ekursova.in.ua :: веб-сайт якісних готових курсових :: ЛІТЕРАТУРА СВЯТОЇ РУСІ\nДидинський Федір Максиміліанович - Дидинський, Федір Максиміліанович - юрист (народився в 1836 р.), в 1869 - 1901 роках - професор римського права в Варшавськом університеті. Перші труди Дидинського на російській мові ( "Застава по римському праву", докторська дисертація, 1872, і "Початки римського права", Варшава, 1876) зустріли несхвальні відгуки з боку російських романістів внаслідок їх несамостійного характеру і недостатнього володіння автором російською мовою. Останній недолік в подальших роботах автора зникає, і перекази, що з'явилися потім Дидинського на російську мову "Інституцій" Гая (з коментарями) і. Етичне ведіння поділа (ETHICAL PERFORMANCE) - Етичне ведіння справи передбачає виконання цілей і задач бізнесу в рамках обмежень, що накладаються законом або суспільною мораллю. Етичне ведіння справи стає все більш глобальною вимогою і багато які його аспекти є вже стандартними, незалежно від того, де оперує бізнес і які там існують місцеві умови. Етичне ведіння справи передбачає, зокрема, соціальну підзвітність, колегіальне управління, проходження етичним кодексам діяльності, соціально відповідальні інвестиції, менеджмент ризику і репутації компанії, моніторинг циклу виробництва-споживання.. . Ринок цінних паперів повторний - пов'язаний з подальшим перепродажем цінних паперів, на якому вже не відбувається акумулювання нових фінансових коштів для емітента, а має місце тільки перерозподіл ресурсів серед подальших інвесторів. Центр сертифікації/CERTIFICATION AUTHORITY - випускає, створює і підписує цифрові сертифікати. . ІНТЕРФЕРЕНЦІЯ ГРАМАТИЧНА - Вплив граматичної структури рідної мови на другу мову в мові билингва, що виявляється в змішенні значень відмінків, функцій прийменників, порушенні порядку слів, відсутності узгодження в роді, числі, відмінку. Виділяються три типи интерферентних явищ: 1) недодифференциация ознак (при наявності диференціальних ознак в нерідній мові і їх відсутності в рідному); 2) сверхдифференциация (при наявності диференціальних ознак в рідній і їх відсутності в нерідній мові); 3) реинтерпретация язикових фактів (при наявності різних диференціальних ознак в обох мовах в одних і тих же позиціях).\nФундаментальна властивість російської літератури - те, що це література Слова. Слова-Логоса. Тисячолітня її історія відкривається "Словом про Закон і Благодать" митра. Іларіона (XI в.). Тут Ветхому Заповіту - "Закону" (національно-обмеженому, замкненому на одному єврейському народі) протиставляється Новий Заповіт - "благодать", універсальний характер християнства.\nЗ "Повісті тимчасових років" відоме, що до кн. Володимиру приходили хазарские євреї, переконуючи його прийняти їх іудейську віру. Відповіддю на цю знаду були наступні слова Володимира: "Як же ви інакших вчите, а самі знехтувані Богом і розсіяні? Якби Бог любив вас і ваш закон, не були б ви розсіяні по чужих землях. Або і нам того ж хочете?" Російський князь відкинув іудейський закон, не відаючи ще про його немислиму жорстокість у відношенні до інших народів. У Ветхому Заповіті у Другій книзі Царств (12:31) говориться про жахливу розправу царя ізраїльського Давида над підкореним народом: "А народ, бувший в ньому (в місті), він вивів і поклав їх під пилки, під залізні молотарки, під залізні сокири, і кинув їх в обжигательні печі. Так він поступив з всіма містами Аммонітськимі". Вражаюча нас жорстокість старозавітних героїв пояснюється богословами як пом'якшувальна обставина те дикістю вдач того древнього часу, то метафоричним духовним значенням, укладеним в лиходійстві, на зразок того, як винищуванням власних пристрастей витлумачуються слова псалма 136: "Блаженний, хто візьме і розіб'є немовлят твоїх об камінь!" Говорячи про відмінність Нового Заповіту від Ветхого Заповіту, митра. Иларион бачить найбільше благо для Русі в поширенні християнського світла на ній, віддасть хвалу кн. Володимиру, що хрестив Русь.\nІ головним напрямом древньоруський літератури стає затвердження цінностей, пов'язаних з християнською етикою і християнською державою. У "Повісті тимчасових років" (XII в.) літописця Нестора події розглядаються з релігійної точки зору, оповідання пройнятий почуттям патріотизму, єдності Русі.\nБагато що для розуміння древньоруський характеру відкриває "Повчання Володимира Мономаха" (XII в.). Володимир Мономах - зразок цілісності характеру древньоруський людини, при здавалося б несумісних якостях: істинний християнин, приклад благочестя, милосердя, піклування про людей, про "убогих" (він навіть пробачив вбивцю свого сина), і разом з тим він поклав кінець князівським усобицям, при ньому Київська Русь стала могутньою державою, а його ім'ям половци лякали дітей в колисці. Це був російський середньовічний вік "сили і відваги", древньоруський людям було властиве релігійне розуміння мужності: "Вмирати переможеним означало б поступити в рабство до переможця на тому світі" (І. Забелін).\nЦілісність характеру при релігійній основі, нерозривність слова і поведінки стали в тисячолітній російській літературі принципом людського буття, обретя своє концентроване вираження в філософії "цілісності" слов'янофілів, передусім І.В. Киреєвського. Схожі характери, нерозкладні в своїх, здавалося б, протилежних якостях, перекличуться через пітьму сторіч. Чи Не бачимо ми ті ж риси, що у Володимира Мономаха, і у великому російському полководці Суворове. Цікаво пригадати, як російський резидент в Константінополе писав Суворову: "Один слух про буття ваше на межах зробив і полегшення мені в справах, і велике у Порти враження". І цей же полководець, одне ім'я якого наводить страх на противну сторону, говорило: "Якщо ви хочете істинної слави, слідуйте по стопах доброчесності". Суворов, глибоко релігійна людина, вчив солдат: "Сьогодні молитися, завтра поститься, післязавтра - перемога або смерть".\nВідважний полководець, що розбив тевтонських рицарів, натиск, що відобразив на Русь католицького Заходу, Олександр Невський говорить: "Бог не в силі, але в правді" (з "Житія Олександра Невського", XIII в.). Ці слова - як етична основа мужності - розкриваються в російській літературі протягом сторіч (починаючи від "Житія Олександра Невського", "Оповіді про Мамаєвом побоїще" до "Війни і миру" Л.Н. Толстого, де росіяни в Бородінськом битві беруть, зі слів письменника, етичну перемогу над французами).\nУнікальне, мабуть, явище в історії європейської агиографии (життєпис святих) поява на Русі "Оповіді про Бориса і Глебе" (XII в.) - про першу канонізовану російську святу, юну князьях Борисові і Глебе, що прийняв смерть від свого старшого брата Святополка Окаянного. З пронизливою силою заявила тут про себе ідея лагідності, упокорювання, добровільного приятия мученичества в ім'я Христа. З цієї події, як із зерна, виросла наша багатовікова історія з її трагедіями і загадками: братовбивство, нескінченне протягом віків (від ворожнечі питомих князів, що привела до монголо-татарскому завоювання Русі, від Смутного часу, церковного розколу - до громадянської війни 1917-20). Чи Не звідси і покірність, терпіння народу? Але є і деяка релігійна таємниця в цьому упокорюванні, жертовності (образи страстотерпцев Бориса і Глеба в одній з оповідей є воїнам Олександра Невського, надихаючи їх в битві з ворогом).\nПри ідеалі упокорювання древньоруський людині в той же час властиве розвинене почуття внутрішнього достоїнства, розрізнення цінностей істинних і уявних в людині. Автор "Благання Даніїла Заточника" (н. XIII в.) звертається до свого пана: "Не дивися на зовнішність мою, але подивися який я всередині... Бо убогий мудрий - що золото в брудній судині, а багатий разодетий так безглуздий - що шовкова подушка, соломою набита". І вже через шість сторіч, в XIX в. слов'янофіл К. Аксаков в своїх "Дослідах синонімів. Публіка - народ", протиставляючи "публіку" (представників вищого стану) - народу, скаже: "І в публіці є золото і бруд, і в народі є золото і бруд, але в публіці бруд в золоті, в народі - золото в бруді".