владі. Власне, був парадокс. З одного боку, вони потрапляли в ситуацію абсолютно непередбачувану, з якою раніше не стикалися. Але, з другого боку, вони були свідомі того, що їх можуть арештувати, ув’язнити – тобто, в якійсь мірі до самого факту ув’язнення психологічно вони себе приготували. Це сприяло фізичному виживанню. І це вже залежало від того, наскільки швидко бандерівці зрозуміють, що все це, що вони переживають, є реальним, і, відповідно, з яким ефектом вони задіють усі можливі способи виживання.\nНа їхню користь грало згадане мною усвідомлення можливості арештування. Тут вони мали три можливості. Перша — здобування будь-де будь-чого для того, щоби вижити. Друге -уникання всіма можливими способами важкої фізичної роботи. І третє — використання своїх якихось вмінь, навичок, які вони мали не те що до ув’язнення, а з довоєнних часів, щоби отримати якусь роботу легшу фізично і під накриттям. Або просто-напросто сподобатися тим же есесівцям, у чиїй волі було надання цієї роботи. Або сподобатись так званим «концтабірним промінентам» (тобто, в’язням, які мали певні функції, посади) — це міг бути начальник блоку, окремого бараку, це міг бути заступник такого, це могли бути керівники окремих груп, які послали на роботу.\nЯк це виглядало на прикладі окремих оунівців? Вміння використовування будь-чого, щоби допомогти собі (а при можливості — і товаришам) в ОУН мали цілком усі. Потрапивши у команду будівельників, Петро Мірчук не мав до будівництва жодного відношення. Він тут же повідомив, що володіє німецькою мовою, а капо-поляк німецької мови не знав, крім кількох фраз, тим часом мусив спілкуватися з капо з інших команд, і він міг скористатися послугами Петра Мірчука для порозуміння з цими капо. Потім вияснилося, що Петро Мірчук вміє плести светри (того він навчився ще в час ув’язнення за Польщі). Капо його команди хотів замовити теплий светер, тому що теплого одягу не видавали. Інформація про те розійшлася серед «вищого щаблю» – серед тих, хто розподіляв в’язнів по командах. Петро Мірчук потрапив у майстерню шевців—кравців і там займався тим, що в’язав теплі светри. Зрозуміло, він в’язав комусь іншому, але міг грітися і так собі виживав. До того з часом він перетягнув у ту команду ще п’ять своїх товаришів—бандерівців.\nКрім того, дуже популярним було влаштовуватися у приміщення, де в’язні сортували і перебирали речі, які були конфісковані у привезених у концтабір. Внаслідок кампанії дезінформації євреї з цілої Європи потрапляли в Аушвіц цілими родинами, з собою вони брали своє майно, і в результаті, коли їх убивали газом, лишалися гори майна. Причому не тільки одягу та запасів їжі, а навіть таких речей, як зубні протези й окуляри. За спогадами оунівців Петра Мірчука та Данила Чайковського, майно лежало горами, і в’язні не встигали сортувати. Така робота давала перевагу, що, по-перше, була фізично легка, по-друге, це була робота під накриттям, яка гарантувала незастудження, під проливним дощем, адже мікроклімат цієї місцевості був реально вбивчий – влітку і навесні ще більш-менш, та все одно дуже вогко. Але восени—взимку неймовірно вогко, У цьому плані мати роботу під дахом, у приміщенні було «на вагу золота». Ну, і третє, така робота на сортуванні речей давала можливість «потягнути» щось для себе чи для товаришів. Йшлося про те, щоби вижити.