Чому навчати дитину до школи і хто цим повинен займатись?\nПам’ятайте, що все дошкільне життя дитини – це і є підготовка дитини до школи. Найважливіше – не впадайте у крайнощі: не перестарайтеся із заняттями, щоб не викликати у дитини відразу до навчання, але й не пускайте все на самоплив, надіючись, наприклад, лише на вихователя дитячого садка.Важливо, щоб до школи у дитини був різноманітний досвід спілкування з незнайомими людьми – і дорослими, і дітьми. Давайте малюку можливість встановити нові контакти. Це може відбуватися у поліклініці, крамниці, на дитячому майданчику тощо.\nНавчіть дитину не розгублюватися, коли її критикують чи дражнять. Готуйте до того, що у школі вона може зіткнутися з негативними оцінками своєї роботи. Тому вдома доречно мати досвід і похвали і огуди. Головне, щоб малюк розумів, що критикуючи, ви оцінюєте не його особистість у цілому, а конкретний вчинок. Чудово, якщо у дитини сформована достатньо стійка позитивна самооцінка. Тоді на зауваження чи невисоку оцінку вчителя вона не образиться, а постарається щось змінити.Важливо навчити дитину виражати свої потреби словами. Вдома часто рідні розуміють її з півслова або за виразом обличчя. Просіть малюка повідомляти про свої бажання словами, організуйте такі ситуації, коли йому потрібно попросити про допомогу когось незнайомого.\nУ школі дитина досить часто буде попадати у ситуації порівняння з однолітками, тому прослідкуйте як під час гри вона реагує на успіх інших та свої невдачі.Намагайтесь, щоб майбутній першокласник привчався працювати самостійно, не потребував постійної уваги та заохочення з боку дорослих. Адже на уроці вчитель не зможе достатньо уваги приділити кожному учневі. Поступово переставайте хвалити дитину за окремий крок у роботі, а хваліть за готовий результат.\nУчіть малюка спокійно сидіти і працювати на протязі певного відрізку часу. Включайте у режим дня різноманітні заняття, чергуючи спокійну роботу із рухливими іграми. Це особливо важливо для непосидючої, збудженої дитини. Поступово вона звикне до того, що бігати і шуміти можна лише у певний час на перерві.Заохочуйте творчу ініціативу малюка. Не сваріть його за помилки і не насміхайтеся навіть із найбезглуздіших спроб виконати завдання. Варто хоча б один раз насварити дитину за неправильні дії, і вона може більше не захотіти грати у цю гру.Особливо якщо дії малюка невдалі, обов’язково знайдіть щось таке, за що можна було б похвалити, наприклад, за цікавий спосіб вирішення, за почуття гумору, за сміливість чи винахідливість, за старанність чи акуратність тощо. Не забувайте говорити йому, що він розумний і здібний!Велике значення для дитини має форма, в якій ви оцінюєте результати її діяльності. В основі будь-якої оцінки має бути загальне позитивне ставлення до дитини. Тому у всіх випадках першим і основним принципом оцінки повинна бути похвала. А як, у такому разі, вказувати дитині на допущені нею помилки? Бажано, щоб загальна думка висловлювання з оцінкою була приблизно така: «Ти діяв дуже добре, але поки що тобі не все вдалося зробити правильно. Та наступного разу ти зможеш виконати завдання ще краще ніж тепер.» Після цього важливо вказати дитині, як саме можна ліквідувати помилки. Така оцінка дуже багато важить навіть тоді, коли результат роботи повністю негативний.5-річна дитина ще не в змозі відокремити оцінку виконання нею якогось завдання від оцінки себе в цілому. Тому, слова «Ти зробив це погано» вони сприймають як «Ти поганий» і розуміє їх як вияв негативного ставлення збоку дорослих.Детально проаналізуйте разом з малюком усі його помилки. Намагайтеся, щоб правильно відповідь дитина знаходила, хоч і з вашою допомогою, але самостійно. Не поспішайте підказувати хід розв’язку завдання. Спершу перевірте, чи малюк зрозумів, що від нього вимагається. Потім запропонуйте виконати завдання ще раз. Правильну відповідь повідомляйте лише тоді, коли усі інші можливості уже вичерпані.З перших днів першокласник буде почувати себе впевнено, якщо привити йому елементарні навички роботи на уроці: навчити правильно тримати олівець і ручку; орієнтуватися на сторінках книги і зошита; уважно слухати інструктаж та виконувати його тощо.\nПопрацюйте над формуванням у дитини просторових уявлень. Для цього періодично пропонуйте їй виконати завдання на встановлення взаємного розміщення предметів (вище, нижче, поряд, між), уміння орієнтуватися на площині (вліво, вправо, вверх, вниз, усередині, зовні). Пограйте з малюком у «Хованки». Для цього заздалегідь сховайте іграшку, яку дитина, виконуючи послідовні інструкції, знаходить її: «Стань спиною до дверей, зроби 3 кроки вперед, повернись наліво, зроби 2 кроки назад, повернись направо, лівою рукою доторкнись до полиці, нижче, відкрий коробку. Що ти там бачиш?».Розкладіть на столі ряд предметів (олівець, пензлик, гумку, лінійку) і запитайте: «Що знаходиться зліва від пензлика? Який предмет між пензликом і лінійкою? Між якими предметами знаходиться пензлик? Що потрібно зробити, щоб зліва лежав пензлик, а справа олівець? тощо».\nЗапропонуйте дитині виконати завдання на знаходження заданої фігури у фігурах складнішої конфігурації, удосконалення уміння передавати форму фігури, порівняння предметів за їх властивостями (більший – менший, вужчий – ширший, вищий – нижчий, коротший – довший, важчий – легший і т.д.)Якомога більше розмовляйте з дитиною. Спонукайте її до запитань, стимулюйте допитливість і цікавість. Відповіді на запитання намагайтеся знайти разом: «А як ти думаєш?», «Давай поміркуємо, чому так сталося». Пояснюйте всі незрозумілі слова, звертайтеся у присутності дитини до словника.Систематично проводьте з малюком різні словесні ігри: «Назви, що це?», «Опиши предмет (розмір, форма, колір, матеріал, дотикові відчуття, призначення)», «Порівняй (наприклад: лимон і апельсин, цукор і сіль тощо)», «Хто більше знає слів (назв квітів, іграшок, дерев тощо)», «Впізнай предмет за описом».Гра «Тема» допоможе поповнити словниковий запас, навчить швидко думати, утримувати у пам’яті задану тему. Запропонуйте гравцям вибрати певну тему, наприклад «Школа» чи «Ліс». Після цього кожен з учасників повинен називати слова, що мають відношення до даної теми. Так до теми «Школа» можуть відноситися слова «ручка», «лінійка», «портфель», «зошит», «учитель» тощо. У темі «Ліс» можна назвати слова «дерева», «білка», «гриби», «вовк», «сова» тощо. Виграє той, хто останнім назве слово або хто більше назве слів, що відносяться до заданої теми.Учіть дитину фантазувати, придумувати історії. Не забувайте доречно вжити прислів’я, приказку, загадати загадку, запропонувати дитині скласти свою загадку.\nВчіть з нею нескладні вірші, пісні, скоромовки, потішки, чистомовки.Зверніть увагу, чи всі звуки дитина вимовляє правильно. Допомогу дітям із серйозними вадами мовлення надають спеціалісти-логопеди. Недоліки звуковимови бажано виправити до початку навчання у школі.Важливо підготувати руку дитини до письма. Для цього потрібно забезпечити розвиток кисті руки і дрібних м’язів пальців, окоміру (вміння визначати центр, середину, підпорядковувати рухи зору, контролю свідомості), плавності, точності і ритму рухів; уміння діяти за зразком, проводити безвідривні рухи олівцем на папері протягом 0,5 – 1 хвилини.\nКорисними вправами є малювання, зафарбовування, креслення геометричних фігур різної конфігурації та їх заштриховування, конструювання, ліплення, викладання мозаїки, робота з пазлами, аплікація, вишивання тощо.Слід пам’ятати про те, що при вступі у загальноосвітню школу дитина не зобов’язана уміти читати і писати. Але новий важливий період свого життя краще починати з відчуття «Я можу зробити це», ніж «Я не вмію нічого, що вміють інші діти».\nЗалишення першокласника на повторне навчання\nНа ваші запитання відповідає Олена СВЯТЕНКО, головний спеціаліст відділу загальної середньої освіти та інклюзивного навчання Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)\nЧи можна учня першого класу залишити для повторного навчання в тому самому класі, якщо він засвоїв навчальний матеріал на початковому рівні? Як визначати рівень засвоєння навчального матеріалу?\nУчні початкових класів можуть бути залишені в тому самому класі для повторного навчання. Згідно з пунктом 6 Порядку переведення учнів (вихованців) загальноосвітнього навчального закладу до наступного класу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 14.07.2015 № 762, учні (вихованці) початкової школи, які за результатами річного (вербального) оцінювання мають початковий рівень навчальних досягнень (1, 2, 3) у вивченні одного з предметів (українська мова, читання, математика), а в загальноосвітніх навчальних закладах з навчанням мовами національних меншин — також і з мови навчання, згідно з рішенням педагогічної ради відповідного загальноосвітнього навчального закладу та батьків (одного із батьків) або законних представників можуть:\nбути переведені до наступного класу для продовження навчання за індивідуальною навчальною програмою (з предметів, за якими було виявлено початковий рівень навчальних досягнень згідно з результатами річного оцінювання), що затверджується керівником загальноосвітнього навчального закладу;\nбути залишені для повторного навчання у тому самому класі цього загальноосвітнього навчального закладу;\nпродовжити навчання у спеціальних загальноосвітніх навчальних закладах.\nОтже, учень першого класу може бути залишений для повторного навчання в тому самому класі відповідно до рішення педагогічної ради навчального закладу та за згоди батьків або осіб, які їх замінюють.\nОрієнтовні вимоги до оцінювання навчальних досягнень учнів у системі загальної середньої освіти з предметів інваріантної складової навчального плану затверджено наказом Міністерства освіти і науки України від 21.08.2013 № 1222. Окрім того, у листі Міністерства освіти і науки України від 28.01.2014 № 1/9-74 наведено інструктивно-методичні матеріали щодо контролю та оцінювання навчальних досягнень учнів початкових класів загальноосвітніх навчальних закладів, де питання вербального оцінювання розглянуто в розділі «Особливості безбального оцінювання».