\nУ найбільшому поетичному витворі "Слові об полицю Ігореве" (XII в.), повествующем про невдалий похід на половцев князя Новгорода Северського Ігоря Святославича, патріотичне почуття безвісного автора злилося з гіркотою свідомості згубності для Русі князівських усобиць, з пристрасним закликом до єдності російських земель. Образ Ярославни як би передує етично суцільний тип російської жінки в нашій літературі: Феврония в "Повісті про Петра і Февронії" (до. XV в.), Ульяния Осорьіна в "Повісті об Іуліанії Осорьіной", написану її сином в н. XVII в., Марківна в "Житії протопопа Аввакума", Тетяна в "Євген Онегине" Пушкина, Ліза в "Дворянському гнізді" Тургенева і т.д.\nСтворене незадовго нашестя татар "Слово об полицю Ігореве" було як би попередженням про найбільшу небезпеку для Русі князівської ворожнечі. І біда прийшла: роздроблена Русь виявилася під монголо-татарским ярмом. Але як говорить історик В.О. Ключевський (в своїй промові "Значення преподобного Сергия для російського народу і держави"): "Однією з відмітних ознак великого народу служить його здатність підійматися на ноги після падіння. Як би не було тяжко його приниження, але проб'є призначену годину, він збере свої розгублені етичні сили і втілить їх в одній людині або в декількох великих людях, які і виведуть його на покинену ним тимчасово історичну дорогу". Такою людиною, яка вдихнула в російське суспільство "почуття етичної бадьорості, духовної міцності", і був Сергий Радонежський. Він, зі слів історика "підняв упалий дух рідного народу, пробудив в ньому довір'я до себе, до своїх сил, вдихнув віру в своє майбутнє". І він же благословив кн. Дмитра Донського на подвиг перед Куліковської битвою. У "Житії Сергия Радонежського" Епіфанія Премудрого (XV в.) образ прп. Сергия невіддільний від Святої Трійці. Ще до появи його на світло було знамення, що означало, що "буде дитина учнем Святої Трійці". "І не тільки сам буде вірувати благочестиво, але і інших багатьох збере і навчить вірувати в Святу Трійцю". У ім'я Святої Трійці була освячена Варфоломеєм (майбутнім Сергиєм) зрубана ним невелика церковка в гущавині лісу. Ставши по волі Божієй ігуменом монастиря, Сергий, "наставляючи братию, небагато мови говорив. Але набагато більше приклад подавав братии своїми справами". Знаходячи сили в безмежному джерелі любові - в живоначальной Трійці, Сергий вносив мир і згоду не тільки в життя, в душі чернечої братии, але і в мирське суспільство. Він примиряв ворогуючих князів, під його впливом питомі князья об'єдналися перед Куліковської битвою навколо Дмитра Донського.\nДо слів історика про здатність народу "підійматися на ноги після падіння" можна додати і те, що християнське світло ніколи не гаснуло в кращих російських людях. Святістю подружнього життя в миру відмічена "Повість про Петра і Февронії". У образі Февронії, рязанской селянки, що стала дружиною муромского князя Петра, прославляється сила, краса все долаючої жіночої любові, її безсмертя. Повість ця вплинула великий чином на формування легенди про град Китеже, широко поширеної серед старообрядців (місто Китеж при нашесті татар, переховуючись від них, опускається на дно озера, продовжуючи чудове існування до кращих часів). Цікава записана письменником Ю. Олешей розповідь про німецького офіцера, який, почувши в Росії, під час війни, легенду об Китеже, прийшов в паніку, не вірячи, що такої краси легенду міг створити народ "нижчої раси".\nЯскраве уявлення про духовний світ російської людини, що виявилася на чужині, дає "Хоженіє за три моря" Афанасия Нікитіна (2-я підлога. XV в.). Опинившись після всіх пригод в Індії, тверской купець Опанас Нікитін живо вдивляється в нове для нього, чужоземне життя, в побут, вдачі, звичаї місцевих жителів, в їх релігійні обряди і т.д. Разюча справді художническая зоркость автора, наприклад, в описі виїзду молодого султана в день мусульманського свята (мимовільно приходить на спомин така ж дивна виразність у "Фрегаті "Паллада" И.А. Гончарова, коли детально описується японська церемониальность в сцені прийому російських мандрівників нагасакским губернатором). Межа характерно російська, що свідчила про універсальність російського мировосприятия.\nЗнаходячись вдалині від своєї рідної землі, серед індусів і "бесерменов" (мусульман), Опанас Нікитін постійно думає про неї, "засмучується по вірі християнській". Коли його пограбували в гирлі Волги, пропали церковні книги, а сам він втратив чергу свят християнських. "А коли Великдень, свято воскресіння Хрістова, не знаю: по прикметах гадаю - наступає Великдень раніше за бесерменского байрама на дев'ять або десять днів", "І молився я Христу Вседержітелю, Хто створив небо і землю, а інакшого Бога ім'ям не закликав". "Вже пройшло чотири Великодня, як я в бесерменской землі, а Християнства я не залишив".\nРосійський і православний - синоніми (так само, як, зі слів Ф.М. Достоєвського, синоніми - мова і народ). Церква вчить свою паству пильності в розпізнаванні ворогів "зовнішніх" і "внутрішніх". Зовнішнім ворогом, що загрожував за допомогою військової сили знищити Православну Русь, окатоличити її, були пси рицарі-єзуїти, розгромлені Олександром Невським. У кінці XV в. з'явився ще більш небезпечний для Православ'я ворог - ворог внутрішній, що загрожував зсередини розікласти Православ'я, замінити його людиноненависницькою іудейською вірою. Це були жидовствующие (або, як їх ще називають, иудействующие). Єврей Схарія, що попав в Новгород з Литви, і п'ятеро його єдинокровних спільників поклали початок секті, яка не визнавала в Христу Бога, не вірила в Таїнство дієприкметника, була проти поклоніння іконам (тобто відкидалося християнство). Звивши своє гніздо в Новгороде, секта невдовзі проникла в Москву, де серед її прихильників виявилася безліч духовних осіб аж до митра. Зосими, людей з оточення вів. кн. Івана III, так і сам він перший час підтримував різних прихильників секти, поки не виявилася вся вихідна від неї небезпека для церкви і держави. Розтліваючий вплив надавала ця секта на вдачі, мораль суспільства. У 6-м томі "Пам'ятників літератури Древньої Русі" (до. XV - 1-я підлога. XVI вв.) зазначається, що "питання об содомии (гомосексуалізмі)... особливо гостро встав у часи Філофея, коли єресь жидовствующих розповсюдила цю ваду і серед світських осіб (у єретиків, по припущеннях деяких істориків, він виконував роль ритуального действа)".\nБоротьбу з жидовствующими очолив архієпіскоп Новгородський Геннадій, який енергійно взявся викорінювати зло і в 1490 добився скликання Собору, що відлучило єретиків. У "Житії святого Геннадій, архієпіскопа Новгородського", розказується, як Геннадій, "щоб бачив народ, які були сіячі згубних плевел, велів за сорок верст від міста саджати їх на смердючі сідла, особою до хвоста кінського... щоб дивилися на захід - темне царство вічних мук; на голови їх наділи загострені шоломи з берести з мочальними або солом'яними вінцями на зразок бісячих і з написом: "Це сатанино вояцтво...".\nСподвижником Геннадій в боротьбі з жидовствующими був Іосиф Волоцкий. Блискучий оратор, він своїми тяжкими викриттями примусив митра. Зосиму залишити московську кафедру. Тринадцять "слів" проти жидовствующих склали його твір "Просвітник".\nУ XV в. сталися події, які вплинули величезний чином на формування російської національної самосвідомості. Не маючи сил для протистояння турецьким завойовникам і сподіваючись отримати допомогу від Заходу, Візантія укладає з ним унію (Флорентийская унія 1439). Унію самовільно підписав і представник від Російської держави московський митрополит Ісидор, грек за національністю. Після повернення в Москву він був за зраду Православ'ю арештований, але врятувався втечею в Литву. Унія не врятувала Візантію, Захід не прийшов до неї на допомогу, і в травні 1453 з взяттям турками Константінополя Візантійська імперія пасла.\nЗагибель Візантії справила найглибше враження на Русі, яку тісно зв'язували з нею церковно-культурні традиції. Разом з тим, з втратою світового православного центра в російській свідомості виникає думка про Москву як спадкоємицю Константінова-граду, як про новий світовий центр Православ'я. Ідея "Москва - Третій Рим" виражена в посланні старця псковского Спасо-Елеазарова монастиря Філофея вів. московському кн. Василю III (н. XVI в.). Перший Рим пас із-за ересей. Другий Рим (Константінов-град) підкорений турками (за гріхи угодовство з латинством). Опорою чистого Православ'я в світі стає Москва. Звертаючись до вів. кн. Василю III, старець Філофей говорить: "всі християнські царства зійшлися в одне твоє... два Рими пасли, а третій стоїть, четвертому ж не бувати".