\nПлан концтабору Аушвіц—Біркенау станом на серпень 1944 року\nМикола Климишин, використовуючи нагоду, повідомив, що таких розумних в’язнів є в групі більше — майже вся група. Зрозуміло, що це були його товариші по Організації Українських Націоналістів. Наступного дня Климишина і кількох його товаришів викликали під час ранкової переклички, і вони потрапили у «ауфнаменкомандо» (бюро реєстрації). Крім того, що це була фізично легша робота і під дахом, вони отримували можливість довідуватися, що буде з окремими в'язнями. Бо в цьому бюро формували списки, кого мали відправити далі в концтабори, формували також списки, кого мали відправити в газові камери. Була можливість підмінити номери в’язнів і таким чином когось урятувати. В’язні, які там працювали, мали можливість рятувати інших.\nЗа деякими свідченнями, окремі в’язні користалися з того, щоби відправляти на смерть або “на транспорт” в’язнів із ворожих (з якихось причин) груп. Скажімо, представники комуністичних партій відправляли «ідеологічно чужих», кримінальні могли відправляти політичних, політичні — кримінальних. Крім того, виникає питання, що в такому випадку було зі солідарністю в’язнів…\nВосени 1942 року члени ОУН починають формування власної мережі. Суть роботи цієї мережі полягала в тому, що будь-хто з оунівців, хто мав можливість, як мінімум намагалися забрати всіх своїх співтоваришів з тих команд, в яких було легко загинути. Як максимум — поділитися хлібом, одежею і так далі. А вже максимум максимумів — постаратися, щоби товариші по нещастю отримали те, що в таборі називалося “доброю роботою”.\nЗ часом бандерівці отримали своїх людей практично у всіх “добрих роботах”, у всіх тих командах Аушвіцу. Михайло Марунчак працював у табірному шпиталі, Петро Балей — у пральні. Тут треба сказати, що робота в пральні давала бонуси – у пральні вони регулярно стикалися з жіночою частиною табору. А відповідно могли щось передати для жінок, також була можливість контакту з цією групою, адже вони були відрізані від загальної мережі взаємодопомоги.\nДеяка частина оунівців працювала у відділі, де сортували речі, Зенон Винницький і Микола Климишин – у бюро реєстрації, Леонід Мостович – у табірному шпиталі, Михайло Семчишин — у швецькій команді, Петро Мірчук — у команді кравців. Володимир Оренчук отримав, як на стандарти Аушвіцу, неймовірно вигідну роботу – він зміг влаштуватись у «ефектенкомандо». Петро Болехівський—Боян зумів влаштуватися в оркестр Аушвіцу. Його місією було грати зранку, коли в’язні йшли на роботу за межі табору, та ввечері, коли в’язні поверталися (причому грали шедеври європейської музики). Ті, хто був в оркестрі, не мали можливості допомагати, але вони самі мали більш-менш пристойні умови. Вони грали рано і ввечері, а поза тим перебували у приміщенні для одежі. Тобто, відносно в теплі, у відносно сухому приміщенні.\n"Бандера—блок №17" (17—й барак). Світлина Омеляна Антоновича\nВхід до "Бандера—блоку"\nУлітку 1943 році в Аушвіц потрапили жінки. Вони потрапили у так званий «Аушвіц—Біркенау». І тут повстало питання, як їм допомогти. Тоді вирішили, що той, хто працював на кухні, роздобуде шматок масла, і його передадуть у стерилізаторі, де лежав інструмент. Тут був такий нюанс, що стерилізатор був один на дві табірні зони – «Аушвіц І» і «Аушвіц ІІ» (відповідно, на два табірних шпиталі) — і щотижня мандрував між тими зонами. Всередині його була порожнина, яку заповнювали водою й нагрівали, пара підіймалася крізь ємність стерилізатора і, відповідно, стерилізувала інструмент. Було вирішено, що член мережі (а ним був Михайло Марунчак, який працював у табірному шпиталі) зголоситься до санітара