Общество » Перша конституція у світі. Дмитро Снєгирьов.\nHome›Общество›Перша конституція у світі. Дмитро Снєгирьов.\nЦього дня була прийнята Конституція Пилипа Орлика – перша конституція у світі\nТегиДмитро СнєгирьовКонституція Пилипа Орликаперша конституція у світі


ЛІЗОПРЕС 10 ТАБ. №30 | Мережа аптек Viridis.ua\nЛІЗОПРЕС 10 ТАБ. №30\nЗміст: 10 мг лізиноприлу (у вигляді лізиноприлу дигідрату) та 12,5 мг гідрохлоротіазиду//\nЗастосування: Артеріальна гіпертензія (у пацієнтів, яким показана комбінована терапія).\n1 таблетка містить: 10 мг або 20 мг лізиноприлу (у вигляді лізиноприлу дигідрату) та12,5 мг гідрохлоротіазиду;\nПоказання. Лікування пацієнтів з артеріальною гіпертензією легкого або середнього ступеня тяжкості, що має стабільний перебіг на тлі терапії окремими препаратами у тих же дозуваннях.\nПротипоказання. Підвищена індивідуальна чутливість до інгібіторів АПФ, діуретиків бензотіадіазинового ряду та інших похідних сульфонамідів; ангіоневротичний набряк (спадковий або ідіопатичний); ангіоневротичний набряк в анамнезі, пов’язаний із застосуванням інгібіторів АПФ; порфірія, анурія, двосторонній стеноз ниркових артерій або стеноз ниркової артерії єдиної нирки, стан після пересадки нирки, тяжка ниркова або печінкова недостатність, гемодинамічно значущий стеноз аортального або мітрального клапана, або гіпертрофічна кардіоміопатія; загострення подагри, гіперурикемія; кардіогенний шок; стан із нестабільною гемодинамікою після гострого інфаркту міокарда; застосування пацієнтам, які знаходяться на гемодіалізі з використанням високопроточних мембран (наприклад, AN 69); рівень креатиніну в сироватці крові > 220 мкмоль/л; тяжкі форми цукрового діабету; первинний гіперальдостеронізм, гіпокаліємія, гіпонатріємія, гіповолемія, гіперкальціємія; період вагітності або годування груддю; дитячий вік.\nTіазиди, у тому числі гідрохлоротіазид, слід з обережністю застосовувати пацієнтам з порушеною функцією печінки або прогресуючим захворюванням печінки, оскільки


Kangol новинки 2022 – купити Київ, Львів, Вінниця Україна – Інтернет магазин iCan\nKANGOL: англійська шик і високу якість\nKangol - бренд з Англії, який здобув популярність, завдяки головним уборам, призначеним як для жінок, так і для чоловіків. Логотип компанії, який зображає кенгуру - один з найбільш впізнаваних.\nЗаснував бренд KANGOL Яків Хенрік Спрейгерен. Майбутній бізнесмен народився в 1983 році у Варшаві. За часів Першої світової війни перебрався до Франції і змінив ім'я на Жак, саме під цим ім'ям він і увійде в історію моди. Під час служби в лавах англійської армії, у Жака народилася ідея пошиття беретів. Повернувшись з цією думкою до Франції, Спрейгерен заснував невелику фабрику з пошиття головних уборів. Популярність не змусила довго чекати, головні убори продавалися з такою швидкістю, що треба було розширювати виробництво. За допомогою племінників було відкрито ще кілька фабрик. На перший час, тканинну, як заготовку для беретів, робили у Франції, але в умовах кризи довелося відмовитися від цієї затії.\nСвітова війна, яка спричинила за собою відсутність потрібних матеріалів, грошей і робочих рук, кілька ускладнила роботу компанії. Але з часом KANGOL почали випускати і шкарпетки, які експортували в США. Цих грошей ледь вистачало, щоб закрити поточні потреби.\n1954 рік став важливим періодом для виробництва беретів, оскільки почався пошиття безшовних моделей. Спочатку, як назви моделей, використовувалися номера, але після випуску безшовних беретів кожен головний убір отримав жіноче ім'я. Візитівкою бренду стало додавання термопластичних ниток, які гарантували, що моделі не будуть м'ятися під час носіння. З 60-х років компанія починає підкорювати азіатський ринок.\nБренд не проігнорував підйом The Beatles і почав випускати моделі в дусі чудової четвірки. За часів Олімпійських ігор компанія надала фірмові берети для всіх учасників збірної. Пізніше принцеса Діана також любила носити берети від Kangol, і часто з'являлася в них у громадських місцях. Слідом за нею такі берети почали купувати і інші знаменитості. Бейсболка від бренду стала візитною карткою репера Eminem.\nЛоготип компанії придумувався непросто. Спочатку велися суперечки щодо крокодила і черепахи. Але потім стало зрозуміло, що американські споживачі часто називають такий вид головних уборів кенгуру, і саме ця тварина стало їх символом.\nОсобливості виробництва моделей Kangol зараз\nБренд є вдалий симбіоз британських традицій, ретро-стилю і хіп-хопу з модними тенденціями. Пік популярності бренду настав в той час, коли почалося зростання хіп-хоп культури. Топовою моделлю вважається 504, яка не втрачає своєї актуальності донині.\nНайкращим чином кангол проявляє себе в колабораціях з іншими брендами. Яскравий приклад тому співпраця з H&M. Зібрані луки доповнилися бейсболками, панамами, кепками, беретами і бейсболками Kangol.


Мер Ладижина більше не керівник осередку провладної партії у місті » Lada.FM - перше регіональне радіо\n26 квітня 2013 22:17 Переглядів: 2550 Коментарів: Надрукувати\nПро це повідомляє міська газета "Нове місто".\nУ статті йдеться, що 15 квітня в Ладижині пройшла конференція міської організації Партії регіонів. Участь у її роботі взяли півсотні делегатів.\nУ порядку денному заходу було чотири питання. Перше - щодо розгляду заяви голови міської організації ПР Валерія Коломєйцева про зняття з нього обов'язків очільника організації. Це - особисте бажання Валерія Коломєйцева.\n"Я дуже ціную ту довіру, яку колись висловили мені однопартійці, обравши мене очільником міської партійної організації. Але відчуваю, що робота міського голови Ладижина забирає у мене дуже багато часу. Я не хочу, щоб від цього страждала міська організація ПР",- пояснив своє рішення Валерій Коломєйцев.\nДелегати конференції вирішили задовольнити його бажання.\nПотім, зрозуміло, обрали нового голову міської партійної організації. Ним після одностайного голосування став Олександр Ткачук. Пропозицію щодо його кандидатури вніс В. Коломєйцев:\n"Олександр Ткачук - порядна людина з великим життєвим досвідом. Він уміє працювати та допомагати людя", - підкреслив уже екс-голова міського осередку провладної партії.\nВалерій Коломєйцев побажав новому очільнику міської організації ПР успіхів та наснаги.


Крем для торта без масла | iskysstvoetiketa\nHome Крем для торта без масла\n1 Крем для торта зі згущеного молока без масла\n2 Заварний крем для торта без масла\n3 Шоколадний крем без масла для торта\n4 Крем для бісквітного торта без масла\nНе всі люблять жирні, маслянисті наповнення в різноманітних десертах. Тому далі запропонуємо кілька цікавих ідей для вашого торта, описавши рецепти креми, у складі яких повністю відсутнє мастило. Ласощі з такими доповненнями виходять набагато легше і ніжніше.\nборошно вищого сорту пшеничне – 1,5 ст. ложки;\nСирі жовтки курячих яєць розтираємо з цукровим піском. Зручно це робити там, де буде готуватися крем для торта без масла. Всипаємо борошно і ретельно розмішуємо. Потім потроху підливаємо холодне молоко, продовжуючи ретельно розтирати. Ставимо ємність на невеликий вогонь і проварюємо, обов’язково помішуючи, до густини. Після цього його знімаємо з плити, трохи остуживаем і збиваємо за допомогою міксера, щоб маса стала більш повітряної.\nЖелатин замочуємо у воді. Коли маса набубнявіє, розтоплюємо її, але не кип’ятимо, в іншому випадку желатин може втратити свої властивості. До пишноти за допомогою міксера збиваємо вершки, додаємо йогурт, цукор, лимонну кислоту і желатинову масу. Все це ретельно розмішуємо і наносимо на коржі. Торт повинен обов’язково постояти на холоді не менше 2 годин, щоб крем застиг.\nМаринад для курячих крилець в духовціТорт в мультиварці - простий рецепт


Хроніки шукача: Еліезер Собель, 99-а мавпа - Інформація\nХроніки шукача: Еліезер Собель, 99-а мавпа\nВеликий сюр. Одне з місць, Еліезер провів добру частину свого дорослого життя. | Фото: prawnpie\nСерія Q&A Олексія Андрія з глибокими мислителями\nЦього тижня, ми ставимо кілька запитань до Еліезера Собеля, автора автора 99-а мавпа: нещастя журналіста з духовними журналістами з гурусами, месіями, сексом, психоделікою та іншими експериментами з підвищення свідомості. Еліезер провів більшу частину свого життя, шукаючи відповіді на великі запитання і пишучи та розмовляючи про свої квести.\nАЛЕКС: Чи можете ви поділитися трохи про свою історію та поточну професійну спрямованість?\nELIEZER: Я не маю "поточної професійної уваги", тому що я не професіонал; Я аматор, людина, що працює на неповний робочий день, зі знанням страждань, тривоги та депресії, духовного пошуку, терапевтичних втручань, легальних та незаконних наркотиків та Голокосту.\nЯ також багато свого життя присвятив письму та музиці, провідним семінарам та відступленням, доставці піци, хоча мене звільнили після кількох ночей за те, що я зайняв дві години, щоб доставити одну піцу. (Вулиці в Хакенсаку, Нью-Джерсі справді заплутані.)\nАЛЕКС: Який був досвід чи хто був людиною, яка допомогла тобі вчитися\nнайбільше про себе?\nELIEZER: Кажуть, що якщо ви хочете дізнатися, наскільки освіченим є (майстер) дзен-майстер, запитайте його дружину. Моя дружина Шарі готова відповісти на всі запити щодо мого рівня особистого розвитку.\nХоча сказати, що вона працювала трансформаційним дихальником і вчителем йоги Кундаліні, поки не познайомилася зі мною, а потім віддала все це для досягнення кандидата. в «Вдумливості» як стратегії боротьби з поділом свого життя зі мною.\nФото: Eliezer Sobel\nАЛЕКС: Де твоє улюблене місце, де можна подумати над глибокими думками?\nЕЛІЗЕР: Всі мої думки неглибокі і поверхові. І повторювані. Або в кращому випадку порнографічні. Я навіть не усвідомлював, що можна думати "глибокі думки". Ти мені кажеш, що інші люди там думають про глибокі думки? Серйозно?\nАЛЕКС: Яке місце ви побували там, де відчували міцний духовний зв’язок?\nELIEZER: Готель Hilton в центрі Бостона, де я пережив своє перше справжнє духовне пробудження в 1975 році, після завершення тренінгу. Я також провів одну ніч на вершині гори. Колись Синай, але це було не так потужне місце, як Хілтон.\nАЛЕКС: Якщо ви могли б пообідати з будь-якою людиною (живою чи мертвою), кого б ви вибрали і чому?\nELIEZER: Ісусе, бо я пропустив його останню вечерю. Я чув, що Юда дістав сумку для собачок.\nАЛЕКС: Яка цитата ви вважаєте особливо натхненною?\nELIEZER: "Моє одне жаль у житті, що я не хтось інший". - Вуді Аллен.\n"Це вже зараз?" - Дан Браун (вчитель медитації, а не хлопець з коду Да Вінчі.) Ден також сказав: «Орієнтиром прогресу [на духовному шляху] є спонтанні стани співчуття та вдячності».\nАЛЕКС: Ваш останній проект?\nELIEZER: розвивати кращі навички мета-когнітивної обізнаності; Це означає, що я маю змогу безпристрасно засвідчити безумство мого розуму з точки зору Великого та Безмежного Океану чистого буття, а не з точки зору маленького чмора, який живе всередині моєї голови та має тенденцію все зруйнувати.\nАЛЕКС: Дуже дякую, що поділилися з нашими читачами деякими своїми думками.\nЯкщо вам цікаво дізнатися більше про Eliezer, відвідайте його веб-сайт на веб-сайті www.eliezersobel.com.\nЦе серія інтерв'ю з духовними шукачами та трейлблейзерами.\nЯкщо ви чи хтось, кого ви знаєте, зробили б чудову тему інтерв'ю, зв’яжіться з Алексем Андрієм та наведіть короткий опис вашої особи, яка шукає.\nЯка незрівнянна тема\nЦе було і зі мною. Давайте обговоримо це питання.\nХроніки шукача: Еліезер Собель, 99-а мавпа...