\nЗвернена до Василя III ідея Філофея отримує свій повний розвиток і здійснення при синові Василя III - Іванові Грозному (до речі, до нього і звернено одне з останніх послань старця), коли складається могутня російська централізована держава з приєднаними до нього Казанью, Астраханню, Сибіром, а Москва заявляє про себе дійсно як світовий центр Православ'я. Літературно-ідеологічним пам'ятником епохи Івана Грозного властива монументальність ідеї і форми. Це відноситься до таких витворів, як "Великих Четьи-Минеи", "Стоглав", "Домострой". Четьи-Минеи (в дванадцяти томах, по числу місяців), складені митра. Макарием і колективом його численних співробітників, - це, зі слів історика В.О. Ключевського, ціла "енциклопедія древньоруський писемності". По його рахунку, в них 1300 житіїв, в тому числі 40 житіїв росіян святих, більшість яких була канонізована на Соборах 1547 і 1549. Встановлення всецерковного вшановування цілого сонма росіян святих біля сірок. XVI в. означало поглиблення історично-церковної свідомості в російському суспільстві, зростаючого інтересу до вітчизняних подвижників, ослаблення залежності від Східної церкви.\nУ 1551 царем Іваном Грозним був зізваний церковний собор в обстановці, коли виявилися ознаки ослаблення духа віри, занепаду релігійно-церковного життя Древній Русі. Діяння цього собору були записані в книзі, розділеній на сто розділів і що отримала назву "Стоглав". У нього увійшли мови царя, його питання і відповіді собору, що стосуються церкви, релігії, падіння моральності, древнього благочестя. "Стоглав" дає найбагатший матеріал для знайомства з вдачами і звичаями того часу.\n"Домострой" увібрав в себе з попередньої древньоруський літератури все духовно цінне, традиційне, що відповідає самій суті світогляду російських людей, корінним особливостям їх національного характеру, немислимого без православної основи. Тут зведення наставлений про релігійні обов'язки християнина по відношенню до Бога і ближнього зміняється викладом наставлений відносно внутрисемейних відносин, виховання дітей, обов'язків чоловіка і дружини. Нарешті, ради про порядок господарювання домашнього - ціла енциклопедія домашнього побуту і господарства на Русі XVI в.\nВідоме, яким страховищем в очах "громадськості" прагнули представити "Домострой" прогрессисти і радикали XIX в. і подальших часів. За "домостроевщину" як знак неосвіченої старовини, усього відсталого, темного в ній видавалася древньоруський сім'я, де чоловік - неодмінний самодур, а дружина - безмовна рабиня. Тим часом з "Домостроя" видно, яку високу роль грала жінка-господиня будинку, доповнюючи справу чоловіка як глави сім'ї своїм впливом на атмосферу сімейного життя як любляча мати і дружина, як труженица, распорядительница порядку в будинку. Главку з "Домостроя" "Похвала дружинам" примушує пригадати світлі образи древньоруський жінок, відтворених в таких роботах, як "Ідеальні жіночі характери Древньої Русі" Ф.І. Буслаєва, "Бояриня Морозова..." І.Е. Забеліна, "Добрі люди Древньої Русі" (об Іуліанії Осорьіной) В.О. Ключевського.\nКінцеве, дуже багато що в "Домостроє" сприймається нині саме як атрибутика літературного пам'ятника, як що давно пішло в минуле, на зразок найдрібнішої побутової, сімейної регламентації. Але є в ньому і те, що має і сучасне значення. Кожний народ володіє тією своєю особливою якістю, яку прийнято називати менталітетом. Наприклад, для японців характерний культ предків, національних традицій, який і став у вигляді морального чинника однієї з головних причин "економічного чуда". У німців-протестантів труд стає як би виконанням релігійного боргу. "Американська мрія" - стати мільйонером. Про коріння єврейської монополії в банкірській справі А.С. Хомяков писав: "Газети недавно дратували заздрість читачів переліком Ротшильдових мільйонів; але Ротшильд - явище не самотнє в своєму народі: він тільки розділ багатомільйонних банкірів єврейських. Своїми сьомастами мільйонами, своїм правом бути, так би мовити, грошовою державою зобов'язаний він, без сумніву, не випадковим обставинам і не випадковою організацією своєї голови: в його грошовій могутності відгукується ціла історія і віра його племені. Цей народ без вітчизни, це потомствене наступництво торгового духа древньої Палестіни, і особливо ця любов до земних вигід, яка і в древності не могла взнати Мессія в убогості і приниженні. Ротшильд факт життєвий" (стаття "Про можливість російської художньої школи").\nУ "Домостроє" засуджується багатство, нажите неправедне, не чесним трудом. "Неправедне багатство не бажати, законними доходами і праведним багатством жити личить всякому християнинові; жити на прибуток від законних коштів". У історії Росії "праведне багатство" і було на службі державних інтересів країни, сприяючи розвитку її економіки, продуктивних сил (потрібно відмітити особливу роль в цій справі купців і промисловців з старообрядців в XIX в.). Нині, внаслідок "перебудови-революції", в противагу традиційній трудовій етиці, в Росії агресивно затверджує себе багатство награбоване, злочинне. Апофеозом торжества цих грабіжників став гучний друкується виступ по ізраїльському телебаченню російських банкірів-мільярдерів Березовського, Гусинського, Ходорковського з компанією, які нахабно і цинічно хвалилися, як вони безперешкодно заповнювали пусті ніші фінансових спекуляцій, внаслідок чого в руках цих євреї виявилося 80 відсотків капіталу Росії. До слів Хомякова про єврейську "любов до земних вигід" можна додати те, що нинішні ротшильди-березовские-гусинские вже не приховують головного призначення своїх мільярдів - як знаряддя "нового світового порядку", світового іудейського володарювання.\nРозмову про літературу епохи Івана Грозного закінчимо коротким словом про нього самого, як про письменника. Адресатом двох його славнозвісних послань був князь Курбський, нащадок ярославского князя. У молодості друг, радник Грозного, учасник Казанського походу, що згодом таємно біг до литовців і у розділі їх загонів що воював проти колишньої батьківщини, Курбський виражав інтереси бояр, що не бажали відмовлятися від участі у владі, готових, як їх предки - питомі князья, розірвати Росію на частині. У відповідь на обвинувачення Курбського у винищуванні бояр, зловживанні царем своєю единодержавной владою, Іван Грозний нагадує зраднику про установленности "Божим веленьем" царську владу, від її імені він карає тих, хто робить замах на державність, цілісність Русі. "Господь наш Іїсус Христос сказав: "Якщо царство розділиться, то воно не може устояти", хто ж може вести війну проти ворогів, якщо його царство роздирається міжусобицею, розбратами?! Як може квітнути дерево, якщо у нього висохле коріння? Так і тут: поки в царстві не буде порядку, звідки візьметься військова хоробрість?" Стиль і мова послань Грозного, на відміну від складених за правилами риторики, позбавлених індивідуальності послань Курбського, живо передають темперамент, неприборканість характеру царя, свободу, безладність у вираженні ним своїх думок і почуттів. Елементи мови книжкової (автора, що свідчить про богословську освіту ) поєднуються з яскравою розмовною мовою, пересипаною влучними виразами, "кусательной" іронією, грубими, ущипливими знущаннями над противником. Мова Івана Грозного в його двох писаниях Курбському можна назвати передвісником мови протопопа Аввакума (який, до речі, посилався в своїй боротьбі з Ніконом на Івана Грозного як на ревного оборонця Православ'я: "Миленький цар Іван Васильович скоро б указ зробив такій собаці").