СС Чепеля як охочий нести стерилізатор. Тут важливим є те, що Чепелю не мало прийти до голови перевірити, що там, у стерилізаторі. Поклали масло в ту порожнину і доставили до місця призначення. І треба сказати, що, за спогадами в’язнів, Чепель, той санітар, який конвоював стерилізатор, найімовірніше був абсолютно свідомий того, що в’язень під його оком постійно щось там переносить, але жодного разу того не контролював. І свідчення тих, хто пережив і яким допомогло пережити його милосердя, на судовому процесі службовців – членів групи СС, дали йому можливість отримати умовний строк.\nПідводячи підсумки, можна сказати, що загалом з тих майже 350 (а, може, й більше) в’язнів—оунівців, які туди потрапили, врятувалося 325 людей. За 2,5 роки, за приблизними підрахунками, загинули до 20 осіб. Це неймовірно низький показник.\nСвідченням цього є не тільки ця мережа, але те, що її учасники, після війни опинившись на еміграції, зуміли її описати у своїх спогадах, зуміли стати активними членами української еміграції. Скажімо, Омелян Коваль став активним учасником української громади в Мельбурні, Микола Климишин став доктором філологічних наук. Петро Балей увічнив Аушвіц в кольорових зарисовках «Альбом політв’язня» дуже—дуже близько в часі з моменту виходу з концтабору. Це той час, коли колишні в’язні ще приходили до тями і фізично, і морально.\nЦе запис відкритої лекції наукової співробітниці Національного музею—меморіалу “Тюрма на Лонцького”, доктора гуманітарних наук Олесі Ісаюк “Бандерівці в Аушвіці: вижити і не зламатися“. Лекція була прочитана у приміщенні музею 8 травня 2017 року.


Головна → МедТревел → Медичні статті → Причини виникнення целюліту\nМи інколи дивуємося: чому наші бабусі знати не знали про таку проблему, як целюліт? Відповідь проста — целюліт, це хвороба, якій нас нагородила цивілізація. Наші бабусі харчувалися збалансованіш, точно не знали, що таке «Фаст фуд» (тому що його просто не було), більше рухалися. А сьогодні ноги і стегна навіть худеньких шістнадцятилітніх дівчат «прикрашені» целюлітом.\nДо речі, в перекладі «целюліт» позначає «запалення клітки», а точніше було б сказати — «зміна жировій тканині». Це ще раз доводить, що целюліт — не лише естетична, але і медична проблема, і відноситися до неї треба зі всією серйозністю.\nПричин виникненні целюліту немало, але можна виділити основні:\nГормональні порушення. Надлишок гормону экстрогена може викликати затримку води в організмі, що сприяє розвитку целюліту. У такому разі лікування в клініці естетичної медицини повинне йти рука в руку з консультаціями ендокринолога.\nНезбалансоване харчування. Це не лише горезвісний «Фаст фуд», який має бути повністю виключений з раціону дорослої жінки. Надлишок вуглеводів в організмі також є причиною скупчення в тканинах шкідливих продуктів обміну речовин, які не виводяться з організму, провокуючи розвиток целюліту. Ну, і звичайно, солодкі газовані напої, та і соки з концентратів — ми споживаємо їх замість води, що додає «порожні калорії» і утрудняє циркуляцію лімфи.\nПорушення кровопостачання. Нам здається, що тісне, таке, що тягне білизну робить фігуру образно стрункішою. Насправді, тісна білизна і одяг провокують порушення кровопостачання, і як наслідок, розвиток «апельсинової кірки».\nСтреси. Це найменш відома причина целюліту. Стреси провокують вироблення гормону кортизола. Наслідок цього — затримка води у зв’язку з високою проникністю капілярів, а також підвищення рівня цукру в крові.