Олексій миколайович бекетов –академік архітектури\nСкачати 38.83 Kb.\nРозмір 38.83 Kb.\nОлексій Миколайович Бекетов (1862-1941) - відомий російський і радянський архітектор та художник-пейзажист, академік архітектури з 1894, професор Санкт-Петербурзької Імператорської Академії мистецтв із 1898, доктор архітектури з 1939, Заслужений діяч мистецтв Української РСР (1941). Автор більше двадцяти архітектурних шедеврів, в основному в стилі російської класичної архітектурної школи й модерну.\nОлексій Миколайович народився 19 лютого (3 березня н. ст.) 1862 року в місті Харкові (за іншим даними - у Києві) у родині Миколи Миколайовича Бекетова - засновника фізико-хімічної науки, академіка Імператорської Академії Наук.\nОдержав освіту на архітектурному факультеті Академії мистецтв у Санкт-Петербурзі, у професорів Д. І. Грімма й О. І. Кракау в 1882-1888 роках. Працював у той же час у відомого петербурзького архітектора М. Є. Месмахера, беручи участь у проектах палацу Великого князя Михайла Михайловича, будинку архіву Державної ради та ін.\nЗвання академіка архітектури одержав у 1894 році за проект будинку Громадської бібліотеки на півтора мільйона томів, що з 1921 носить ім'я Короленко, найбільшої бібліотеки Східної України (будівництво завершено у 1901 р.).\nЗначною мірою сформував архітектурне обличчя міста Харкова (більше 40 будинків). Створені ним будинки надали місту масштабність та виразність. Витвори О.М. Бекетова відзначаються чудовими пропорціями, пластичністю, досконалістю деталей. Вони й нині прикрашають площі та вулиці міста Харкова: площі Конституції, Руднєва, Театральну, вулиці Пушкінську, Раднаркомівську, Дарвіна, Мироносицьку та Садово-Куликовську.\nНа початку століття митець створив унікальні приватні будинки, серед них треба виділити особняк по вул. Раднаркомівській, 10 та 11. На розі Пушкінської та Каплунівської (зараз – Червонопрапорна) вулиць на початку ХХ століття за його проектом була зведена в стилі московських храмів ХVII століття церква Різдва Богородиці. В 10-х роках ХХ століття архітектор багато працював над проектами споруд громадського призначення, серед яких будинок Харківського медичного товариства по вул. Пушкінській, 14 (1913 р.), притулок для старих дворян по вул. Чайковського, 4 та притулок для дітей-сиріт по вул. Пушкінській, 84 (1914-1915 рр.), будинок вищих жіночих курсів по Мироносицькій вулиці, 92 (1916 р.) та інші.\nБлизько 60 будинків за його проектами також побудовані в Криму (Сімферополь, Алушта), Києві, Ростові-на-Дону, Катеринославі, Лубнах, Новочеркаську, Бєлгороді, Баку, Донецьку та містах Донбасу (Горлівці, Макіївці й інших).\nВажливе значення мала також педагогічна діяльність О.М. Бекетова, який виховав плеяду талановитих учнів і послідовників-архітекторів, які вчилися в технологічному (ХПИ), інституті мистецтв (ХХПИ), інженерно-будівельному (ХИСИ) й інституті інженерів комунального господарства (ХИИКС) у Харкові. Серед його учнів відомі архітектори А. Н. Душкін, Я. Г. Ліхтенберг, В. Г. Кричевський.\nБув одружений на дочці південноросійського гірничого промисловця Олексія Алчевського Ганні (1868-1931), яка була художницею.\nПомер Олексій Миколайович 23 листопада 1941 року в окупованому німцями Харкові. Був похований на міському цвинтарі на місці нинішнього Молодіжного парку. У другій половині 1970-х років, перед ліквідацією цвинтаря, прах було перенесено на тринадцятий міський цвинтар Харкова по вулиці Пушкінської.\nСеред родичів Олексія було надзвичайно багато талановитих і відомих людей. Він син академіка-хіміка Миколи Бекетова, племінник академіка-ботаніка, ректора СпбУ Андрія Бекетова й перекладачки Єлизавети Бекетової, двоюрідний брат поетес Катерини й Марії Бекетових, дядько поета Олександра Блока, свояк великого хіміка Дмитра Менделєєва.\nНайцікавішим проектом Бекетова був проект нового харківського оперного театру на 2200 чоловік. Цьому завадила Перша світова війна, а потім громадянська. У результаті Харків має замість чудового бекетовського - величезний «миргородський» довгобуд (будувався 14 років) новий оперний театр на Сумській з театральним залом усього на 1500 місць, без вікон, схожий на що завгодно (прізвисько «саркофаг»), але не на театр.\nІншим цікавим будинком - прикрасою міста обіцяв стати бекетовський новий будинок Харківського університету, якому до кінця 1930-х стало тісно в стінах колишнього Губернаторського палацу. Архітектор одержав право на зведення нового будинку ХДУ. Але й цей проект не було реалізовано через війну - тепер уже іншу.\nАрхітектор брав участь у конкурсі на спорудження відомого Держпрому, але його традиційний «бекетовський» проект через «старомодність» не зміг конкурувати з молодими архітекторами конструктивізму.\nПраправнучка Бекетова ходить (у 2008 році) у першу школу по вул. Красіна, 12, перший корпус якої, що виходить на Дарвіна (будинок 13), побудував у 1896 році її прапрадід.\nБекетов був непоганим художником-пейзажистом. Його картини є в приватних колекціях.\nТеща російського патріота Бекетова була українською націоналісткою. Її учнем був український націоналіст-терорист Микола Міхновський, що підірвав у 1904 році пам'ятник великому російському поетові Олександру Сергійовичу Пушкіну на Театральній площі Харкова (на тому самому місці, де пам'ятник стоїть в даний момент).\nІменем О.М. Бекетова названо одну із станцій Харківського метрополітену.\nЙого ім'ям названо вулицю в районі ХТЗ.\n23 серпня 2007 року на його честь відкрито пам'ятник на Сумській, перед ХИСИ.\nВ Алушті на колишній дачі Бекетових, побудованої Олексієм Миколайовичем у східно-мавританському стилі, відкритий дім-музей О.М. Бекетова.


Elementor #1741 – НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД\nУ 1959 р. створено Особливе конструкторське бюро (ОКБ № 692), надалі перейменоване в КБ Електроприладобудування. Основним завданням КБ була розробка систем керування для межконтинетальних балістичних ракет та ракет-носіїв. За 60 років успішно виконано векика кількість заказів, підприємство стало одним з провідних в галузі створення систем керування для ракетно-космічної техніки.\nВ різні роки керівниками підприємства були Абрам Маркович Гінзбург, Борис Михайлович Конопльов, Володимир Григорович Сергеєв, Анатолій Григорович Андрющєнко, Яков Єйнович Айзенберг. Згодом з ряду з ряду основных підрозділів КБЕ було утворено науково-виробниче підприємство ХАРТРОН-АРКОС ЛТД, до якого у результаті перейшла вся головна тематика підприємства: розробка систем керування ракет-носіїв та космічних апаратів.\n• науково-дослідні та науково-технічні підрозділи;\n• комплексні підрозділи;\n• підрозділи проектуванні та и конструюванню приладів;\n• випробувальний підрозділ;\n• виробнича ділянка;\n• допоміжні підрозділи.\nЕфективність наших робіт запезпечена:\n• науково-теоритичною та дослідницькою базою по проблемам керування об’єктами різного призначення, включаючі широке використання математичних моделей, які описують об’єкти та процеси керування;\n• створенням та впровадженням високопродуктивних відмовостійких бортових та наземних керуючих комп’ютеров;\n• розробкою промислової технології проектування та відпрацювання алгоритмів та програм;\n• дією ефективної системи координації роботи співвиконавців, що залучаються до створення системи керування;\n• модернізацією робочих місць, створення унікальної стендової бази та іншого технологічного обладнання, що забезпечує відпрацювання систем керування та навігаційних приладів на усіх етапах життевого циклу;\n• створенням послідовної ревлізації програми забезпечення якості на усіх етапах розробки системи;\n• комплексного відпрацювання апаратних засобів в умовах близьких до реальних з к реальным, з відтворенням усіх режимів експлуатації, включаючі позаштатні та аварійні ситуації;\n• укомплектуванням штату підприємства висококваліфіцированими кадрами.\nКандидат технiчних наук\nКандидат техничних наук,\nДійсний член Академії Космонавтики Російської Федерації та Міжнародної Академії навігації та керування рухом,\nЛауреат державної премії України та премії Уряду Російської Федерації в галузі науки та технікии,\nЛауреат премії ім. академіка В.М. Челомея,\nПочесний громадянин м.Харкова\nЛауреат Державної премії Уряду Російської Федерації в галузі науки та технікии,\nЧумаченко Валентин Iванович\nЛауреат премії ім. академика В.М.Челомея\nВоронченко В'ячеслав Георгійович\nДиректор з комплексного проектування та бортового програмування\nБатырєв Борис Ілліч\nДиректор з випробуваня\nЛісничій Ігор Володимирович\nБовтенко Анатолiй Миколайович\nДиректор з загальних питань\nКалуцький Валерій Євгенович\nДиректор служби з безпеки


Атеїстична Екзистенціалізм: Атеистический екзистенціалізм починається з позиції людини, для\nАтеистический екзистенціалізм починається з позиції людини, для якого, за словами Ніцше, "Бог помер"; тобто з позиції людини, для якого ідея Бога, принаймні Бога, що відкривається в іудео-християнської традиції, більш не володіє якою-небудь цінністю. Для такої людини віра в Бога має не більше підстав, ніж віра в ельфів і фей. Якщо хтось наполягає на тому, що за деревом ельф і що, коли ми дивимося туди, ельф з неймовірною швидкістю переміщається на іншу сторону, залишаючись невидимим, ми не можемо довести йому, що він говорить неправду, навіть якщо він не може навести ніяких доказів того, що він правий. Проте більшість людей, принаймні в нашій технічній цивілізації, не вірять у ельфів і фей. Подібним чином не може бути доведено, що Бог не існує, так як немає вагомих доказів Його існування, і багато людей перестали вірити в Бога.\nОтже, Ніцше доводив, що, оскільки віра в християнського Бога мертва, віра в християнський моральний кодекс, як універсально значимий, також повинна зникнути. Говорячи більш загально, якщо Бога немає, не існує загальнообов'язкового морального закону і не існує абсолютно об'єктивних цінностей. Якщо Бога немає, "все дозволено", як каже один з героїв Достоєвського. Вільна людина відкинутий до самого себе і стає повністю відповідальним за себе. У позбавленому Бога світі він повинен вибрати власні цінності, і якщо у людського життя є значення, то тільки те, яке їй додасть сама людина. Отже, у нас є людина, якій потрібно діяти в світі, де він виявляє себе, і який у той же час не може звернутися за допомогою або повчанням ні до Бога, ні до автономного і універсально значимого моральному закону, ні до області абсолютних цінностей. Саме до людини в цьому стані відчуженості та самотності звернено насамперед послання атеїстичного екзистенціалізму.\nСказане мною дуже добре описує філософію Сартра. Однак я також включив сюди деякі зауваження про Хайдеггере. Ця обставина вимагає і вибачення, і виправдання. Я повинен вибачитися перед професором Хайдеггером за включення його в голову "Атеистический екзистенціалізм", хоча він заперечує атеїстичну інтерпретацію своєї філософії. Я повинен привести в своє виправдання те, що не знаю, куди ще я міг би помістити його, враховуючи прийняту мною поділ тем. Бо навіть якщо він і не стверджує, що Бога не існує, він не відстоює Його існування. Тому його філософія не могла розглядатися в попередній\nчолі. І якщо я не хочу зовсім пропустити виклад його філософії (що він, певно би, віддав перевагу, а ви б розумно відкинули), мені слід сказати про нього дещо в цій лекції. І якщо я буду краток у своїх зауваженнях, то не тому, що вважаю його філософію позбавленої значення, а через її складність і спірність питання.\nМартін Хандеггер (нар. в 1889 році) отримав католицьке виховання. Хоча згодом він потрапив під вплив неокантіанства, а потім Гуссерля, перш ніж розвинути власне філософствування. Слід зауважити, що він володіє великими знаннями в грецькій н середньовічної філософії та його перша опублікована робота бьіа присвячена британському середньовічному філософу Джону Дунс Скотту. Він не робить секрету з того факту, що його власна філософія знаходиться в тісному відношенні з попередньої європейської філософією і що його завданням є стати Аристотелем наших днів, оскільки розглядається проблема Буття.\nНа початку "Буття і часу" Хайдеггер говорить про оновлення цієї проблеми, проблеми значення Буття. У всіх нас є якесь попереднє уявлення про значення Буття, оскільки ми постійно використовуємо слова, які припускають таке розуміння. З іншого боку, неймовірно, щоб ми змогли дати ясний звіт про нього в поняттях. Однак, хоча проблема Буття є класичною, з цього не випливає, що підхід, який був прийнятий, наприклад, Аристотелем, є придатним. Проблема потребує освіженні, і, зокрема, має бути переглянутий спосіб її розгляду. Питати про значення Буття не означає задавати граматичний питання; це означає запитувати, що є Буття (Sein) сущого (die Seienden). Нам необхідно визначити, який особливий рід буття обирається для філософського аналізу як перший крок до пошуку значення Буття. І, по Хайдеггеру, ми повинні почати з буття питається. Людина перебуває в особливому положенні в\nставленні до проблеми Буття. Він піднімає цю проблему, і він може зробити це, оскільки володіє особливим ставленням до Буття. Підняття проблеми теж є модус буття. Аристотель привернув увагу до цього, коли сказав, що філософія починає з подиву, оскільки здатність до цього споглядальному чуду є риса людини. Проте з цього не випливає, що нам треба починати, як Арістотелем, з дослідження різних об'єктів людського знання, намагаючись на цьому шляху виявити категорії Буття. Нам слід почати швидше з людини, розглянутого як буття, яке здатне підняти проблему Буття.