\nІздревле властивий російській літературі історизм виявляється в багатьох творах літератури XVII в. Так, передусім, "Оповідь" Авраамія Паліцина, келаря Троице-Сергиева монастиря, про шестнадцатимесячной облогу цього монастиря поляками і литовцями (1608-10). Автор повествует про героїзм оборонців святого помешкання - ченців, селян, називає реальні імена, пов'язані з тим або інакшим конкретним подвигом. Виникають моменти, в яких можна побачити передвістя ситуації "брат на брата" в майбутній російській літературі. "Троицкий же слуга Даніло Сельовін, якого ганьбили через втечу його брата Оськи Сельовіна, не бажаючи носити на собі зрадницького імені, сказав перед всіма людьми: "Хочу за зраду брата свого життя на смерть проміняти!" І зі своєю сотнею пішов пішим до колодязя чудотворця Сергия на ворога. Данило хоробро бився із загарбниками, багатьох посек, але і сам був сильно поранився. І його, підхопивши, віднесли в монастир, і він преставился у иноческом образі". З безпощадною реалістичністю (аж до натуралістичного нагнітання) описуються біди, жахи мору і масових смертей в стані осажденних. І протягом всієї облоги, у всіх обставинах оборонців помешкання не покидає великий чудотворець, що є ним Сергий, який "расхрабривает їх" (додає їм хоробрість) в битві, зміцнює їх волю в найтяжчих випробуваннях.\nДо XVII в. відносяться записи духовних віршів, хоч існували вони задовго до цього. Виконавцями, а часто і творцями цих віршів були калики перехожие, сліпі співаки, які бродили по селах, співали на ярмарках, на монастирських дворах і т.д. Змістом духовних віршів служать старозавітні, євангельські сюжети, апокрифи, історії з житіїв святих, про праведників і грішників, уявлення про світобудову, його початок і долі і т.д. Відомий вчений Ф.І. Буслаєв відмічав "глибину думки і високу поетичну творчість" кращих духовних віршів, їх піднесений, християнський настрій.\nСкільки в духовних віршах, в кращих з них - зворушливого і разом з тим глибокого ( "Голубиною книгою", тобто Глибокою книгою, називається духовний вірш про світобудову, про Божі таємниці його).\nА ось "Про вихід душі з тіла":\nДуша з тілом розлучалася, як пташеня з гніздом.\nВозлетает і виходить в незнайомий мир...\nЗалишає все життєве піклування,\nЧесть і славу, і багатство маловременное,\nЗабуває батька, і матір, і дружину, і чад своїх.\nПереселяється у ин вік нескінченний...\nТамо зрит особи і речі преужасні,\nДобрих ангел і повітряних духи темні.\nЗапитують душу ангели про справи ея,\nНе дають їй ні найменшого послаблення:\n"Ти куди, душі, швидко течеш шляхом своїм?\nТи повинна тут у всіх справах оправдатися.\nПригадай, як на оном світі у гріхах жила, -\nТут гріхами твоїми, як сетьми, зв'яжуть тя".\n"Ви помилуйте, помилуйте, ви, добрии ангели.\nНе віддайте мя, нещасну, в руки злих духи,\nАле ведіть мя до Господа милосердного.\nЯ при смерті в справах своїх покаялася,\nВ яких вільний, милосердний Бог пробачить мене.\nВи ж що, мої друзи, ближні сродници,\nОстояще гроб і тіло лобизаете?\nВи почто мене водою омиваєте,\nщо Не омився сльозами перед Господом?"\nТут навіть дуже обитовлена потойбічна таємниця, але скільки пронизливого (неначе це наші вмерлі матері) в стогоні трепетної душі, благальної ангелів не віддавати її, нещасну, в "руки злих духи", а вести швидше до Господа, в милосердя якого вона вірить, і раптом це звернення до земної рідні своєї, що оплакує вмерлого, зухвалий світлу усмішку, докір сродникам з простодушним підлабузнюванням перед Господом. У цьому духовному вірші виражена народна віра в милосердя горних сил до наших грішних душ (до речі, так само, як і в рублевских фресках про страшний суд у Володимирському Успенськом соборі).\nЗа своїм змістом до духовних віршів може бути віднесена і "Повість об Горе-Злочастии" - про пригоди молодця, що пішов з батьківського будинку, що побажав жити своїм розумом, по своїй волі, який після життєвих поневірянь, душевного терзання йде в монастир.\nУ 1660-х з'являється перший в російській літературі досвід романа - "Повість об Савве Грудцине", належну безвісному автору. Це історія про те, як син багатого купця Савви, що став рабом несамовитої пристрасті до молодої дружини старого купця, закладає душу дияволу, щоб повернути любов його жінки, що спокусила. Вже тут, можна сказати, видно зачатки того психологизма "темних пристрастей", який отримає такий поглиблений розвиток в пізнішій літературі (Рогожін в "Ідіотові" Ф.М. Достоєвського, молодий купець Петро в п'єсі А.Н. Островського "Живи не так, як хочеться"). Савве у всіх обставинах життя супроводить "уявний брат" - біс, він же веде його в "град великий", до престолу "батька" своєї, якої Саво вручає написане під диктування біса лист про свою готовність служити дияволу. І цей постійний супутник героя - біс з'являється власне як двійник Савви, недаремно і виникає він на шляху його відразу ж, як тільки герой "думка поклади у розумі своєму", що "аз би послужив диаволу", якби той відновив любовний зв'язок. Двойничество в російській літературі стане звичайним явищем розірваної безрелигиозного свідомості (напр., розмова Івана Карамазова з бісом у Достоєвського).\nОдурманенность пристрастю доходить у Савви до того, що він ні у що ставить (і навіть сміється над ними) листи до нього матері, яка благає його кинути "непорядне житіє" і повернутися додому. Материнське прокляття не торкає його, що було безприкладним для того часу етичним падінням. (Можна пригадати історію, коли сам молодий цар Михайло Романів, незважаючи на те що його підтримував батько, митра. Філарет, вимушений був відмовитися від одруження на любимій через незгоду матері.) Те, про що ще сто років тому на церковному Соборі з його "Стоглавом" говорилося в стриманій формі (про ослаблення духа віри, древнього благочестя), тепер виривалося в літературі гріховними пристрастями людей, для яких вже немає стримуючих пут "Домостроя". Нові віяння носилися в повітрі, і не тільки в суто плотських виявах. Дух новизни тонко уловлений В.Ф. Одоєвським, автором "Російських ночей", і в атмосфері європейського життя приблизно тієї ж епохи (дружина Баха випробовує паніку, коли уперше чує нову, світську музику, що виконується гостем - після звичної для неї величавої, "вічної" музики чоловіка трепетом відгукуються в ній пристрасні мирські звуки). Але "Повість об Савве Грудцине" закінчується в дусі псалма 61: "Тільки в Богові заспокоюється душа моя". Від погибелі його позбавляє милосердя Богородиця, по велінню Її він стає иноком.\nУ сірок. XVII в. в російському православному церковному житті стався розкол, що став нашою національною трагедією. До цього часу більш ніж вікова ідея "Москва - Третій Рим" (від падіння Візантії) стала сприйматися вже не теоретично, а як цілком здійсненна на практиці. Але для того, щоб Російська Церква стала вселенски православної, необхідно було зблизити її з грецькою церквою, усунути відмінності між росіянами і грецькими церковними книгами. Це і стало предметом церковної реформи, проведеної царем Олексієм Михайловичем і патріархом Ніконом. Нововведення викликало могутній опір прихильників старовини на чолі з вождем старообрядців протопопом Аввакумом. Написане ним про себе в земляній в'язниці Пустозерська на березі Ледовітого океану "Житіє" (1673) - вінчаючи отроги древньоруський літератури як одна з головних її вершин, відкриває разом з тим нові шляхи російського слова. Чому досі, через три із зайвим сторіччя, так діє на нас слово Аввакума? Тому що за цим словом стоїть сам автор, обпалююча правда, автентичність усього пережитого ним, його готовність піти за віру на багаття (чим і закінчилася його героїчне, мученицьке життя). У своєму слові він "дише тако душею", що горить, вживаючи його власне вираження. Ось уже де справді: "Як живу, так і пишу. Як пишу, так і живу" (як згодом визначав принцип своєї життєвої поведінки одного з російських письменників). Ця цілісність, нерозривність слова і справи стали і етичним заповітом слов'янофілів, що ставили у розділ кута письменницької особистості етичні якості (І.В. Киреєвський: поставити "чистоту життя над чистотою складу").\nАвакум - не письменник в загальноприйнятому "професійному" значенні слова, писательство для нього - необхідний засіб боротьби. "По потребі бурчу, - писав він, - понеже докучають. А як би не питали, я б і мовчав більше". Але в цьому "ворчании" - який художник слова! Яке багатство життєво психологічних зв'язків протопопа з миром (цар Олексій Михайлович, патріарх Никон, боярин Ртіщев, Симеон Полоцкий, бояриня Морозова, воєвода Пашков, священики, паства і т.