МАЛЕНЬКА ЛЮДИНА З ВЕЛИКОЮ ДУШЕЮ » Новини Чернівецької області\nДобавлено: 2-04-2018, 11:35\nЖінка, яка випромінювала особливе сяйво – доброти і безмежної любові до всього живого. В її очах було вічне чекання, а на вустах – співанка, якою скрашувала будні і свята. Зі щирим словом зверталася до кожного на своєму путі, а серцем завжди була з дітьми, які виросли та вирушили своїми життєвими стежками у світ. Незаможна, але водночас дуже багата, проста, однак надзвичайна, неосвічена, але з великим багажем життєвої мудрості – такою знали і досі пам’ятають Марічку Домчину з Єрусалиму.\nМарія Миколаївна Косар – так було прописано в паспорті цієї жінки. І жила вона не в справжньому Єрусалимі, як ви подумали, а на хуторі Гробище. Проте місце, в якому притулилася скромна хатинка Марічки, називали чомусь Єрусалимом…\n«До кого йдете, любочко?» - «Та до Марічки Домчиної!» Люди йшли за порадами до цієї мудрої жінки з різних куточків. І чи то справді вона мала якийсь дар, що допомагав їй та людям у тяжку хвилину, чи то велике серце Марічки мало таку силу – але всі, хто побував на її подвір’ї, поверталися з надією і добром до своїх домівок.\nЖила Марічка дуже скромно, але від того не була скупа на добре слово та щирий настрій.\nЩо хочу казати,\nСама собі співаночку\nСпівала, куди йшла – такою запам’ятали односельчани Марічку Домчину. Слово має велику силу – воно не дає впасти, коли попереду лише прірва, і не дозволяє зазнатися, коли ти досягнув всього, чого прагнув. Але те слово має бути добрим і мудрим…\nУ Марічки це слово виливалося у співанки. Які наші сільські будні? У когось корова надіжна. У сусіда толока не закладена, і худоба вилазить. А ще в когось дикі свині город перерили… Журяться люди та нарікають на все. А Марічка співала. І хто б подумав, що ця маленька скромна бабуся бачила війну і пережила голод. Підібрала в яру і виховала за свою дитину, яку залишили бессараби з розпачу. Не обділила любов’ю та опікою і рідну кровинку. Трудилася, як усі, недосипала ночі, як і кожна мати, щодня дбала про те, аби був хліб на столі і до хліба...\nАле була вона не такою, як всі. Ніколи ні на що не нарікала. Спробуйте знайти таку людину зараз. Буденні негаразди старанно ховала за щирою посмішкою і відкритим до людей серцем. Жила убого, носила стару одежинку, підпиралася ціпком. Але була дуже багата… душею!\nДітей своїх – Параску й Олену, любила безмежно. Якщо йшла з дому, то ненадовго й швидко квапилася назад, бо «може, приїдуть діти, а мене, не дай Боже, не буде в хаті».\nХто б не прийшов до Марічки Домчиної в гості, кожному давала маленький гостинчик – крампльову цукерку. Мабуть, багато хто з нас і не знає, що то за цукерка така – крампльова. То спитайте в своїх стареньких бабусі й дідуся, поки вони живі. Питайте їх частіше про все, що можна питати – вони так багато хочуть передати вам своєї мудрості…\nМарійка Домчина дуже любила котів чи, можливо, вони її – вже й не розберешся тепер. Але їх у неї було більше десятка – до вибору, до кольору. Принесуть, бувало, сусіди Марічці молока, а вона спершу котів напоїть, а собі – що вже залишиться або й не залишиться…\nЩирості і доброти в душі цієї жінки було безмежно. Тримала вона цей скарб для дітей, але вони зрідка провідували матір. І вона віддавала його людям – вчинком, словом, жартом, порадою – як могла. Та одного зимового дня серце старенької завмерло на 92-році життя. Засумував Єрусалим за своєю Марічкою. Притихли смереки без любих співаночок. Зажурилися чотирилапі улюблениці за доброю господинею.\nНа верб’ю, на верб’ю,\nТа як піду з цего села,\nТо вже си не верну…\nАле спитайте будь-кого в Гробищах, чи знали Марічку Домчину: «Та єк не знати – ади ген-де її хата в Єрусалимі». То чому ж все-таки Єрусалим? Бо жила там маленька людина – з Богом у серці і великою душею. Добра, щира, мудра, поважна і життєрадісна – Марічка Домчина.\nТа із тої полонинки\nТече бистра річка,\nА цю пісню тай ісклала,\nР. S. Задумаймося й ми на хвильку: а що про нас скажуть, коли засумує й наша хатинка в нашому Єрусалимі? Чи будуть добрим словом шуміти смереки над нашим вічним спокоєм? Чи наші вчинки і справи розійдуться голосним відлунням рідними Карпатами?