\nПриродно запитати, що саме шукає Хайдеггер, що є ця проблема Буття? Це не є проблема граничної реальності, трансцендентного буття в сенсі Бога. Оскільки, відповідно до Хайдеггером, Бог скоріше був би сущим, ніж Буттям. Однак нас цікавить саме Буття. Проблема полягає в бутті сущих. Що є Буття саме по собі? Може виникнути прагнення вказати, що немає Буття поза сущих. Оскільки якби воно було, воно було б сущим. Однак Хандеггеру, звичайно, це відомо. І тому ми можемо очікувати від нього аналізу того, що означає говорити, що "це є". Але тоді, скажуть деякі, ми зайняті проблемою лінгвістичного аналізу. Я припускаю, що до деякої міри проблема має для Хайдеггера лінгвістичний, або логічний, характер. Хоча іноді він, здається, говорить про Бутті, як якщо б мова йшла про Абсолют або трансцендентному. І мені здається, хоча я, цілком імовірно, можу неправильно розуміти його, що він коливається між позицією логічного аналітика і метафізика, не проясниться, який саме проблемою він займається. За його визнанням, однак, він займається\nпроблемою онтології, первинної будь-якого питання про Бога. Перш ніж ми взагалі можемо поставити проблему Бога, нам необхідно відповісти на питання, що є Буття сущих? І оскільки таке питання ставить людина, який тому має попередню ідею Буття і знаходиться в особливому ставленні до Буття, нам слід\nпочати з аналізу людини як сущого, яке відкрите Буттю. І саме цей аналіз людини привертає найбільшу увагу читачів Хайдеггера.\nЛюдина, Dasein, є "екзистенція", Existenz. Однак людська екзистенція не може бути дійсно визначена, оскільки вона є потенційне суще або потенційність сущого. Людина завжди є попереду самого себе, тобто, досягаючи майбутнього, трансцендіруя себе самого. У той же час ми можемо аналізувати онтологічну структуру і модус екзістірованія людини. Перше, що необхідно зауважити, - це те, що людина є буття-в-світі. Але те, що людина де-факто знаходиться в світі, тобто пов'язаний з іншими людьми і речами, досить очевидно. Хайдеггер не має на увазі, що людина виявляє себе пов'язаним відносинами з іншими речами і людьми. Він має на увазі, що людина існує як буття, яке необхідно зайнято або зацікавлене "іншим". Людина, звичайно, не обов'язково зосереджений на тій чи іншій окремої речі. Однак ставлення буття зайнятим або зацікавленим є конститутивним модусом його екзистенції: він існує як буття, зайняте або заінтересована "іншим". Він зацікавлений "іншим" в своєму просуванні в реалізації власних можливостей; і через свою зайнятість або інтерес він конституює світ як значиму систему об'єктів, на-\nходячи в мислимих відносинах один до одного і людині. Світ речей для Хайдеггера - світ предметів ужитку (Zeuge) або інструментів. Їх спосіб існування - це буття для ... Земля є для фермера, який оре її, щоб виростити пшеницю. Це означає, однак, щось інше для геолога і щось ще для генерала або військового стратега. Те, що вона означає для кожного, визначається тією особливою формою, яку приймає фундаментальна зайнятість або зацікавленість, яка конституює його як людину. У своєму просуванні до реалізації власних можливостей як буття-в-світі, зайнятого "іншим", людина конституює мислиму або значиму систему об'єктів, яка в той же час є результат його просування і поле для реалізації його окремих проектів. Людина є буття-в-світі, зацікавлена речами як підручними засобами для реалізації його власних можливостей. Але не слід думати, що зацікавленість людини речами як предметами побуту або інструментами слід розуміти як виняток різноманітності перспектив або точок зору. Може здатися спочатку дивним чути, що, наприклад, бритва отримує своє значення або інтеллігибельного функцію завдяки людині, яка робить все наголосу на "практичному" інтересі (точці зору людини, для якого бритва - це інструмент для гоління) за винятком наукової точки зору, то є точки зору людини, яка цікавиться просто "об'єктивним" дослідженням фізичного складу речі, яку ми іменуємо бритвою. Однак у вченого також є мета, хоча вона і не збігається з метою людини, що бажає поголитися, і його перспектива чи погляд на об'єкт визначається його метою. Практична точка зору не володіє винятковим привілеєм. Також і точка зору вченого. Зайнятість може приймати різні форми і давати основу для різних, хоча і взаємодоповнюючі значущих систем.\nМожна також вказати, що Хайдеггер не говорить, що людське Я відповідально за буття всього відмінного від самого себе. Те, що створюється моєї зайнятістю, значущою системою або системами, які формує мій світ, не їсти сувора "тамность" іншого. Однак індивід приходить до відкриття самого себе як індивідуального суб'єкта тільки як буття-в-світі і буття у зв'язку з іншими людьми. Соціальна взаємозалежність, буття-з, також (тобто на додаток до зайнятості речами як інструментами) конститутивно для моєї екзистенції як людину. Людина є в світі як член "якогось людини" (das Man); і ця фундаментальна соціальна взаємозалежність показується в його участі в певних способах мислення (хтось думає) і відчування (хтось відчуває). Буття-в-світі є буття-с (Mitsein), і приватні перспективи виникають тільки на основі загального світу, констітуіруемого інтересом або зайнятістю, що є фундаментальною характеристикою людини як члена "якогось людини". "Мій" світ припускає "чийсь" світ. Людина - це істота, яка прагне до\nреалізації своїх можливостей не як ізольоване его, а як буття, яке необхідно взаємопов'язане з світом речей і світом людей.\nЗ цього випливає, що людина-ніхто не може повністю покинути безособову анонімну форму екзистенції, яка вкорінена в членстві в "якомусь людину". У той же час людина як потенційне буття не засуджений до одного способу реалізації себе,\nекзістірованія. Перед ним відриті дві головні дороги. Він може покірно погоджуватися зі своїм членством в "якомусь людину" до ступеня розчинення у свідомості натовпу, досягаючи впевненості за рахунок особистої відповідальності та резолютивної само-напрямки. Це є "несправжнього" екзистенція. Або він може, в деяких межах принаймні, прийняти особисту відповідальність за свою долю, вільно вибираючи свої власні можливості, і перш за все свою передпризначеність до смерті. Це є "справжня" екзистенція.\nПроте яким чином ці дві дороги відкриті людині? Щоб зрозуміти це, ми повинні усвідомити, що людина в світі є "покинутим" в світ. Він буття, яке "закинуто" у світ, кінцеве і покинуте, з якого він вибирається в реалізації своїх можливостей і, роблячи це, інтерпретує світ і форми його приватних проектів. І його кінцева можливість, яка анігілює всі інші, - це смерть. Людина є буття, яке трансцендірует самого себе в своєму русі до майбутнього, як буття, яке "закинуто" у світ і призначене до смерті. І ефективної тональністю смутного свідомості мінливості, кінцівки, занедбаності і призначеного до смерті, темне свідомість його фундаментальної ситуації є "страх". Однак людина може втекти від "страху", розчинивши себе в "якомусь людину" і своїх заняттях. Смерть тоді стає для нього тим, що трапляється з "кимось". Або він може мати відвагу витягти себе зі свідомості своєї безумовної кінцівки і вільно представити свою ситуацію як буття у світі. Зробити це означає вибрати справжню екзистенцію, живучи sub specie mortis, за умови, що людина в той же час бере на себе реалізацію можливостей, які тут і тепер відкриті для нього і які тільки він може виконати. Як ми бачили, чиста справжня екзистенція неможлива, оскільки людина завжди зберігає своє ставлення з "якоюсь людиною". Однак вона можлива з певними обмеженнями.\nТепер я повинен представити наступну ідею. За Хайдеггеру, фундаментальної структурою людини є Турбота (Sorge). І це включає три моменти, або елемента. По-перше, людський інтерес до того, чим він має бути. Existenz означає буття-перед-самим-собою, або само-проектування. І оскільки людина є Existenz, ми повинні сказати, що майбутність характеризує людину. Або скоріше людина у своєму само-проектуванні обгрунтовує майбуття. По-друге, людина також виявляє себе у світі як "покинутого". І людський інтерес до самого себе як "занедбаного" (другий конститутивний момент Турботи) обгрунтовує минуле. По-третє, людське буття-с (речами світу) і його пов'язаність з окремими заняттями в світі обгрунтовує справжнє. Турбота, отже, має три темпоральних моменту, первинним з яких є майбутнє. З того, що Турбота є фундаментальною структурою людини, випливає, що людина темпорален за своєю структурою. Моє буття є втечу з ніщо в ніщо, в якому, як приймаюче і прагне до моєї занедбаності в світ і моїм відносинам з миром, я конституює минуле і сьогодення, коли спрямовуюся до майбутнього.\nОтже, якщо загальну проблему Буття слід розглядати через аналіз буття людини і якщо буття людини відкривається як сутнісно темпоральної, хіба не будуть темпоральні форми горизонтом інтерпретації Буття? Цим питанням завершується перший том "Буття і часу". І ми все ще чекаємо другого тому. Тому зрозуміло, що увага спрямована скоріше на хандеггеровскій аналіз людини, ніж на його дослідження загальної онтологічної проблеми Буття, оскільки останнє приховано від нас.\nТі, хто на підставі першого тому "Буття і часу" інтерпретував філософію Хайдеггера в атеїстичному сенсі, не могли бути осоромлені за це. Дійсно, він не заперечує багатослівно існування Бога. Він, схоже, вважає, що поза самої людини і непроникного світу речей є тільки Ніщо. І той спосіб, яким він розглядає Буття, наводить на думку, що для нього Буття обов'язково звичайно і тимчасово. А якщо так, то існування позачасового Буття, що перевершує темпоральний порядок, виключається. Дійсно, ми не можемо осмислено підняти проблему Бога.\nОднак Хайдеггер енергійно протестував проти атеїстичної інтерпретації своєї філософії. Він зробив це, наприклад, у своєму листі про гуманізм. I ам йдеться, що екзистенційний аналіз людини ні стверджує, ні заперечує Бога. Все ж це не є индифферентизм. Проблема існування Бога не може бути піднята на тому рівні думки, до якого належить екзистенційний аналіз людини, вона може бути піднята тільки в плані "святого". Сучасна людина настільки розчинений у своїх мирських заняттях, що він не відкритий до плану "святого" і ідея Бога, традиційно розуміється, покинула його свідомість. Проте "смерть Бога" в сенсі втрати християнською ідеєю Бога своїх позицій в умах людей не означає, що більш немає Бога. Хайдеггер говорить нам, що його філософія чекає Бога, нового прояву Божественної\nного і що тут лежить проблема світу. Питання про те, чи формує час горизонт для осмислення Буття, не означає, що Буття необхідно тимчасово і звичайно.\nХайдегтер також звертає увагу на те, що, коли він називає людини буттям ~ в-світі, він не стверджує, що людина є поцюстороння буття в метафізичному і теологічному сенсах. І поняття "світ" не слід розуміти як позначає "цей світ" на противагу "іншого світу" або матеріальний світ на противагу духовному світу; сказати, що людина є буття-в-світі, означає, по Хайдеггеру, що людина відкрита Буттю. У пізніх роботах він представляє людини як "пастуха" або стражника Буття. Це людина, яка може підняти проблему Буття; і він може зробити це, так як він екзістітірует або виступає з фону Природи як відкритий Буттю. Ця відкритість може бути затемнена, і була затемнена, що не змінює того факту, що людина як людина потенційно відкритий таємниці Буття. І тільки коли він дійсно відкритий цю таємницю, він може правильно поставити проблему Бога.\nЧи є інтерпретація Хайдеггером своїх ранніх тверджень просто прикладом роз'яснення непорозумінь, конституює чи вона реінтепретацію або перехід на іншу точку зору - не цілком доречний тут питання.\nВелика трудність для вивчає філософію Хайдеггера, коли той намагається визначити її значення, особливо розмірковуючи про Бутті або Ніщо. У його пізніх роботах людина з'являється як екзистує, як стражник Буття. Однак чи слід інтерпретувати Буття як загальне поняття, вільний від всіх детермінацій, так що у своїй беззмістовності воно ніби провалюється в Ніщо, або Буття необхідно\nрозуміти в сенсі трансцендентного? Або це суміш того й іншого? Відповідь не здається мені ясним. І неясності філософії Хайдеггера, звичайно, є причиною того, що він завжди може наполягати на тому, що ніхто його не зрозумів. Деякі з його палких учнів дійсно заходять так далеко, що стверджують, ніби всяка критика Майстри виявляє нездатність зрозуміти його. Однак, якщо вони самі ясно розуміють його, то дуже шкода, що у них немає поблажливості до слабкості інших з нас і вони не хочуть відкрити нам секрет недвозначних понять. Або двозначність належить до сутності філософії Хайдеггера?