д.), і яка, іноді в декількох словах, зображальна сила в показі людських характерів, яка різноманітність інтонацій (від ущипливої по відношенню до Нікону до задушевної - з дружиною Марківною)! І абсолютно унікальний, "природно російська", розмовна народна мова ( "принципово неперекладний" на європейські мови, по Достоєвському).\nРелігійно-церковна свідомість Аввакума, при всієї своєї догматичности, насичене, драматизоване "страстьми", переживаннями, які вносять в пізнання їм сущого елемент серцевого всезнання (подібно тому як для його сучасника Паськаля тільки з "болем серця" досягається повнота істини). Викривач "відступницької блудни", готовий "перепластать на чверті" никониан (хоч сам відкидає жорстокість в справах віри: "Мій Христос не наказав нашим апостолам так вчити, їжакові б вогнем, так батогом, так вислицею у віру приводити"), Авакум як християнин і страждає і співчуває, він випробовує "смуток", йому "гірко зело", він "плаче" за людей, йому їх шкода і т.д. В релігійному досвіді Аввакума і в самій долі його виразилося те предощущение катастрофичности буття, яке буде постійно супроводити історію Росії аж до цього часу.\nДругий розкол чекав Росію при синові царя Олексія Михайловича - Петрові I, реформи якого розкололи націю на европеизированний освічений шар і народну масу. Петровские реформи стали предметом тривалої історичної суперечки між їх прихильниками і противниками. Але навіть і слов'янофіли, яких західники необгрунтовано звинувачують в огульному запереченні цих реформ, насправді визнавали їх історичну необхідність, доцільність, як звільнення, зі слів К.С. Аксакова, від "виняткової національності", як вихід в мир, в активні взаємовідносини з Європою, що дозволило російському народу повніше реалізувати свої потенційні духовні сили, затверджувати своє покликання в світі. Але при цьому слов'янофіли не приймали такої радикальної реальності петровских реформ, як розрив з духовно-культурною спадщиною Древньої Русі, з багатовіковими народними, культурними традиціями. Несприятливі наслідки мали церковні перетворення. Петро покінчив з патріаршеством, в 1721 був встановлений Святейший синод, що привело до найповнішої залежності церкви від держави, до обмирщению церковної влади.\nУ н. XVIII у., внаслідок запозичення з Заходу суто утилітарних знань, технічній, адміністративній, військовій, мореплавної і іншій термінології, з поширенням перевідної мирської літератури - внаслідок всього цього російська мова, писемність перевантажуються варваризмами, канцеляризм, язиковою иностранщиной. Усього яких-небудь три - чотири десятки років відділяють літературу петровского часу від "Житія" Аввакума, а між ними - непрохідне провалля. Неначе не було могутньої стихії "природної російської" мови, не було глибинної духовності і психологизма. Неначе б то все почалося на пустому місці, без рідного грунту, без коріння.\nПочинаючи з 2-й четв. XVIII в. протягом багатьох десятиріч розвиток російської літератури сковувався запозиченою нею формою французького класицизму XVII в. (який сам орієнтувався як на зразок на античну "классику", хоч і був викликаний внутрішніми державними потребами свого часу). Властива французькому класицизму рационалистичность стає головним засобом пізнання і для російських классицистов. Якщо для древньоруський літератури освіта означає освіту світлом віри (пригадаємо "Просвітник" Іосифа Волоцкого), то для письменників XVIII в. освіта зводиться до знань, науки. Перша ж сатира Антіоха Кантеміра "На тих, що ганять вчення, або до розуму свого" - направлена проти тих, хто заперечує значення науки, не бачить в ній ніякої користі, вороже відноситься до неї. І в інших сатирах неосвіченість розуму виявлена як причина людських вад, поганого виховання, неуцтва тих дворян, яких тщеславятся своїм походженням, не маючи ніяких цивільних, військових заслуг і т.д. Але примітний сам погляд сатирика на своє покликання: в четвертій сатирі "Про небезпеку сатиричних творів", говорячи про "ненависть всього світу" до сатирика, автор помічає: "Сміюся у віршах, а в серці про злонравних плачу". Це те, що стане потім у Н.В. Гоголя "сміхом крізь сльози", що на його могильній плиті буде увічнено словами псалма: "Гірким сміхом моїм посмеюся".\nМова сатир Кантеміра (при окремих влучних виразах) була так важка для сприйняття тогочасного читача (не говорячи вже про читача сучасного), що автор полічив необхідним супроводити текст примітками, іноді навіть у вигляді перекладу. Важкою, незграбною мовою писав свої віршовані твори Василь Тредіаковський, але на відміну від Кантеміра, з його близьким до прози силлабическим віршем, Тредіаковський ввів у віршування більш властивий російській мові тонічний вірш (замість відомого числа складів в силлабическом вірші - правильне чергування ударного і безударного складів). М.В. Ломоносов удосконалив цей ритмічний вірш за допомогою ямбу, чому з'явилася небачена в російських виршах енергія, полетистость, звучність вірша. І це не було приватним питанням віршування, а відповідало духу часу з його перемогами російської зброї. У ямбічному вірші як би здавався "орлиний політ" звитяжних російських полків (на зразок оди Ломоносова "На взяття Хотіна").\nОбожнюючи Петра, гаряче ратувати за петровские реформи, Ломоносов не поменшував, не заперечував минуле Росії, він як великий патріот пристрасно відстоював все те, що було пов'язано з джерелом духовно-національної самосвідомості. Заслін проти потоку, що ринув в російську мову варваризмов він бачив в церковнославянском мові, яка нарівні з розмовно-побутовою мовою издревле складала основу російської літературної мови. Стаття Ломоносова "Про користь книг церковних в російській мові" як би зумовила безперервне тяжіння російської літератури до церковнославянизмам (від Радіщева, з крайньої славянизированностью мови його "Подорожі з Петербурга в Москву" - і в ньому "Словом об Ломоносове", до Маяковського, в дореволюційних поемах якого богоборчество парадоксально сполучено з потягом до церковнославянской лексики).\nЛюдина глибоко релігійна, Ломоносов не відділяв різкою межею віру від науки, бачачи єдине джерело їх в Божественному прозрінні. "Гідні посмеяния ті люди, - говорив він, - які осмілюються по фізиці изьяснять незрозумілі чудеса Божій і самі страшні християнські таємниці". Але так само безглузда і інша крайність: "почитати відкриття природних наук противними християнському закону". У славнозвісних духовних одах "Ранковий роздум про Божієм величність" і "Вечірній роздум про Божієм величність" Ломоносов побачивши виконані чудеса явищ природи славословить велич Творця.\nТим часом, все більш очевидним ставали узость, скам'янілість запозичених у чужоземців форм, прийомів, які заважали російській літературі вийти на шлях самостійного національного розвитку. Цікаво "наказ" славнозвісного Г.А. Потемкина драматургу А.П. Сумарокову, щоб він написав "трагедію без рим". З цього приводу П.А. Вяземський в своїй статті "Об Сумарокове" пише: "Це показує проникливість і оригінальність розуму Потемкина, який, і не бивши автором, вимагав вже від драми нашої нових замахів, не задовольняючись винятковим наслідуванням вузьким формам трагедії французької". Але той же Сумароков слідував не тільки французьким літературними зразкам. Гордо іменуючи себе "російським Вольтером", він вносив в свої твори те, що називали тоді вільнодумством, що підривало засади державності, Православ'я. У трагедії "Дімітрій Самозванець" відкидається божественне походження царської влади, авторитет царя, як помазаника Божієго: "Коли б не царював в Росії ти злонравно, Дімітрій ти иль немає, сие народу рівне". "Нехай Отрепьев він, але і серед обману, коль він гідний цар, гідний царска сану". Масонські ідеї знаходять відображення в риториці, лексиці, мета якої - розмити абсолютні релігійно-церковні цінності шляхом внесення абстрактно-гуманистических "загальнолюдських" понять. Автор "Історії російської словесності, древня і нова" А. Галахов (СПб., 1863) пише про відсутність у Сумарокова "твердих початків": "У творах його часто не бачиш певного поняття як про те, що він засуджує або хвалить, так і про те, в ім'я чого вимовляється засудження або похвала... Слова: наука, істина, честь, філософія, забобон, невіра... не сходили у нього з мови, але йому було б важко укласти їх в точні формули. Що саме розумів він під ними? Чи Завжди приймав їх в одному і тому ж значенні? Ось питання, на які не завжди є рішучі відповіді в його творах". Масонський характер лексики Сумарокова і може бути відповіддю на здивування дослідника.