Після розлучення у мене з’явився інший чоловік і мій колишній про це дізнався. У мене є подруга, наші чоловіки дружать, і її чоловік потайки копався в її телефоні і всю обстановку передавав моєму колишньому чоловікові. Ніяких претензій і докорів я не отримувала до певного моменту. Але одного разу, коли на мій телефон прийшло чергове повідомлення, все змінилося. Виходить, що колишній чоловік міг ще, будучи в шлюбі, жити з іншою, а я після розлучення не маю права на щастя — jurnal


Ви тут: Вислови Крилаті вислови Крилатий вислів "Афродіта"\nАФРОДІТА. Богинею краси й кохання в давньогрецьких міфах була Афродіта (римляни називали її Венерою). Афродіта народилася з шумовиння морських хвиль, і легкий вітерець приніс її на острів Кіпр. Тому богиню кохання часто називають Кіпрідою. Афродіта — найвродливіша з усіх богинь, і не дивно, що прекрасних жінок порівнюють із нею.\nАфродіта щедро винагороджує тих, хто її шанує. Цікаву історію розповідали в давнину про славнозвісного кіпрського скульптора Пігмаліона.


Home / Світ / У Тбілісі оголосили полювання на «проросійських відьом»\nin Світ 19.08.2017\nУ Грузії кинули клич ввести кримінальну відповідальність за контакти партій і громадських організацій з владою РФ. Чи стане ця ініціатива законом?\nПолітична партія «Вільні демократи», розгубила свій рейтинг після розставання з правлячої «Грузинської мрією», постійно твердить про свою західної орієнтації, прихильності демократичним цінностям, включаючи захист найрізноманітніших свобод людини. Про ігнорування демократії в країні (встановлення неформального правління і концентрація всієї влади в руках правлячої сили) голова «Вільних демократів» Шалва Шавгулідзе навіть поплакався в жилетку знаходиться в Тбілісі віце-президенту США Майку Пенс — тобто другого людині держави, вважає себе «стовпом» демократії» у світі.\nАле при цьому «вільний демократ» ініціював ухвалення закону про кримінальному переслідуванні політичних партій і їх представників за «розмови» з представниками влади РФ і російськими громадськими організаціями. Оскільки, пояснив голова партії, «з ворожою державою повинні говорити тільки грузинська влада». Ініціатива, за інформацією «Вільних демократів», буде зареєстровано в парламенті з відкриттям осінньої сесії — природно, з метою прийняття відповідного закону. За деякими даними, «Вільні демократи» лобіюють також введення кримінальної відповідальності за контакти громадських організацій Грузії з такими ж організаціями в Росії. За допомогою підтримки відповідного законопроекту його ініціатори збираються звернутися (або вже звернулися) до інших прозахідним партіям.\nІдея «Вільних демократів» припала як не можна до речі: нещодавно в Москві побували представники опозиційного «Альянсу патріотів», «які чорт знає про що домовилися з росіянами». «Патріоти» вважаються в Грузії проросійською силою і мають шість депутатських мандатів у парламенті з 150. Це, звичайно, дуже мало для створення передумов до зміни зовнішньополітичного курсу країни, але прозахідний політичний спектр напружило вже й те, що екс-спікер парламенту Ніно Бурджанадзе, яка перейшла із стану «західників» в компанію «ставлеників Кремля», всі їздила і їздила в Москву і навіть зустрічалася з президентом РФ Володимиром Путіним, але зав’язати видимі політичні контакти з російським керівництвом їй так і не вдалося. Москва не довіряє Ніно Анзоровне? Або її рейтинг в Грузії мізерно низький?\nА ось «Альянс патріотів», який до Путіна не добрався, з першого ж візиту до Держдуми зав’язав стосунки з російськими депутатами, викликавши гнів навіть не у правлячої сили, а у прозахідної опозиції. Зокрема тому, що «патріоти» домовилися з думцами про створення неформальної робочої групи по відновленню грузино-російських відносин. Законодавці з обох сторін планують зустрічатися щомісяця, в тому числі і в Тбілісі. Грузинські депутати також виступили в Москві з ініціативою створення нового формату діалогу Росія — НАТО — Грузія для забезпечення безпеки і стабільності на Кавказі.\nНавіщо «грузинських козачків» у Росію засилали?