\nЗвертаючись до Сартром, ми більше не перебуваємо в такій розгубленості. Вірно, що Сартр використовує дивні і темні терміни і обороти, запозичені почасти з\nнімецьких форм вираження; однак у той же час не становить великих труднощів створити спільний план його філософії. Незважаючи на його прагнення бути "глибоким", ясність француза чітко виявляє себе. І Сартр до того ж дав надзвичайно ясне і популярне пояснення своєї думки в лекції "Екзистенціалізм і гуманізм" для тих, хто відчуває себе не в змозі здолати таємниці "Буття і Ніщо", його головною філософською роботи.\nСартр є тим, для кого "Бог помер", тобто людиною, для якого Бог перемістився в область міфології разом з ельфами і феями. У його випадку немає розпливчастості, як у Хайдеггера; немає сумнівів щодо його атеїзму. Іноді, втім, він каже, що, якби Бог і існував, це нічого не\nзмінило б (щодо людської свободи і відповідальності, принаймні), а проте у своїй лекції про гуманізм він ясно проголошує, що "екзистенціалізм - це тільки спроба вивести всі наслідки з послідовної атеїстичної позиції". І, як ми побачимо, висновків, які він виводить з атеїзму, дуже важливі.\nЯ не збираюся, проте, справити враження, що Сартр просто стверджує атеїзм без великого шуму. Він доводить, що ідея Бога самосуперечності; не може бути Бога. Я хочу проілюструвати цю точку зору таким чином, щоб було пролито світло на філософську позицію Сартра в цілому. Я можу, однак, відзначити тільки кілька моментів. Кожен, хто хоче детально ознайомитися з сартровское аналізом Буття і свідомості повинен звіритися з "Буттям і Ніщо".\nТінь Декарта накриває французьку філософію. І тому не варто дивуватися тому, що Сартр починає з "суб'єктивності", з ідеї знання. Свідомість завжди є знання про щось. Дійсно, знання про моїй свідомості імпліцитно міститься у свідомості і супроводжує його. Але знання про моїй свідомості є знання про те, що я усвідомлюю щось. І це щось, об'єкт свідомості, відмінний від суб'єкта. Сказати, що свідомість - це завжди свідомість про щось, не означає того, що свідомість творить буття об'єкта: це означає, що свідомість за самою своєю природою передбачає об'єкт, який не може бути редукований до свідомості. І якщо свідомість завжди передбачає об'єкт, який сам по собі не зводимо до свідомості, немає сенсу починати з свідомості і намагатися довести існування об'єкта, який відмінний від свідомості, оскільки це вже дано в початковій точці. Слідувати Декарту, починаючи з свідомості, не зобов'язує нас слідувати йому в спробі довести існування зовнішнього світу.\nМи маємо, таким чином, свідомого суб'єкта, le pour-soi (буття-для-себе). Далі, всі об'єкти свідомості феноменальні в тому сенсі, що вони є даним свідомості. І ми не можемо, за Сартром, точно встановити, що лежить "позаду" видимості. Однак ми можемо досліджувати буття видимості або буття феномена. І якщо ми чинимо так, трансфеноменальное буття виявляється непрозорим, самототожності буттям. Видаляючи всі певні характеристики і всі ті значення, які пов'язані з людською інтерпретацією для людських цілей, ви залишаєтеся з буттям-в-собі, про який ми можемо сказати тільки, що воно є. Це 1'en-soi.\nМається, отже, два фундаментальних способу буття le pour-soi і 1'en-soi. Досліджуємо перший ближче. Як ми знаємо, свідомість є свідомість чого-небудь. Воно, отже, являє собою дистанцію від ... або заперечення чогось. Ця ідея дає нам ключ до природи свідомості. Свідомість є відділення від ..., і все ж те, що відокремлює pour-soi від en-soi є ніщо. Свідомість одержує буття через приховування ніщо. У бутті з'являється тріщина або злам, і ця тріщина або злам не можуть бути описані, оскільки вони є ніщо. Ніщо лежить в серці свідомості. Останнє, каже Сартр, приховує ніщо, яке відокремлює його від непрозорого, самототожного буття; людина може бути описаний як буття, через яке ніщо приходить у світ. Це не означає, що свідомість досягає відділення від en-soi і конституювання себе раз і назавжди; воно постійно реконстітуірует себе\nяк окрему форму щодо кожного приватного об'єкта. Свідомість завжди минуще; воно завжди залежить від en-soi. Водночас воно відокремлене від en-soi, хоча і відокремлює їх Ніщо.\nЯ повинен зізнатися, що мені абсолютно неясно то, що якщо йдеться, що свідомість відокремлює від en-soi ніщо, і говориться, що воно приховує це ніщо, то як свідомість передбачається виникають першим? Однак приймемо, що свідомість означає відділення від en-soi, для якого воно готівково. Ми повинні додати, що буття-для-себе відділяється не тільки від буття-в-собі в сенсі "зовнішнього" об'єкта в звичайному сенсі; воно також відокремлює себе від самого себе, констітуіруя власне минуле як буття-в-собі. Роблячи це, я проектую себе в майбутнє. Моїм самотрансцендірованіем і втечею в майбутнє я конституює минуле і сьогодення. Людський спосіб буття є тому темпоральних, або історичним. Темпораль-ність насправді коїться свідомістю. Це не означає, що немає сенсу говорити, наприклад, про всесвітньої історії. Проте світ як феномен приходить до буття через акт, в якому буття-для-себе відділяється від буття-в-собі, і саме світ як феномен має історію. Трансфеноменальное буття непрозоро, самототожності і нетемпорально.\nДалі, акт, яким буття-для-себе відокремлює себе від свого минулого, конституює людську свободу. Я не є просто моє минуле - навпроти, я відділяю себе від нього, хоча інтервал дорівнює ніщо. Отже, я не визначений своїм минулим, оскільки я відділений від нього. Я вільний. І я залишаюся вільним, вільно конституирующим свої можливості, поки смерть не перериває їх усі. (Сартр не приймає думку Хайдеггера, що моя смерть це теж одна з моїх можливостей. Це скоріше те, що анігілює всі можливості.) Смерть зводить мене до відбутися у-\nянію буття-в-собі, оскільки я стаю ідентичний свого минулого і залишаюся об'єктом для інших. Свобода тому може бути описана як людина, що відокремлює себе від свого минулого, "приховуючи власне ніщо". Моя сутність є те, що я зробив з себе, це я, розглянутий історично. У цьому сенсі екзистенція передує сутності. І проголошення цього висловлювання пов'язано з утвердженням свободи.\nСвідомість, отже, означає бути готівковим для когось як дистанційоване, і ця дистанція є ніщо. Ніщо присутній в серці свідомості, переслідуючи його, і свідомість завжди і постійно нестабільно і минуще. Буття-для-себе, однак, завжди прагне подолати цю нестабільність і брак, цей постійний втечу від себе як буття-в-собі, досягненням самототожності без припинення буття свідомим. Фундаментальне прагнення до самотрансценденції, до втечі в майбутнє, є прагнення до об'єднання буття-для-себе і буття-в-собі, до свідомості, самообосновивающемуся як свідоме буття-в-собі, і таким чином, до подолання його мінливості. Однак цей ідеальний проект приречений на крах. І в цьому сенсі людина є даремна пристрасть. Оскільки свідомість означає присутність для когось як дистанційованого від когось, тоді як буття-в-собі означає відсутність цієї тріщини або розриву, який сутностей для свідомості. Тому неможливо буттю-для-себе і буття-в-собі об'єднатися в одну самототожності буття.\nІдея такого для-себе-в-собі була б ідеєю Бога. Ідея Бога є ідея нескінченного, особистого Абсолюту, нескінченного для-себе-в-собі, ідея нескінченної, свідомої самототожності. Однак ця ідея самосуперечності. Свідомість виключає самототожності, і самототожності виключають свідомість. Це не просто означає, що Бог не існує: Його не може бути. Оскільки стверджувати існування Бога означає висловлювати самосуперечності думку. Не може бути Бога. І людина, що прагне до Божественності, приречений на крах.\nЗ одного боку, є буття-в-собі. Воно ні створено, ні необхідно - воно просто є, безпричинне, de trop. З іншого боку, є буття-для-себе, свідомість, яка необхідно звичайно і минуще. Однак я дам пояснення: для Сартра не існує необхідності доводити множинність свідомостей. У свідомості я з'являюся як "розглянутий", що є об'єктом для інших, для "людей" в невизначеному сенсі; і проблема існування інших є помилковою проблемою. Якщо, проте, хтось запитує, чому є множинність свідомостей, не може бути ніякої відповіді. Я та інші подібні безпричинного, de trop.\nОтже, вище я сказав, що Сартр виводить з атеїзму важливі висновки. Найважливішим із них є наступне: якщо Бога немає, то немає і загальнообов'язкового морального закону і набору абсолютно встановлених цінностей. Тому в своїй лекції з гуманізму він може сказати: "Достоєвський написав, що якщо Бог не існує, то все дозволено. Це вихідна точка екзистенціалізму". Людина є єдиним джерелом цінностей, і індивіду залишається творити чи вибирати власну шкалу цінностей, його власний ідеал. Однак це "залишається" не несе з собою щастя. Факт в тому, що людина не може уникнути свободи і не може уникнути дії в світі. Навіть якщо він вибирає самогубство, він все одно вибира-\nет і діє. І ці акти представляються мотивами. Однак той чоловік, хто робить мотив мотивом, хто надає йому цінність. І вибір окремих цінностей залежить від початкового проекту ідеалу. Індивід, просто тому, що він вільний, самотрансцендіру-ющий суб'єкт, не може не створювати первісний, вільно обраний ідеал, в світлі якого він визначає окремі цінності. Індивід, як я сказав, для Сартра єдине джерело цінностей, його свобода є їх основою.\nЛюдська свобода тому нічим не обмежена. Не існує даного загальнообов'язкового морального закону, відповідно до якого людина повинна діяти. Він є джерелом свого власного морального закону. Не існує абсолютних цінностей, які йому належало б реалізовувати в світі в конкретних діях. Він є джерелом тих цінностей, які він визнає. Можна сказати, що людська свобода обмежена, навіть якщо немає загальнообов'язкового морального закону. Оскільки вона обмежена його власним характером, його психофізіологічної конституцією і історичною ситуацією, в якій він знаходиться. Однак Сартр намагається зробити індивіда відповідальним навіть за його психофізіологічну конституцію і за історичну ситуацію, в якій він знаходиться і повинен діяти. Бо, визначаючи своє минуле, людина стверджується і робить себе відповідальним за себе самого як буття-в-собі. Людина створює свою ситуацію, намічаючи свої цілі. "Занадто висока" гора чи ні, залежить, наприклад, від того, чи хочу я дістатися до місця, звідки відкривається мальовничий вид, з мінімумом труднощів чи готовий підкорювати важку вершину. Подібно, моя історична ситуація є те, що\nвона є для мене, і те, що вона є для мене, залежить, зрештою, від того, які цілі я перед собою ставлю. І оскільки я вибираю свій ідеал чи кінець вільно, від мене залежить, яка моя історична ситуація. Вибираючи свій ідеал або мета, я вибираю і стверджую мою історичну ситуацію. Моя свобода тому необмежена. Навряд чи можна говорити, що вона обмежена смертю, оскільки смерть просто знищує буття-для-себе.\nВеликою трудністю в такій інтерпретації свободи є те, що слово "вільний" вживається в такому широкому сенсі, що ризикує стати порожнім. Якщо, наприклад, ми збираємося іменувати і рефлекторні та розумові акти вільними, то слово "вільний" втрачає ясне значення. Сартр дійсно дає привід до деяких відмінностей. Наприклад, в процесі написання цих лекцій я здійснюю безліч актів, таких, як різноманітні рухи пальців по клавішах друкарської машинки. Ці акти є вільними в тому сенсі, що я не зобов'язаний\nздійснювати і можу не здійснювати їх. Однак вони здійснюються з точки зору мети, хоча я можу здійснювати їх в інші моменти, а не в ті, в які я це актуально виробляю, без будь-якої зміни щодо залученої мети, я не можу не виробляти їх зовсім, не вибравши іншу мету, відмінну від тієї, якою я актуально дотримуюся. Це, здається, дозволяє зробити якесь різницю між актами, в усякому разі з психологічної точки зору. Припустимо, що рішення прочитати цю лекцію було актом думки. З цього не випливає, що всі окремі акти, залучені в процес створення лекції, є результатом якого-небудь свідомого роздуми. Однак вони є вільними актами в тому\nсенсі, що я не примушений виробляти їх. Я навіть не примушений робити їх мотивом написання і прочитання цієї лекції. Оскільки це я, хто робить цей можливий мотив актуальним і ефективним, і я можу поміняти свою мету. У цьому випадку я повинен припинити здійснювати приватні акти, залучені в процес написання лекції. Звичайно, мета написання і прочитання цієї лекції визначається мною як мета в рамках припущеного набору цінностей. І Сартр говорить так, як якби був первинний або вихідний вільний проект ідеалу або цілі, по якій я творю мій "світ" і мої цінності і в світлі якого можуть бути інтерпретовані всі мої приватні вибори. У нас може виникнути спокуса думати, що в його очах є первинний вільний вибір дуже загального вигляду, який раз і назавжди встановлює всі приватні вибори. Однак це здається мені неправильним тлумаченням. Бо точно так само, як я можу поміняти приватну мету, я можу поміняти і спільну мету або ідеал, через проекцію якого я конституює моє минуле, і мою історичну ситуацію, і мою шкалу цінностей. Дійсно, зміна цього роду означало б "тотальну зміну", це означало б стати "іншою людиною". Однак, хоча таке фундаментальне застосування волі може бути рідкісним, воно, принаймні, можливо. Отже, за Сартром, я ніколи не визначений. Він ясно говорить про те, що людина не може бути іноді вільний, а іноді ні; людина або повністю і завжди вільний, або ніколи не вільна. У деяких актах я усвідомлюю "ніщо", яке відокремлює мій вибір від моєї "сутності", тоді в разі інших актів я не усвідомлюю цього "ніщо". Ці останні є те, що ми називаємо нерефлектівного, або немислітельнимі, актами. Однак вони тим не менш вільні. Залишається істинним, що для Сартра свобода необмежена.