\nМасонський вплив позначився і в творах М.М. Хераськова. Після славнозвісної "епічної поеми" "Россияда", присвяченої взяттю Іваном Грозним Казані, поеми, що прославляє "подвиг предків", виходить інша поема Хераськова "Володимир" (про крестителе Русі) - в дусі масонської алегорії. Зі слів самого автора, його поема є "мандрування людини шляхом істини, на якому... знаходить дорогу правди і, досягши освіти, відроджується".\n2-я підлога. XVIII в., на яку пасло правління Екатеріни II, ознаменувалася розквітом, величчю російської національної держави, звитяжним розширенням його простору, зростанням впливу його в Європі, драматичними подіями всередині країни. У еволюції самої Екатеріни як би відбилося суспільний стан Росії - від її "Наказу" із застосуванням до законів "початку істини і людинолюбство", близькості до французьких просвітників - Вольтеру, Дідро і т.д. до придушення пугачевского повстання, арешту автора "Подорожі з Петербурга в Москву", заборони масонських лож.\nНа відміну від утилітарного характеру петровской "системи виховання" з її спеціальними знаннями на потребу держави, "система виховання" в дусі "Наказу" Екатеріни мала на меті приготування людей "бути громадянами", для яких знання підлеглі етичному початку. Імператриця і сама знаходила час для заняття літературою, вона складала п'єси, казки з явною педагогічною метою - висміювала незлобливо всякого роду людські недоліки, вади, і в цієї незлобливости, а не в отруйній сатирі бачила засіб виправлення вдач, поліпшення етичних цивільних якостей людини. Написана нею для внука, майбутнього імператора Олександра I, "Казка про царевича Хлорі" з її алегоричним пошуком "троянди без шпичок", тобто доброчесність, натхнула Г.Р. Державіна на створення його прославленої оди "Феліца".\nЗ ідеєю етичного виховання особистості пов'язана творчість Д.І. Фонвізіна, якого Пушкин назвав "з перерусских російським". У молодості він захоплювався Вольтером, іншими французькими просвітниками, був постійним учасником гуртка атеїстично настроєних вільнодумців. Служба в Петербурге перекладачем іноземної колегії, в інших високих установах відкривала йому знайомство як з темними вдачами великосвітської середи, так і з тими близькими його ідеалу людьми, для яких принципом життя була "чесність", "любов до своєї нації". Сам Фонвізін, за свідченням що знали його, при всьому глумливому, ущипливому складі його розуму сатирика, володів надзвичайною добротою серця, чуйністю на потреби близьких, благородством. У вільний від петербургской служби час він приїжджав до рідних в Москву, в свій підмосковний маєток, з якими були пов'язані багато які прототипи його комедій "Бригадир" і "Недоросток".\nВін захоплюється театром, драматичною літературою, вже юнаком виявляючи скептичне відношення до дутих пристрастей ложноклассической трагедії. Так, говорячи про прочитану ним нову французьку трагедію "Троянки", багату смертями і криками сфабрикованих древньогрецький героїв, він укладає: "Однак, плюнемо на них. Поет подібний попу, якому, живучи на цвинтарі, всіх не оплакати. Я сам горю бажанням написати трагедію, і рукою моєю загинуть принаймні з полдюжини героїв, а якщо розсерджуся, то і жодної живої людини на театрі не залишу". Незважаючи на таке тверезе розуміння класичної умовності, штучності, ними відмічені не тільки "Бригадир", але і "Недоросток" - з прямолінійно смисловими іменами позитивними: Правдин, Стародум, негативними: Простаків, Вральман, Кутейкин; резонерством Стародума, рупора ідей самого автора; єдністю місця і часу, канонічними п'ятьма актами. Вся ця умовність форми як би "тріщать по швах" від вторгнення в п'єсу реального життя з картинами провінційного поміщицького побуту, живими рисами людських характерів, влучною розмовною мовою персонажів. Головний герой "Бригадира" Іванушка, вихованець французького гувернера-кучера, що побував в Парижі, зневажає все російське, в тому числі і своїх батьків за відсутність у них "розуму". На слова батька "бригадира": "Так ти що за француз? Мені здається, ти на Русі народився", Іванушка відповідає, що тіло його народилося в Росії, але дух належить Франції. Такі лакеї иностранщини не переводилися на Русі в житті і в літературі - аж до Смердякова в "Братах Карамазових" Достоєвського, який злобствует, що в 1812 році безглузду націю, тобто росіян, не завоювала розумна нація, тобто французи.\nІншої гульвіса - Мітрофанушка в "Недоростку" представлений як потворний плід потворного виховання, злонравия тієї поміщицької середи, де панують кріпосницькі порядки з їх свавіллям і "бесчеловечием", як говорить позитивний герой п'єси Стародум. У противагу "европеизму", вихованню показному, зовнішньому Стародум висловлює думки (і це думки самого автора) про "етичне виховання". Значення його не в тому, щоб "чужим розумом набивати пусту голову". Головне в людині, що не міняється як цінність "у всякий час" - це душа. "На все інше мода: на розуми мода, на звання мода, як на пряжки, на гудзики". "Без неї просвещеннейшая розумниця - жалюгідна тварюка. Неук без душі - звір". "Вір мені, що наука в розбещеній людині є люту зброю робити зло".\nУ вік просвіти, вживаючи його слово "моди" на науку, Фонвізін прозорливо побачив найбільшу небезпеку у відриві від її релігійної, етичної основи. Згодом Достоєвський скаже, що при погляді на науку як на вищу самоценность, вчений, якщо треба для науки - різати дітей, то він і буде різати. Те, що нині називається на вченій мові сциентистской цивілізацією (від лати. scientia - знання, наука), що виявилася в найглибшій духовній кризі, підтверджує, як праві були в своїх прозріннях кращі російські уми.\nУ особі Фонвізіна російська думка перестає бути ученицей Заходу, у взаємовідносинах з нею затверджує свою самобутність. Наочно побачивши Захід таким, який він є, Фонвізін прощається з колишньою ідеалізацією його. Подорожі, що Пишуться ним у час по Франції листа чудові гострою спостережливістю, тверезістю, незалежністю думок про ті або інакші явища європейського життя. "Потрібно відмовитися зовсім від загального значення і істини, якщо сказати, що немає тут вельми багато надзвичайно хорошого і наслідування гідного. Все сие однак же не засліплює мене до того, щоб не бачити тут однак же і більше абсолютно поганого і такого, чому нас Боже избави", - ділиться він своїми враженнями в одному з листів. Говорячи про французів як про націю "людинолюбний", він разом з тим приводить свою розмову з парижанами, вельми невтішний для їх національного характеру. "Скільки разів, маючи випадок розмовляти з відмінними людьми, напр., про вільність, починав я мову мою тим, що скільки мені здається, сие перше право людини у Франції свято зберігається; на що із захопленням мені відповідають: "que le Francais est ne& libre" (француз народжений вільним), що сие право складає їх істинне щастя, що вони помруть раніше, ніж потерплять найменше його порушення. Вислухавши сие, заводжу я мова про недоліки, що примічаються мною і нечутливо відкриваю думку мою, що бажано б було, якщо б вільність була у них не пусте Слово. Чи Повірте, що ті ж самі люди, які захоплювалися своєю вільністю, та ж година відповідають мені: "О, Monsieur, vous avez raison! Le Francais est ecrase! Le Francais est esclave (О, мсье, ви праві. Француз придавлений... Француз раб). Говорячи сие, впадають в преужасний захоплення обурення. Якщо сие разноречие відбувається від ввічливості, то принаймні не передбачає великого розуму".\nЛисти писалися за два роки до революції 1789 року, і передчуття її як би відобразилося в цих листах, в цих намальованих автором страшних картинах розкладання французького суспільства, розбещування вдач, беззаконня, убогості народної маси, загальної продажності, безпощадної влади грошей і т.