\nЯк заявила одна з представників «Альянсу патріотів» Пекла Маршания, територія Грузії «ніколи і ніким не повинна бути використана в якості військового плацдарму проти Росії». «В рамках цього формату, — сказала вона, — потрібно виробити заходи довіри, які б забезпечили стабільність і безпеку на Кавказі, захист кордонів, звичайно ж, спільні заходи боротьби з міжнародним тероризмом. Наша партія готова просувати цю ідею і з парламентської трибуни Грузії, і на міжнародних майданчиках… Ми запрошуємо наших колег з Державної думи і Ради Федерації підключитися до підготовки такого форуму». Як бачимо, всі «секрети» розкриті.\nЯсно, однак, що однією з цілей грузинської частини робочої групи буде створення на батьківщині громадської думки проти щільного зближення Грузії з НАТО. До речі, незважаючи на її «неформальність», створення групи привітав міністр закордонних справ РФ Сергій Лавров. «Чого ж боле?» — сказав би класик.\nА для «більш», виявляється, відкриваються широкі простори: запроторити за грати всіх, хто посміє без санкції керівництва Грузії контачить з представниками влади або громадських організацій Росії. Все це схоже на спроби провокування нової хвилі шпигуноманії, «розгрому п’ятої колони», якою вважається будь-яка партія чи громадська організація, яка не погоджується, наприклад, з вступом Грузії до НАТО або дислокацією її збройних сил на території країни. Виходить, що плюралізм думок і свобода слова скасовується і навіть може стати караною. Назад в СРСР?\nНагадаємо, що «Альянс патріотів» — це не які-небудь шаромижники, а парламентська фракція, має повне право на власну думку і її висловлення, у тому числі з трибуни законодавчого органу і на рівні контактів з іноземними колегами. Зрозуміло, що за нею стоїть певна частина грузинського електорату — раз вже «Альянс» пройшов у парламент, це означає, що частина населення поділяє його позиції і автоматично кваліфікується грузинськими західниками як електорат ворожий. А він, виходячи з даних соціологічних досліджень, становить до 30% населення Грузії — якщо брати за основу «шкалу» прийнятності для зазначеного відсотка входження країни до ЄАЕС, асоційований виключно з Росією.\nЧому ж Грузія «загрожує» Росії?\nВсе це нагадує спробу початку кампанії «полювання на відьом». Уявімо собі, що якась умовна грузинська громадська організація «Очі чорні» налагодила контакти з російською організацією «Штани білі», і обидві вони не фіксують свого завзяття вступити в НАТО, Євросоюз, а намагаються знайти шляхи для поліпшення грузино-російських відносин. Може це вважатися криміналом і кримінально караним діянням? Чи може вважатися криміналом настрій тієї чи іншої партії або громадської організації налагодити прямий діалог з відкололися від Грузії частково визнаними Абхазією і Південною Осетією? Або наполягання на перегляд закону «Про окуповані території» (маються на увазі Абхазія і ЮО), у той час як самі влади обіцяли це зробити?\nІніціатор введення кримінального покарання за перераховані вище злочини» теж не шаромыжник — він відомий і навіть елітний в Грузії адвокат. Виникає питання: як може бути кваліфікована його ініціатива кримінального переслідування, і наскільки вона відповідає поняттю демократії, свободи слова, прав людини, тобто того, що влада Грузії намагаються сподобатися Заходу, довести, що всі ці «фундаментальні цінності» існують в країні не на папері, а на практиці.\nЗауважимо, що в Грузії працює безліч громадських організацій, що фінансуються західними донорами. Грузинські опозиційні політики мало не через день зустрічаються з колегами та дипломатами країн Заходу — треба думати, без санкції згори. Але, мабуть, справа в тому, хто що співає: важкий рок чи «Підмосковні вечори».\nНавряд чи парламент Грузії дійде до такого маразму, щоб законодавчо затвердити ініціативу «Вільних демократів», хоча Шавгулідзе попередив: якщо правляча сила не прийме закон, запропонований його партією, це буде означати, що візит «Альянсу патріотів» в Москву входить у її, тобто «Грузинської мрії», інтереси. Остання може пропустити це повз вуха — її вже неодноразово записували в «маріонетки Путіна», хоча на практиці приведення в дію «мотузочок» президента Росії поки не видно.