\nАфективної тональністю цієї необмеженої свободи, або скоріше схоплювання, чи свідомості цієї свободи є страх. Цей страх слід відрізняти від "острах". Боязнь спрямована до чого відмінному від Я. Наприклад, людина на вузькій стежці над прірвою може побоюватися падаючого каменю. Однак, якщо він боїться самого себе, можливості того, що він кинеться в прірву, - це є страх. Людина знає, що те, що він вирішує зараз, не визначає майбутнє, оскільки між минулим і майбутнім вторгається "ніщо". У страху людина усвідомлює свою свободу. У нерефлектівного актах, як ми бачили, людина не усвідомлює це "ніщо", яке характеризує свободу, і тому такі акти здійснюються без страху. Однак страх супроводжує сприйняття цього "ніщо", яке відокремлює мою сутність від мого вибору; і тому в страху мені стає відомо про мою свободу.\nЯ можу спробувати втекти від цього страху, який має певну схожість із запамороченням, яке охоплює людину на краю прірви, спробувавши приховати цю свободу від себе самого. Тобто я можу спробувати заховати від себе "ніщо", яке відокремлює мою сутність від мого вибору. Я можу, наприклад, віднести мій вибір до моєї сутності, до мого психофизиологическому складом або до впливу соціального оточення або до божественного приречення. Тоді я перебуваю в стані самообману (mauvaise foi). Слід відрізняти самообман від брехні. Брехати - означає говорити те, що, як знаєш або віриш, є помилковим; хтось намагається провести швидше інших, ніж самого себе. Однак у самообманом людина намагається приховати правду від самого себе. Можливість самообману присутній завжди; вона є частиною свідомості. Детермінізм у всіх його формах є одним з потрапили під це завжди існуюче спокусу.\nЗі сказаного випливає, що філософ не може вказувати людині, як їй слід діяти, якщо під цим мається на увазі віднесення окремої дії до загальнообов'язкового моральному закону або набору абсолютних цінностей.\nБо не існує загальнообов'язкового морального закону і набору абсолютних цінностей. Індивід не може вислизнути від повної відповідальності за вибір, вона залишається на його плечах. Він може уникнути цієї відповідальності, піддавшись самообману; проте тоді він сам вибирає цей самообман. Все, що може зробити філософ, і насправді все, що одна людина може зробити для іншого, - це висвітлити можливості дії і значення свободи з точки зору забезпечення справжнього вибору або самопожертви по контрасту з прийняттям рішень під впливом тиску соціального конформізму.\nНеобхідно випливає, що кожна людина творить свої власні цінності і свій власний моральний закон. Він повністю відповідальна, та він не може знайти виправдання своїм вибором зовні. Оскільки немає Бога, немає трансцендентних цінностей і немає загальнообов'язкового морального закону. Людина, зрозуміло, може здійснювати свій приватний вибір як член "якогось людини" і намагатися перекласти відповідальність на суспільство. Однак він просто маскує від самого себе той факт, що він вибрав цей спосіб дії. Індивід як вільний суб'єкт сущностно ізольований і самотній. І в цій ізоляції та самотності він творить свій світ і свої цінності.\nДійсно, Сартр робить акцент на індивідуальному самоті і ізоляції своїм екзистенціальним аналізом феномена любові. Коли два людей люблять одне одного, кожен бажає володіти свободою іншого, володіти іншим не просто як об'єктом, а як буттям-для-себе. Оскільки саме свобода іншого відокремлює його або її від коханого. Однак наприкінці виявляється, що все, чим володіють, - це тіло іншого, другий як об'єкт. І фізичне володіння іншим як об'єктом зовсім не володіння іншим як свободою, як суб'єктивністю, тобто мета, яка залишається поза досяжністю. Процес, яким люблячий прагне досягти своєї мети, є самокрушеніе. І виникає питання, чи не становить нам філософія Сартра атомістичний і, насправді, хаотичний індивідуалізм. Неважко зрозуміти марксистську критику сартровской філософії як останнього конвульсійного зусилля відчуженого індивіда у вмираючому буржуазному світі.\nЩоб уникнути будь-якого можливого нерозуміння, мені варто пояснити, ймовірно, що у мене немає наміру припускати, що сам Сартр як людина позбавлена почуття соціальної відповідальності і що він прямо може бути викритий в езопової ізоляції. Як добре відомо, він брав участь в русі Опору і дотримувався певних соціальних і політичних ідей. Питання не в поведінці Сартра, а в характері його філософії, представленої в його роботах в "академічних" термінах.\nПитання про те, чи є філософія Сартра філософією атомістичного індивідуалізму, не так легкий для відповіді, як це уявляється. Потрібно аналіз терміну "атомістичний індивідуалізм". І можливо, результат цього аналізу зробить непотрібними всі\nподальше питання. Одного разу я, пам'ятається, читав в Оксфорді доповідь під назвою "Чи є екзистенціалізм філософією декадансу?". Після доповіді один із присутніх зауважив в дісскуссіі, що він розчарований тим, що почув. Він очікував різкою атаки на екзистенціалізм з позиції середньовічного філософа. Замість того він почув аналіз термінів "екзистенціалізм" і "декаданс". Однак від його уваги, як здається, сховалося те, що не можна з користю обговорити це питання без аналізу значення залучених термінів і що сам процес аналізу може вплинути на задається питання.\nЯкщо "атомістичний індивідуалізм" розуміється як твердження, що вільні дії людини - це тільки його вільні дії і нічиї інші, то тоді Сартр, звичайно, "атомістичний індивідуаліст". Однак такий і будь-який інший, хто стверджує людську свободу. І в житті кожної людини може трапитися момент переживання виключної міри самотності та ізоляції в момент вибору. Сартр в "Республіці Тиші" накидав примітну картину такого випадку, стосовно ситуації полоненого члена руху Опору, який знаходиться наодинці зі своїми мучителями.\nЯкщо, проте, питаючи, є філософія Сартра атомістичним\nіндивідуалізмом, ми маємо на увазі, чи рекомендує він втеча від всіх зобов'язань перед світом, слід відповісти, що ні. Він рекомендує протилежне. Більше того, він не рекомендує вибирати цінності без будь-якої відсилання до суспільства. Швидше він намагається показати, що у разі вибору цінностей жахлива відповідальність лягає на плечі людини. Якщо людина вибирає, наприклад, комунізм і присвячує себе комуністичним переконанням, він ідеально легітимізує такий вибір і для інших. Бо, дотримуючись комунізму, він заявляє, що і всі повинні бути на комуністичній стороні.\nЯкщо під "атомістичним індивідуалізмом" ми маємо на увазі доктрину, що не існує загальнообов'язкового морального закону і цінностей, що не створюваних індивідуальним вибором, то філософія Сартра безумовно є атомістичним індивідуалізмом. Більше того, мені здається, що подання про вибір і легітимації ідеально для всіх людей і жодним чином не применшує індивідуалізму, прихованого в системі. Бо якщо вибір з почуттям соціальної відповідальності є цінність, то індивід створює цю цінність, як випливає з передумов Сартра. Якщо хтось не розглядає це як цінність і робить довільний вибір без будь-якого почуття соціальної відповідальності, то я можу не схвалювати його з позиції тих цінностей, які вибрав я, а проте, якщо я послідовник Сартра, я повинен визнати, що за великим рахунком цінності будь-якого іншого людини так само хороші, як і мої. Можна заперечити, що мені не тільки немає потреби визнавати це, але я і не можу це зробити. Бо я вже вибрав власний набір цінностей, і я не можу не судити цінності інших людей з позиції своїх власних. Однак чи можливо, або неможливо прийняти точку зору філософії Сартра. І якщо можливо прийняти його метафізичну точку зору, то можливо прийняти і те, що за великим рахунком ні один набір цінностей не є істотно перевершує всі інші. І якщо я дійсно приймаю метафізичну точку зору Сартра, то мені здається, що я повинен прийняти це. І якщо я приймаю це, ніякі посилання на ідеально підходящі легітимації для всіх людей не зможуть\nзмінити фундаментальний індивідуалізм теорії. Хтось, можливо, схильний говорити, що сартровская точка зору вірна. Однак це зауваження буде недоречно. Зараз я не обговорюю, чи є метаетіке Сартра істинною або помилковою; мене цікавить, що це таке. І хоча я, звичайно, дуже далекий від того, щоб бути марксистом, я вважаю, що марксистське опис її в термінах атомістичного індивідуалізму дуже відповідає дійсності.\nНа закінчення мені хотілося б додати, що філософські роботи Сартра містять довгі феноменологічні аналізи, які виявляють велику віртуозність і розум. Його талант як романіста і драматурга, звичайно, не повинен спричинити недооцінку його як філософа чи думка, що він дилетант. Він жодним чином не є дилетантом. Ми не можемо розглядати його в термінах екзистенціалістських кафе. Однак можна володіти великим талантом і все ж представити найбільш неадекватну картину людського існування і людського досвіду.\nУ мене вже був випадок відзначити сартровское опис людини як марною пристрасті. Я також згадував його погляд, що Буття є безпричинне, de trop. Досвід Рокантена щодо такого характеру Буття в муніципальному саду Бувіля в\n"Нудота" добре відомий. Можна сказати, отже, що для Сартра світ і людське існування "абсурдні". Однак він не занурюється глибоко в цю тему. Філософом абсурду є скоріше Альбер Камю, який, подібно до Сартром, є обдарованим\nроманістом і драматургом. Відомо, що Камю нехтує визначенням "екзистенціаліст" і вважає, що філософ типу Ясперса - це ескапістом. Однак він представляється мені належить до деякого загального напрямку думки, до якого належить Сартр, і що говорять для людей, які знаходяться в схожій духовної ситуації з тими, для кого в першу чергу призначено послання Сартра.\nУ своїй п'єсі "Le malentendu" Камю вкладає в уста матері наступні слова: "Однак цей світ сам по собі не розумний, і я можу сказати так, я, яка спробувала світ від творіння до руйнування". Світ нерозумний, і в ньому не можна знайти жодного значення. Людський розум природно приречений шукати ясності про значення світу, людського життя та історії зокрема; проте він не може знайти жодного значення ні в світі поза людиною, ні в самій людського життя. І через сприйняття цього факту виникає почуття абсурду. "Я сказав, що світ був абсурдний, проте я поквапився. Цей світ сам по собі нерозумний, можна сказати про нього. Однак абсурд - протистояння цього ірраціонального світу відчайдушному прагненню до ясності, заклик якого віддається в глибинах людини ... Абсурдність виникає з цього протистояння людського призову ірраціонального мовчанню світу ... Ірраціональне: людська ностальгія і абсурд, який виникає з їхньої зустрічі обличчям до обличчя, є трьома персонажами драми "(" Міф про Сізіфа ").\nПочуття абсурду може виникнути різними способами: від сприйняття "нелюдяності" або байдужості природи до реалізації тимчасовості людини або смерті, яка відкриває марність людського існування, або від бесмисленно щоденного життя і її рутини. "Підйом, трамвай, 4:00 в офісі або на заводі, обід, трамвай, 4 години роботи, вечеря, сон і понеділок, вівторок, середу, четвер, п'ятницю і суботу - в одному і тому ж ритмі ми слідуємо цією дорогою легко майже завжди . В один прекрасний день, однак, виникає питання "Навіщо?" ("Міф про Сізіфа"). Але почуття абсурду не є те ж саме, що поняття чи впевненість в абсурді, хоча вона є його основою: переконаність у абсурді належить до сфери чистого свідомості. Більш того, це свідомість сутнісно для існування абсурду. Однак знищіть один з термінів, і абсурд буде знищений. Тому абсурд, як і всі, смертна. Тільки через людину абсурд з'являється і не може існувати поза його: світ сам по собі не абсурдний, а просто ірраціональний. Але, залишаючи технічні вирази, можна сказати, що для Камю світ і людське життя абсурдні. Або, принаймні, здаються абсурдними, оскільки чітко усвідомлюється їх ірраціональний і позбавлений значення характер.