д. "Ні в чому на світі я так не помилився, як в думках своїх про Францію. Радію сердечно, що я її сам бачив... що не може вже ніхто розповідями своїми мені імпонувати".\nПідсумком його роздумів про побаченого на Заході стало переконання, що "наша нація не гірше никоторой" і навіть те, що він готів віддати перевагу своєї, російської нації: "Якщо тут раніше нас жити почали, принаймні ми, починаючи жити, можемо дати собі різну форму, яку хочемо, і уникнути тих незручностей і золи, яка тут вкорінилася". Ця думка про самобутність російського історичного шляху ріднить Фонвізіна зі слов'янофілами.\nЄ у Фонвізіна забавне начебто, але прямий-таки символічний опис однієї історії. У Калуге проста російська жінка, "велика богомолка", молилася за нього, "гучне вопия: Врятуй його, Господи, від скорботи, смутку і від західної смерті! Скорбота і смуток я вельми розумів, бо в Москві те і інше терпів до крайності, але західної смерті не розумів. По деяких поясненнях знайшов я, що Марфа Петрівна в слові помилилася і замість раптової брехала про західну смерть".\nДоля врятувала Фонвізіна від західної смерті. Вольтерианец в молодості, він з роками, звільняючись від помилкової освіти, все більш проникається світлом віри і кінчає життя глибоко релігійною людиною. За оповіданням очевидців, вже в паралізованому стані, сидячи одного разу в церкві Московського університету, він говорив університетським вихованцям, вказуючи на себе: "Діти! візьміть мене в приклад: я покараний за своє вільнодумство! не ображайте Бога ні словами, ні мислию!"\nУ історії Росії особливо захоплюючим для Пушкина був XVIII повік. Багато труда поклав він на вивчення Петровської епохи, плодом якого стала "Історія Петра I", не завершена ним і не видана після його смерті через критичні думки про деякі сторони історичної діяльності і особистості Петра I. Он також зайнявся історичними розшуками в державних архівах і бібліотеках, перш ніж почати "Історію Пугачева". "Ніхто так добре не судив російську новітню історію, як Пушкин", - писав один з його сучасників, знавець історичних джерел XVIII в.; ".. я. знаходив в ньому скарби таланту, спостережень і начитаності про Росію, особливо про Петра і Екатеріне, рідку, єдину". XVIII повік Росії залучав Пушкина потужністю сил країни, що діяли, що вийшла на світові простори, колоссальностью характерів історичних осіб.\nЗдивованими очима дивився на цей вік і Гоголь. Прочитавши уривки біографії П.А. Вяземського об Фонвізіне, Гоголь писав автору про укладеного в XVIII в. "чарівному ряді чрезвичайностей, яких образи вже стоять перед нами колосальні, як у Гомера, незважаючи на те що і п'ятдесяти років ще не протекло. Немає труда вище, благородніше і який би так сильно вимагав глубокомислия повного багатостороннього історика. З нього може бути дванадцять томів чудної історії, і клянуся - ви станете вище за всіх європейських істориків". Говорячи про великі імена минулого, Ломоносове, Фонвізіне, Державіне і інших, Гоголь пише: "Ніколи вони навіть не бралися в порівняння з нинішньою епохою, так що наша епоха здається як би відрубана від свого кореня, неначе у нас зовсім немає початку, неначе історія прошедшего для нас не існує".\nЩо Вивчав стан Росії кінця XVIII в. (в т. ч. і в парижских архівах) академік Е.В. Тарле прийшов до висновку, що тогочасна "російська торгівля і промисловість були набагато більш розвинені, ніж в більшості континентальних держав, і що (крім Франції) жодна країна не була так економічно незалежна, як саме Росія тих часів". Громом перемог славили Росію на всю Європу, як тоді говорили - вселену "екатеринини орли" - Потемкин, Рум'янців, Суворов, Ушаков, Репнін. У кращих витворах Державіна класична умовність змітається силою натхнення, історичного почуття автора. Сам поет вважав себе співаком Феліци - імператриці Екатеріни II, зв'язуючи своє безсмертя як похідне від її безсмертя. Він і співак державної величі Росії, її сліпучих перемог, її великих полководців. Багато віршів він присвятив Суворову, з яким був в добрих відносинах і з ким його об'єднував загальний для них високий патріотизм.\nДержавина з цілісністю його особистості як державного діяча і великого пиита, переконаного консерватора, обійшло стороною модну в той час "просвіту". У вірші "Колісниця", написаному при звістці про революційні події у Франції в 1793, говориться про цю країну: "Від філософів освіти... ти пасла в хаос розбещування". Через полвека з невеликим Ф.І. Тютчев, довгі роки що жив на Заході, в статті "Росія і революція" основною властивістю революції назве її антихристиянський дух. Основа західної цивілізації - "людське я, замінююче собою Бога". І не до чи нинішніх "російських демократів", що оголосили "перебудову-революцію", що орієнтуються на "цивілізований" Захід, можна віднести слова Тютчева: "Революція, якщо розглядати її з точки зору самого її істотного, самого первинного принципу, є найчистіший продукт, останнє слово, вище вираження того, що... прийнято називати цивілізацією Заходу... Думка ця така: людина, зрештою, залежить тільки від себе самого...".\nУ статті "Про ліризм наших поетів" Гоголь, говорячи про деякі вірші Ломоносова, Державіна, Пушкина, Язикова, писав: "Наші поети бачили всякий високий предмет в його законному зіткненні з верховним джерелом ліризму - Богом, одні свідомо, інші несвідомо". "Я есмь - звісно, є і Ти!" - вигукне він в своїй славнозвісній оді "Бог". Глибоким релігійним почуттям одушевлена ця ода, де поетичні образи - визначення властивостей Творця - не посягають на християнського догматика. Бог, земна доля людини і вічність, значення буття - про ці таємниці багато роздумує поет. "Живши Бог - жива душа моя!" - запевняє він у вірші "Безсмертя душі". Не може померти дух - сущий, незбагненний, мешкаючий всередині і поза людиною. У вірші "На безбожників" він бачить у вільнодумцях духовну слепцов, що не визнають всевишнього промислу, що вважають, що в світі править сліпий випадок.\nВласні пориви його думки об тщете земної уриваються світлою нотою віри:\n"Все суєта суне! - я, воздихая, вважаю:\nАле кинувши погляд на блиск світила полудневна, -\nО, коль прекрасний мир! Що ж дух мій бременю?\nТворцем міститься вселенна.\n. Он. бачить глибину всю серця мого,\nІ будується моя Ним частка".\nЦе з вірша "Євгену. Життя званская", зверненого до митра. Євгену Болховітінову, другові Державіна, археологу і історику російської літератури. У заключному рядку поет говорить про свій будинок в Званке на березі Волхова: "Тут Бога жил співак, Феліци".\nСмерть і безсмертя. Як все велике, колосальне в історичних особистостях XVIII у., в їх діяннях викликає могутні, победительні звуки державинской ліри, так по констрасту з ними, з несокрушимостью, здається, світського блиску і земної слави, криком жаху і здивування відгукується реальність смерті.\nДе стіл був яств, там гроб стоїть;\nДе бенкетів лунали лики,\nНадмогильний там виють кліки,\nІ бліда смерть на всіх дивиться.\n( "На смерть князя Мещерського")\nСмерть нікого не щадить: і царів чекає така ж доля, як і їх рабів. Жалем і відчаєм пронизаний вірш "На смерть Катеріни Яковльовни", дружини Державіна.\nРиють пси землю, вкруг завивають,\nВиє і вітер, виє і будинок;\nМою милу не будять;\nСерце моє крушить грім!\n. Все. опустело! Як життя мені знести?..\nМимовільно приходить на спомин опис в повісті Андрія Платонова "Таємна людина", як машиніст Пухов, що поховала дружину, з опустелой душею зустрічає ранок в будинку, що опустів для нього і мирі: ".. вьюга. страшно розгорталася над самою головою Пухова, в пічній трубі, і тому хотілося б мати поруч з собою що-небудь таке, не говорячи про дружину, але хоч би живність яку... Ненавмисно він крикнув, по старій свідомості: - Глаша! - дружину покликав; але дерев'яний будиночок зазнавав ударів сніжного повітря і весь пищав. Дві кімнати стояли зовсім порожніми, і ніхто не слухав словам Фоми Егорича".\nЧерез сторіччя із зайвим пориваються один до одного стогону живих людських душ, незважаючи на "класицизм" і "соцреализми".