\nТбілісі в очікуванні нового «фюрера»?\nЩо ж до «Альянсу патріотів», тобто «потенційних злочинців», вони вимагають від влади негайного початку діалогу з Росією і скасування закону «Про окуповані території». В іншому випадку «патріоти» погрожують розпочати акції протесту і навіть вдатися до крайнього заходу — голодування. Але мітингами і голодуванням в Грузії нікого не здивуєш і не налякаєш, і взагалі багато народу «Альянс патріотів» вивести на вулицю не зможе. Так званої «критичної маси» не буде; Москва не візьме грузинську столицю; російські прапори не будуть майоріти над державними установами Грузії.\nВзагалі ж, цілком можливо, що активізація «Альянсу патріотів» відбулася не без відповідних «підказок» правлячої сили. Починати діалог з Росією на міждержавному рівні коли все-таки треба — «мрійники» обіцяли налагодити відносини з Росією і змінити закон про окупацію в бік його пом’якшення. І як виправдання своїх можливих дій вони можуть назвати «вимога народу» і його «замовлення».\nЩо стосується «замовлення» щодо Росії. Він дійсно існує, хоча більшість населення Грузії виступає за євроатлантичну інтеграцію. Але воно не хоче війни з Росією, яку, природно, не бажають і влади Грузії. В НАТО-то вони прагнуть, тісно контачать з Вашингтоном і покладають на нього великі надії», але от до антиросійським санкцій США Тбілісі не приєднався до коаліції, очолюваної американцями проти «Ісламської держави» (заборонена в РФ терористична організація) — теж. Санкції проти Ірану знову ж Грузія не вводила. Торгово-економічні і транспортні зв’язки з Росією вона налагодила. У Грузії успішно працює російський бізнес, у тому числі державного.\nЗагалом, якщо прибрати болючі питання нереального відкликання визнання Росією незалежності Абхазії і Південної Осетії (для Тбілісі це є передумовою для відновлення дипвідносин з РФ) і активності НАТО в Грузії, особливих причин для кровної ворожнечі» у сьогоднішній РФ з сьогоднішньої Грузією бути не повинно.\nБути «майже європейцем» коштує 50 євро в день\nЩо потрібно сьогодні середньостатистичному грузину? Соціально-економічна стабільність, якої немає. Безробіття в країні, за даними незалежних експертів, наблизилася до 40 відсотків; за офіційною інформацією, вона стабільно зупинилася на 12 відсотках. Чому більшість грузинів озирається на Захід? Та тому, що чекає від нього кращого життя, робочих місць, гарантій безпеки. Але говорити про те, що вони пожертвують життям за євроатлантичну інтеграцію, принаймні, наївно.\nТі ж прихильники вступу країни в НАТО і ЄС підуть у Росію, якщо та відкриє для них ринок праці. Тобто звинуватити грузин в турботі про своє шлунку і шлунку своєї сім’ї було б неправильно — на батьківщині він порожній, і тріскотня про євроатлантичну інтеграцію його поки не наситила. До речі, відкриття російського продовольчого ринку для Грузії після тривалого ембарго вирішило частину проблем грузинського селянства. Зрозуміло, воно буде виступати за налагодження відносин з Росією, тим більше, що надії на покращення життя аграріїв від лібералізації торгівлі між Грузією та ЄС не виправдалися.\nЯк констатує грузинське видання «Резонанс» (Резонанс), в регіонах країни кількість найнятих працівників постійно скорочується, тому «люди спочатку їдуть в столицю, а потім емігрують»: «є регіони, де не працюють шість чоловік з семи». Ну, а п’ять з шести — справа взагалі звичайне.\nОт і міркуй на такому пригніченому тлі про «орієнтації», кримінальної відповідальності за контакти з російськими політиками і громадськими організаціями. Існують такі поняття, як інтереси держави, її безпека, політична і соціально-економічна стабільність, реальна, а не уявна захист прав людини. Добре б парламенту Грузії розуміти, що люди повинні гідно жити, а не нескінченно лякатися, мітингувати, підозрювати і впадати у відчай. І відповідно — приймати працюють закони, що забезпечують втілення всіх цих понять в життя. Тоді не буде потреби влаштовувати ажіотаж і лякати людей «злочинними» контактами грузинських політиків з російськими, підраховувати процентні коливання прихильників вступу Грузії в НАТО, ЄС або ЄАЕС.