\nТакий погляд, природно, неприйнятний для людини. У п'єсі Камю "Калігула" Херея стверджує, що він заперечує той світ, як Калігула бачить його, і що імператор повинен "зникнути", "тому що я хочу жити і бути щасливим. Я вірю, що ніхто не може ні жити ні бути щасливим , якщо доводить абсурд до всіх його висновків "; далі:" втратити життя - це небагато, у мене є мужність зробити це, якщо буде необхідно, однак бачити, як зникає значення цьому житті, бачити, як зникає наше розуміння сущого, ось що нестерпно . Ніхто не може жити без сенсу ". Мислителі, яких Камю називає екзистенційними філософами, намагаються уникнути цього за допомогою "стрибка". К'єркегор, наприклад, робить "стрибок" віри, його думка воспаряет над світом і чоловіча-\nскоі життям, як вони дані в сприйнятті, до утвердження Бога, до якого не веде розум. Ясперс робить "стрибок" до трансцендентного, деякому розпливчастого\nтрансцендентному, проте все ж трансцендентному. Шестов робить "стрибок" до Бога, який вище розуміння. Насправді для всіх екзистенціальних мислителів "розум" є просто інструмент "думки" і думка людини є насамперед його туга, його сердечне потяг. Розум заперечує самого себе, коли він здійснює стрибок; він поступається місце бажаному мисленню. Прагнення уникнути абсурду виводить цих мислителів за межі розуму, тоді як насправді немає нічого поза розуму. Світ 1'esprit absurde (абсурдного розуму) - це світ без Бога і світ, в якому немає абсолютних об'єктивних цінностей. Все ж саме в такому світі, за Камю, повинні жити люди, принаймні ті, у кого є мужність зробити це. І переконаність людини в абсурдності світу повинна керувати його поведінкою. Тому Камю піднімає питання про самогубство. Однак він робить це тільки для того, щоб заперечувати самогубство як рішення. Він заперечує його не тому, що воно імморально, але тому, що воно означає капітуляцію перед абсурдністю, здачу їй світу і людського життя. Однак абсурд не має значення, поки людина тримає себе поза ним і бореться з ним: якщо хтось повністю занурюється в нього, як у випадку самогубства, то його буття перестає бути абсурдним. Правильна поведінка людини, котра усвідомлює абсурд, полягає в житті в абсурді, у повстанні проти нього, без здійснення самогубства або, з іншого боку, ірраціонального стрибка. Ця боротьба робить життя гідним того, щоб жити. І витримана протягом усього життя, вона видає своє\nвелич: "видовище людської гордості не може зрівнятися ні з чим". "Цей світ позбавлений значення, - говорить Калігула, - і той, хто усвідомлює цей факт, отримує свободу". L'homme absurde (тобто людина, яка ясно усвідомлює абсурд і живе в манері, сумісної з цією свідомістю) заперечує всі окремі розради і надії, його розум просвічений, і його воля - це його власна воля.\nОднак яку життя веде "людина абсурду"? Очевидно, не можна запропонувати щось, що він повинен робити, в сенсі моральних зобов'язань. Оскільки в позбавленому значення світі все дозволено. Однак це не означає, що заохочується злочин. "Те, що всі дозволено, не означає, що все заборонено. Абсурд просто робить наслідки цих дій еквівалентними. Він не заохочує злочин; це було б по-дитячому, а проте він показує марність докорів сумління. Точно так само, оскільки всі досліди байдужі, то один борг нічим не кращий за інший. Можна бути добродійним за примхою "(" Міф про Сізіфа "). У своєму романі "Чума" Камю піднімає питання, чи може бути святим атеїст. Деякі дії дійсно аналогічні для 1'esprit absurde і в цьому сенсі вони "заборонені", проте не існує моральних зобов'язань. Людина абсурду, отже, вільний від моральних зобов'язань; проте у нього є його власна етика, швидше кількісна, ніж якісна. Значимо лише жити найбільш повним життям. Боєць, який, усвідомлюючи безглуздість історії, вибирає участь у відповідній історичній ситуації (б'ючись, наприклад, в Опорі), художник, який усвідомлює, що і він сам, і його творіння неминуче приречені на смерть, проте все ж надає вираження своїм інтуїціям світу; все\nці типи - це люди абсурду. Людина, наприклад, бере участь в русі опору тирану, знаючи або вірячи, що його справа програна і що в будь-якому випадку один раз історія зведе і той і інший результат до одного і того ж, до ніщо, живе в абсурді, однак у той же час бореться з ним і з його долею, проголошує свою свободу, додаючи велич життя. Дійсно, завоювання - це не питання географії; воно складається в боротьбі і жертві без майбутнього. Етика Камю тому не просто рекомендація слідувати Горацианскую "Carpe diem". Немає причини, по якій, слід віддавати перевагу епікурейство Горацианскую типу, хоча епікурейство, зрозуміло, не виключено, як можливість. Абсурд покликаний скоріше для того, щоб жертвувати собою в даній історичній ситуації, за умови усвідомлення граничного рівності всіх вчинків, ніж у нехтуванні наскільки можливо будь-яким самопожертвою.\nМені здається ясним, що і Сартр і Камю говорять про людину і для людини, яка втратила або ніколи не мав віри в Бога і який у той же час не в змозі\nзадовольнитися тим зручним поданням, що атеїзм не робить різниці між людським існуванням і його проблемами. Вони обидва намагаються показати наслідки атеїзму, як вони їх бачать, і пояснити одинокому і відчуженому індивіду ситуацію, в якій він знаходиться. Що, однак, слід зробити? Як випливає жити людині в світі, де немає заздалегідь заданого значення? Як він може надати якесь значення своєму житті? І Сартр і Камю проповідують етику самопожертви, залученості.\nХоча обидва учасника демонструють дуже реалістичне мислення і погляд на речі, мислення, яке, безсумнівно, є однією з прикмет нашого часу, зовсім не означає, що хтось із них дає адекватне теоретичне обгрунтування цього способу мислення і погляду. Дійсно, Сартр намагається зробити це. Однак Камю, як мені здається, починає з твердження, що світ "ірраціональний". І за аргументами Сартра на користь атеїзму можна розрізнити початковий вибір. Можна сказати, звичайно, що теїзм авторів типу К'єркегора і Ясперса також, зрештою, заснований на вірі. Можна навіть сказати, що якесь рішення взагалі залежить тільки від віри. Однак також може виявитися, що виняткове місце вибору є однією з основних слабостей екзистенціалістські філософії. Це питання відноситься скоріше до наступної і заключної лекції.\nІнформація, релевантна "атеїстичну Екзистенціалізм"\nОсобливості людського існування стали предметом дослідження екзистенціалізму (філософія існування). Екзистенціалізм представлений в XX в. іменами М. Хайдеггера, Ж.-П. Сартра, А. Камю, К. Ясперса, Г. Марселя та ін Особливість людського буття, на думку М. Хайдеггера, полягає в тому, що воно єдине буття, здатне «вопрошать» про самого себе і буття взагалі, якось « встановлювати »


Дитсадок у селі поблизу Луцька планують здати до 1 вересня - Волинь Online\n19:13, 04 Серпня 2020\nДитсадок у селі поблизу Луцька планують здати до 1 вересня\nБудівництво дитячого садка у селі Дачне Ківерцівського району на фінішній прямій. Завершити усі будівельні роботи та здати дошкільний заклад в експлуатацію планують до 1 вересня цього року.\nВарто наголосити, що дошкільний навчальний заклад входить в перелік об’єктів, що будуються на Волині в рамках програми Президента України «Велике будівництво». Загальна кошторисна вартість будівництва дитсадка становить 31 мільйон 320 тисяч гривень. Обсяг фінансування у 2020 році становить 22 мільйони гривень.\nНаразі там тривають зовнішні та внутрішні оздоблювальні роботи. Уже облаштовані харчоблок та санвузли, встановлена уся сантехніка. Триває облаштування дитячих майданчиків на вулиці.\nБудівництва нового дитячого садка чекали усі мешканці населеного пункту, а особливо батьки, які були змушені возити діток до дитячих садочків обласного центру чи навколишніх сіл. Завдяки програмі Президента України, дітлахи матимуть змогу відвідувати дошкільний навчальний заклад європейського зразка.\nДо слова, згідно з картою проекту у 2020-го році в рамках програми «Велике будівництво» у Волинській області сконцентрували увагу на будівництві 7-ми шкіл, 3-ох дитсадків, 2-х шкільних спортзалів, 7-ми приймальних відділень лікарень та оновленні 82-х кілометрів місцевих доріг.\nбудівництво дитсадка Дачне\nОдна відповідь до “Дитсадок у селі поблизу Луцька планують здати до 1 вересня”\n05.08.2020 о 22:07\nЧудова новина! Ще трохи фінальних робіт і з 1 вересня батьки завдяки Великому будівництву матимуть куди відправити дітей!\n12:34«Приємний рекорд»: в Україні за добу від COVID-19 одужали понад дві тисячі пацієнтів\n12:05У виконкомі затвердили перелік зупинок громадського транспорту на території Прилуцького округу\n11:36У Луцьку встановлять новий пам’ятник з ініціативи владики Михаїла\n11:07Від COVID-19 за добу на Волині одужала 41 особа


УКРАЇНА В РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ 1939-1945 РР. - УКРАЇНА В РАДЯНСЬКИЙ ЧАС - Історія України - Основні дати, події, коментарі - 2008\nТЕМА 17. УКРАЇНА В РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ 1939-1945 РР.\nПочаток Другої світової війни. Німецькі війська напали на Польщу, Англія і Франція, зв’язані з Польщею договорами про взаємодопомогу, оголосили війну Німеччині.\nПохід Червоної армії в Західну Україну. Згідно з таємним протоколом договору Молотова-Ріббентропа війська Київського та Білоруського військових округів перейшли р. Збруч, польсько-радянський кордон. Практично не зустрічаючи опору, 22 вересня війська Червоної армії ввійшли у Львів, а невдовзі взяли під свій контроль всю територію, Західної України як було передбачену угодою.\nДоговір між СРСР і Німеччиною про дружбу і кордони, який викреслив Польську державу з карти Європи. Кордони СРСР посунулися на захід на 250-350 км.\n26-27 вересеня 1939 р.\nНародні збори Західної України у Львові проголосили встановлення радянської влади на території Західної України та Декларацію про входження до складу УРСР.\nV Позачергова сесія Верховної Ради СРСР прийняла закон про включення Західної України до складу СРСР і УРСР відповідно. У складі України бело утворено 6 нових областей: Львівська, Станіславівська (нині Івано-Франківська), Дрогобицька, Тернопільська, Волинська і Рівненська. Їх сукупна територія складала 86 тис. кв.км., населення – близько 8 млн. чоловік.\nОсінь 1939 - весна 1941 р.\n«Радянізація» західноукраїнських земель. В цілому зміни, що відбувалися в Західній Україні мали суперечливий характер. З одного боку:\n1) проведено експропріацію маєтків польських землевласників;\n2) здійснено земельну реформу (конфісковано землеволодіння поміщиків, монастирів і держ. чиновників). Земля передавалась земельним комітетам, яким належало поділити її серед безземельних і малоземельних селян;\n3) націоналізація промисловості, торгівлі і банків;\n4) введено 8-годинний робочий день;\n5) зменшено безробіття;\n6) українізовано держустанови і судочинство;\n7) значне розширення мережі українських шкіл, відкриття українських вищих учбових закладів, ліквідація неписьменності, розширення мережі культосвітніх закладів;\n8) поліпшення медичного обслуговування тощо.\nАле на жаль ці позитивні зміни затьмарились репресивним свавіллям сталінської адміністративно-командної системи, тоталітарними методами, які ламали віками сформований уклад життя:\n1) заборона всіх українських політичних партій, закрито Просвіту, ліквідовано НТШ;\n2) насильницька націоналізація навіть дрібних підприємств; знищення розгалуженої мережі кооперативів та споживчих товариств;\n3) «розкуркулення» заможних селян;\n4) призначення на керівні посади вихідців із Східної України і Росії, які слабо орієнтувалися в місцевих умовах і мали недостатню фахову підготовку;\n5) тотальні репресії проти національно свідомої частини західноукраїнського населення;\n6) масові депортації населення. За 1939-1940 рр. було вивезено близько 10% населення краю;\n7) репресії проти греко-католицької церкви тощо.\n28 - 30 червня 1940 р.\nПриєднання до СРСР і УРСР Бессарабії і Північної Буковини. СРСР направив румунському урядові ультиматум з вимогою протягом 4-х днів, звільнити територію Бессарабії та Північної Буковини, що і було виконано. До 30 червня Червона армія зайняла ці території і вийшла на новий кордон з Румунією.\nVII сесія Верховної Ради СРСР ухвалила закон про включення до складу УРСР (СРСР) заселених переважно українцями Північної Буковини, Хотинський, Акерманський та Ізмаїльський повіти Бессарабії. У складі України з’явилася нова Чернівецька область. Населення України збільшилося до 41,7 млн. чол., а її територія розширювалася до 565 тис. кв. км.\nНапад фашистської Німеччини на СРСР. Початок Великої Вітчизняної війни.\n22-23 червня 1941 р.\nНайбільша танкова битва початкового періоду війни в районі Луцьк-Броди-Рівне. Контрнаступ восьми механізованих корпусів Червоної армії, дав можливість відвести війська Південно-Західного фронту до Києва, але вони фактично залишилися без танків.\nСтворення Державного комітету оборони (ДКО), який зосередив всю повноту влади в СРСР. Очолив його Й.Сталін.\nУ Львові відбувся «Акт проголошення відновлення Української держави». Cкликані, після вступу до Львова, керівниками ОУН(б) Національні збори ухвалили вищеназваний акт. Було сформовано уряд (Українське державне правління) на чолі з прем’єром Ярославом Стецьком. Однак Німеччина відмовилась підтримати проголошення української держави і 9 липня уряд було розпущено, а членів уряду було заарештовано, в тому числі Я.Стецька і С.Бандеру. Всього ж гітлерівці заарештували близько 300 членів ОУН.\nПостанова ЦК КП(б)У «Про створення партизанських загонів», якою передбачалося створення широкого партизанського антифашистського руху на окупованих ворогом територіях. Однак на першому етапі ці заходи носили декларативний характер, були орієнтовані на досвід громадянської війни і не враховували специфіки обстановки. Цією ж постановою розпочалася евакуація промислових та с/г об’єктів, населення України в глибокий тил – в Росію, Казахстан. Було вивезено 550 великих заводів і близько 3,5млн. населення.\n11 липня – 19 вересня\nОборона м. Києва. У липні 1941р. Червоній армії вдалося зупинити наступ німецьких військ поблизу Києва. Але в кінці серпня танкові армії фашистів форсували Дніпро і оточили війська Південно-Західного фронту. Й.Сталін категорично заборонив залишати Київ і відвести війська за Дніпро, що і спричинило трагедію оточення. Тільки 17 вересня Ставка дала згоду на відступ, але було пізно. В оточенні загинуло багато тисяч солдат і офіцерів, загинув і командувач Південно-Західного фронту генерал Кирпонос, а близько 660 тис.чол. потрапили в полон.\nОборона Одеси. 73 доби тривала героїчна оборона Одеси. За цей час війська Приморської армії (командувач генерал І.Петров) затримали значні сили противника (18 дивізій). Тільки після того, як німці перекинули на цей фронт нові дивізії, радянські війська залишили Одесу і відступили до Криму.\nСтворення на окупованих українських землях рейхскомісаріату «Україна» у складі 12 областей (Волинь, Полісся, Правобережжя, а також Полтавська і Запорізька області) з центром у м.Рівне. Його очолив Еріх Кох. На українських землях фашисти ліквідували найменші ознаки державності і насамперед територіальну цілісність, розділивши Україну на кілька окремих частин з відмінним окупаційним режимом. Так Львівська, Станіславівська, Тернопільська та Дрогобицька області були виділені гітлерівцями в «дистрикт Галичина», що адміністративно підпорядковувався Краківському генерал-губернаторству, на чолі з І.Франком. Чернігівщина, Сумщина, Харківщина, Крим і Донбас як прифронтові області підпорядковувалися безпосередньо фронтовому військовому командуванню. Українське Закарпаття було окуповане фашистською Угорщиною, союзником Німеччини, Буковина та Південна Україна між р. Дністер і р. Південний Буг з центром в Одесі були включені до складу Румунії під назвою «Трансністрія».\nПочаток масових розстрілів у Києві в Бабиному Яру, мирних жителів різних національностей, серед яких понад 33тис. були євреями. В Україні було створено 180 концтаборів та 50 гетто. Всього в Україні за час окупації було вбито й замучено 3,9 млн. цивільного населення та понад 1,3млн. військовополонених.\n30 жовтня 1941 р. - 4 липня 1942 р.\nОборона Севастополя. У результаті наступу гітлерівських військ у Криму Червона армія змушена була залишити Кримський півострів, лише Севастополь був під її контролем. Героїчна оборона Севастополя тривала 250 днів. За цей час було знищено багато солдат і військової техніки фашистів.\nПочаток примусового вивезення українського населення на роботу до Німеччини. Всього за роки окупації було вивезено з України 2,3млн. чол.\nПісля поразки німецьких військ під Москвою, радянські війська здійснили малопідготовлений наступ під Харковом. Втрати Червоної армії становили 240 тис.чол. Після цієї катастрофічної поразки стратегічна ініціатива знову перейшла до німців.\nСтворено центральний штаб партизанського руху (ЦШПР), а 20 червня 1942 р. – створено Український штаб партизанського руху (УШПР), який очолив Т. Строкач.\n28 червня – 24 липня 1942 р.\nНаступ німецьких військ у Донбасі, внаслідок якого вся територія України опинилася під окупацією. Останній населений пункт України, який захопили німці – 22 липня 1942 р. м. Свердловськ Луганської області.\nСталінградська битва, яка поклала початок корінного перелому у Великій Вітчизняній війні. Стратегічна ініціатива перейшла до червоної армії.\nСтворення УПА. Перші повстанські загони ОУН(б) утворились на Волині і Поліссі влітку 1942 р., а військові загони «Поліської Січі» під проводом Тараса Бульби-Боровця, вели бойові дії проти радянських партизан ще восени 1941 р. Офіційною датою народження УПА стало 14 жовтня 1942 р. Вона запроваджена пізніше Українською Головною Визвольною Радою, приурочена до дня покровительки Війська Запорізького Покрови Святої Богородиці. Влітку 1943 р. чисельність УПА зросла до 20 тис., що дало можливість перейти до активних форм боротьби з окупантами. Восени 1943 р. створено Головну Команду і Головний військовий штаб. Командуючим УПА став генерал-хорунжий Роман Шухевич (Тарас Чупринка).\nПочаток визволення України. Внаслідок Сталінградської наступальної операції радянські війська звільнили перший населений пункт України – село Півдівка Ьіловського району Луганської області.\nФормування дивізії СС «Галичина» з українців Генерал-губернаторства. Зголосилося близько 60 тис. добровольців.\nРейд партизанського з’єднання С. Ковпака з Путивля до Карпат. Мета – розгорнути партизанську боротьбу в районах, де радянський партизанський рух був слабкий, поруйнувати залізничні комунікації, знищити нафтові промисли.\nКурська битва. Намагаючись узяти реванш за поразку під Сталінградом, перехопити стратегічну ініціативу, вермахт почав небувалий за силою наступ під Курськом. 12 липня відбулася одна з найбільших танкових битв під Прохорівкою, у якій одночасно брало участь близько 1200 танків з обох сторін. У результаті кровопролитних боїв радянським військам вдалося зупинити наступ гітлерівської армії і нанести контрудар. Перемога під Курськом закріпила корінний перелом у Великій Вітчизняній Війні та створила умови для визволення України.\nВизволення Лівобережної України та Донбасу. Радянські війська вийшли на рубіж р. Дніпро на широкому, майже 750-кілометровому фронті.\nПостанова РНК СРСР і ЦК ВКП(б) «Про невідкладні заходи по відбудові господарства в районах, визволених від німецької окупації». Основний акцент наголошувався на відбудові вугільної, залізнорудної, металургійної промисловості.\nБитва за р. Дніпро. Німці створили на правому березі Дніпра систему укріплень «Східний вал» із метою затримати наступ Радянських військ на Правобережжя. Але частини Радянської армії, ціною надзвичайно великих втрат, форсували Дніпро і захопили ряд плацдармів. В ході наступу було визволено Запоріжжя, Дніпропетровськ, з’явились можливості визволити Правобережну Україну і Крим.\nВизволено м. Київ. Радянські війська несподівано для противника перейшли в наступ із Лютезького плацдарму у напрямку Києва. Незважаючи на великі втрати (тільки в районах Букрина загинуло 40 тис. воїнів. Київ було взято.\n21-23 листопада 1943 р.\nІ Конференція поневолених народів. Проведена за ініціативою ОУН(б) з метою створення антибільшовицького блоку народів, поневолених комуністичною сталінською системою.\nТегеранська конференція керівників союзних держав: США – Ф.Рузвельт; Великої Британії – У.Черчіль; СРСР – Й.Сталін. Одне з вирішених питань – встановлення кордону з Польщею по «лінії Керзона».\n24 грудня 1943р. - 17 квітня 1944 р.\nЗимова наступальна кампанія радянських військ по визволенню Правобережної України. В результаті переможних Житомирсько-Бердичівської, Корсунь-Шевченківської, Луцько-Рівненської, Проскурово-Чернівецької, Одеської та інших військових операцій була розгромлена німецька група армій «Південь» і визволена Правобережна; частина Південної і Західної України.\nВихід радянських військ на кордон з Румунією.\nКримська наступальна операція, в ході якої Крим було звільнено, а гітлерівці втратили понад 100 тис. солдат і офіцерів. 9 травня 1944р. було визволено м.Севастополь.\nРішення Державного Комітету Оборони про депортацію кримських татар із Криму в Узбецьку РСР. Рішення мотивувалося зрадою кримських татар, їх співпрацею з німцями. Порушуючи принцип персональної відповідальності було покарано цілий народ. Пізніше були ухвалені додаткові постанови про виселення кримських болгар, греків, вірмен. Загалом протягом травня-червня було вивезено 225 тис. осіб.\nЛьвівсько-Сандомирська наступальна операція, в ході якої була розгромлена група армій «Північна Україна» і визволено 27 липня м.Станіслав (нині Івано – Франківськ ) і м. Львів. 18 – 22 липня під Бродами радянська армія розгромила дивізію СС «Галичина». Близько 3 тис. її солдат приєдналося до УПА, а з рештків пізніше була утворена Перша Українська дивізія під командуванням генерала Шандрука. Після війни вона була інтернована і перекинута в Англію.\nСтворення за ініціативою ОУН(б) Української Головної Визвольної Ради, позапартійної структури з функціями цивільного і військового управління. Очолив УГВР Роман Шухевич. Вона мала керувати збройною боротьбою проти радянської військової і цивільної адміністрації.\n8 вересня - 28 жовтня 1944 р.\nСхідно–Карпатська стратегічна операція, в ході якої 8 жовтня було визволено останній населений пункт України в її довоєнних кордонах - с.Лавочне (Дрогобицька обл.). 28 жовтня – визволенням Закарпаття українська територія (в нинішніх кордонах України) остаточно було очищена від німецьких загарбників. 28 жовтня вважається днем остаточного визволення України.\nДоговір між урядом УРСР та Польським Комітетом національного визволення про взаємний обмін населенням: польського із території Західної України і українського – із Східної Польщі.\nРішення I з’їзду делегатів народних комітетів Закарпатської України про воз’єднання з УРСР.\nКримська (Ялтинська) конференція керівників держав антигітлерівської коаліції (СРСР, Великої Британії, США).\nУкраїна була серед 50 країн - засновниць Організації Об’єднаних Націй (ООН), на установчій конференції в Сан-Франциско (США).\nПідписання Німеччиною акту про капітуляцію.\nДень Перемоги над фашистською Німеччиною, встановлений в СРСР, як державне свято.\nУгода між СРСР та Чехословаччиною за якою Закарпаття офіційно входило до СРСР, об’єднувалося з УРСР.\nДоговір між СРСР та Польщею згідно якого кордон між ними встановлювався по «лінії Керзона». Підляшшя, Лемківщина, Холмщина залишилася в складі Польської Народної Республіки.\nБеззастережна капітуляція мілітариської Японії. Закінчення II–ї Світової війни.


Меркель пройшлася по Росії | Новини в Україні, в Києві, результати виборів\nМеркель пройшлася по Росії\n31.08.2016, 23:30 · Категорія: Політика\nФедеральний канцлер Німеччини Ангела Меркель різко розкритикувала дії Росії на Донбасі.\nПро це йшлося на передвиборчих заходах Християнсько-демократичної партії в Шверіні 29 серпня.\nМеркель зауважила, що була приголомшена, коли перший російський танк перетнув український кордон.\n"Сьогодні йдеться не про один танк. А про дуже, дуже багато танків", - заявила канцлер.\nЗа її словами, через підтримку Росією сепаратистів, не було жодного дня, коли б дотримувався режим припинення вогню на Донбасі.\nВодночас глава німецького уряду знову наголосила, що відмова від санкцій була б в інтересах Росії та Німеччини.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Стривожений Кремль. Реакція МЗС РФ на заяви Пентагону\n"Я вкрай зацікавлена в припиненні санкцій", - заявила Меркель, вже вкотре пов'язавши їх скасування з виконанням Москвою Мінських угод.\n"У той момент, коли ми досягнемо прогресу у виконанні Мінських угод, санкції ослаблять", - сказала канцлер.\nНагадаємо, Мінські угоди лідери Німеччини, Франції, України та Росії погодили у лютому 2015 року. Документ передбачає відновлення повного контролю України над кордоном та виведення з Донбасу "всіх іноземних військових формувань". План дій прогнозує запровадження "особливого статусу" для окупованих бойовиками територій.\nПашинський 23, Слуги народу 14, ОП 3, В'ятрович 12, Кабмін 211, Нормандська четвірка 18, Скрипін 3, Сенцов 58, банкова 7, Федина 4, Меркель 112, майдан 167, Шеремета 20, Разумков 32, Богдан 30, Насіров 89, Лукашенко 51, Сивохо 4, НАТО 346, чорна п'ятниця 1, Соціологи 7, Янукович 394, РНБО 144, Кремль 127, Війна 590, Труханов 22, Яременко 9, Шабунін 13, Соколова 1, РФ 410, Труба 1, Коломойський 59, Рябошапко 3, Грицак 9, Кривонос 2, вибори 460, Донбас 1073, Арахамія 16, Парубій 99, Портнов 19, аваков 167, Талібан 2, путін 1357, ЄС 474, САП 10, Цемах 5, Гримчук 1, ДБР 5, Дубінський 5, Бахматюк 1