Як поводиться ваше озерце або ставок, коли він переповнюється після хорошої грози зі зливою? Розливається в усі сторони, перекриваючи іноді підходи до нього. Мене рятує дренажна яма під коритом. Якщо води не надто багато, то розливу і взагалі не відбувається - все йде в щебінь під водоемчікі.\nАле що робити, якщо озеро влаштовано без жорсткої форми? Є кілька прийомів, які допоможуть швидко відвести воду з берегів.\nМожна влаштувати дренажну яму, так званий Шлюкер (поглинаючий колодязь) поряд з вашим водоймою. Оптимальний розмір такої ями приблизно один кубометр. Її треба заповнити будь-яким легко проникним воду матеріалом. Це може бути цегла, гравій, камінь, щебінь.\nБажано, щоб ця яма була нижче рівня і на відстані близько 1 метра від краю водойми.\nВодоймище і Шлюкер з'єднуються трубою. Якщо дно водойми виконано з м'якого матеріалу, наприклад плівки, то трубу просто вдавлюють трохи в берег. Не треба боятися, що труба зіпсує вигляд. Рослини поступово закриють її. Але якщо питання принципове, то її можна приховати за допомогою красивих каменів або щебеню.\nІноді трубу взагалі проблематично прокласти. Тоді можна вчинити так: вирити невелику канавку, вистелити її дно плівкою і засипати щебенем, гравієм або дрібними каменями. А буває, що доводиться відводити воду досить далеко від водойми. При цьому саму канавку можна замаскувати під русло сухого струмка.\nЧасто водойму розташовують у зниженому місці рельєфу. У нього стікає багато води з усього навколишнього ділянки. Стікає по землі вода завдає в ставок або озеро багато бруду, частки грунту і рослин. Такі водойми, розташовані в низинній частині ділянки, можуть з часом заболочуватися, порушиться їх біологічну рівновагу.\nЗахистити такі озера можна пристроєм по їх периметру дренажної канави, з'єднаної з дренажної ямою для збору води. Влаштувати її можна на невеликій відстані від краю водойми, вистилає дно і стінки геотекстилем і засипавши щебенем.\nМожна відсипати щебенем весь берег водойми так, щоб вона вкривала і канавку. Вийде просто широкий берег з щебеню. Щоб він не виглядав нудно, розташуйте на ньому окремі великі камені і валуни, висадити вологолюбні рослини.\nДренажна канава служить природним фільтром і з неї воду можна за допомогою труби подавати у водойму. При цьому вона буде вже очищена і не буде засмічувати його.\nДля того, щоб вода швидше потрапляла у водойму, в дренажну канаву закладають перфоровану трубу. Після укладання труби, її бажано вкрити геотекстилем, а потім канаву засипають гравієм. Рівень засипки трохи нижче рівня грунту. Потім укладають нетканий матеріал, поверх якого насипається родючий грунт. Така канавка буде зовсім не помітна.\nБлюдце води, як заверешніе сухого струмка.\nproroslini.ru » Садівництво » Ландшафтний дизайн » Водойма: дренаж зайвої води.