\nУ оді "Тління і нетління", присвяченій пам'яті М.І. Кутузова, Державін вдається роздуму про смерть і безсмертя. Нетління, безсмертя Кутузова поет бачить в його діяннях як сина Вітчизни, як його спасителя.\nСучасник Державіна А.Т. Болотов в своїх записках від 1796 писав про нього: "Славний наш поет, Гавріла Романович Державін - не російський, а татарський дворянин з низу і тому називається мурзой" (Державин був нащадком татарського роду Багріма.) І про себе, торкаючись історії своїх предків, Болотов сказав: "Скажу вам, люб'язний приятель, що я природи татарської!,. сие ніщо інакше означає, як те, що перші наші предки були татари і виїхали в Росію з Золотої Орди".\nОбидва нащадки татарського роду стали гордістю Росії, і це тільки зайвий раз доводить, як могутньо була чарівливість, вплив російської, православної культури, що вона ставала рідною для людей інакшої народності, національності. І обидва вони залишилися вірні православній вірі, коли багато які їх современники-вельможі впадали в знаду вільнодумства, масонства. Зі слів автора "Історії російської словесності" А. Галахова, масони неодноразово залучали Державіна в "свою вітчизну, але завжди без успіху". А Болотов сам розказує, як, познайомившись в Москві з М.М. Хераськовим і знаючи його приналежність до "масонського ордена", він виявляв в спілкуванні з ним "найможливішу обережність": ".. как. він ні старався умовляти мене, щоб я коли-небудь приїхав до нього на вечерок, але я, відаючи, що вечорами бувають у нього збори таємні по їх секті, і побоюючись, щоб не могли вони мене якимсь чином і проти хотения мого втягнути в своє суспільство, завжди вибачався недосугами..." І вже молодший сучасник Державіна і Болотова С.Т. Аксаков розкаже згодом в своїх спогадах "Зустріч з мартинистами", як на початку XIX в. йому, молодій людині, з небезпекою для життя вдалося уникнути силець масонських.\nБолотов володів справді енциклопедично різносторонніми дарованиями: прекрасний знавець, практик сільського господарства, агроном, селекціонер, економіст, садівник, архітектор, рисовальщик, історик, письменник. Він автор чудової книги "Життя і пригоди Андрія Болотова, описані самим ним для своїх нащадків 1738-1793". Що Пишуться не для друку (уперше видобування із записок з'явилося в журналі "Син Вітчизни" в 1839, а в 1870-73 вони вийшли 4-млосним додатком до журналу "Російська старовина"), адресовані дітям, нащадкам, записки Болотова відкрили читачу найбагатші пласти російського життя XVIII в. Тут і події, пов'язані з Семирічною війною, і палацові вдачі при Петрові III, діяльність масонів, доля видавця Новікова, страта Пугачева, картина дворянського провінційного побуту і т.д. І через все оповідання, можна сказати, світиться образ самого повествователя, в якому дивна зоркость погляду, допитливість розуму, найрідша обширність пізнань органічно сполучена з етичною піднесеністю, релігійною глибиною. Особистість автора характерно виражена в природності, простодушності його складу, в тому особливому тоні розмовної його мови, який він сам назвав розмовою "з прямим серцем і душею". До речі, "прямота", як межа етична, проходить через всю російську історію, російську культуру. У присязі вибраному на всеросійський престол государю Михайлу Федоровичу Романову, говорилося: "Служити мені йому Государю і прямить і добра хотіти і без всякі хитрощі". Оптинский старець Амвросий писав про іншого оптинском старця, що в "листах своїх він оголяє істину прямо". У російських класиків: "прямий поет" (Державін), "Такий прямий поет" (Пушкин), "щастя пряме" (Жуковський), "свободою прямою" (Батюшков), "чия думка ясна, чиє слово пряме" (К. Аксаков), "прямота почуттів і поведінки" (Достоєвський), "прямі і надійні люди" (Лісків) і т.д. Говорячи про мову "Записок" Болотова, потрібно визнати, що такою виразною в своїй буденній простоті мовою ніхто в літературі XVIII в. не писав, включаючи і Карамзіна, язикова реформа якого зблизила літературну мову з розмовною мовою, але в межах світської середи. Пушкин не читав "Записок" Болотова, які стали публікуватися тільки після його смерті, і варто зайвий раз дивуватися всезнанню його генія, тому, як він міг в "Капітанській дочці" уловити дух російського життя XVIII в. з тим язиковим мисленням свого героя, яке схоже болотовскому.\nЄ в "Записках" Болотова епічної сили розповідь про те, як один з його предків на ім'я Еремей під час війни з кримськими татарами попадає до них в полон, більш двадцяти років проводить як раб в жорстокій неволі; бігши з полону, добирається до рідних місць і, чекаючи побачити з пагорба свій будинок, не бачить його: "На місці, де він живал... зростали конопель". Як зрозуміло перевірене Еремеєм потрясіння фронтовой, що повернувся з війни на попелищі - з вірша М. Ісаковського "Вороги спалили рідну хатину"; офіцеру, добами що добирався до рідного села у вологодской глибинка і що бачить, що немає села, залишилися від неї одні чагарники (розповідь В. Белова "За трьома волоками").\nОповідач, тобто Андрій Тимофійович Болотов, і сам живе в прекрасному світі творення, і залучає нас в нього. Втіленням цього творення стало створене ним садово-парковое чудо в Богородіцке, Тульської губ., подивитися яке приїжджали звідусіль. Один з відвідувачів, намісник губернії, здивований "прекрасними видовищами", складає на ходу цілий "акафіст" побаченій ним красі. І дійсно, деяким нагадуванням про земний рай відгукується цей витвір рук людських, і як понад давалися монастирській братии сили і уміння обертати шматок мерзлої північної землі в плодоносящие грядки, так благодаттю Божієй відмічене це перетворення нічим не приметного кутка тульской землі в край достатку і чудес.\nГоворячи словами самого Болотова, "філософією" його були "надія і покладання надії, що покладається завжди і у всьому на допомогу, заступництво і охорону Божеську". І все разюче різноманіття його інтересів - наукових, практичних - об'єднувалося навколо його релігійних, православних переконань. Він писав богословські статті, книги. Ще в молоді роки нарівні з твором "Почування християнина при початку і кінці кожного дня в тижні, що відноситься до самого собі і Богу", він пише "Дитячу філософію" з христиански-церковним обгрунтуванням своїх педагогічних роздумів.\nЯк відмічалося вище, Ломоносов не ставив різкої межі між наукою і вірою, бачачи єдине їх божественне джерело. У суспільстві духовного і наукового збагнення світу, природи, світобудови, в православному осмисленні буття і бачиться Болотову задача істинної просвіти, чому він і присвятив все своє довге, в 95 років, чудове життя.\nУ російській літературі кінця XVIII в. класицизм поступається місцем сентименталізму (від фр. sentiment - почуття). Сентименталізм властивий і радищевскому "Подорожі" з "уязвленностью" душі оповідача "стражданнями людства", патетичною чутливістю, екзальтованістю його реакції на пригноблення людей, емоційними спогадами. Але в більш повному своєму розвитку сентименталізм пов'язаний з ім'ям Н.М. Карамзіна. Свої "Листи російського мандрівника" він назвав "дзеркалом душі моєї" - все побачене за межею пропущене ним через свої переживання, "мріяння". У описі автором визначних пам'яток Франції, Англії, Німеччини, його зустрічей з європейськими знаменитостями, з людьми різних станів, в передачі подробиць культурного, суспільного, політичного життя багато захопленого, чутливого. Благоговійне відношення до Франції, Заходу, однак, захмарюється, а потім зміняється глибоким розчаруванням по ходу французької революції.\nРосійська література XVIII в., що почалася з наслідування західній раціоналістичній освіті, завершилася відкиданням його, поверненням в особі Фонвізіна і Карамзіна до древньоруський духовних джерел. У молодості що обертався в колу масонів, Карамзін пізніше пориває з ними. За рік до початку Вітчизняної війни 1812 року він пише "Записку про древню і нову Росію", з вираженим в ній пафосом російської національної свідомості. "Ми стали громадянами світу, але перестали бути в деяких випадках громадянами Росії. Провиною Петро". Плодом двадцятирічного вивчення літописів і інших історичних джерел і художньої творчості стала "Історія держави Російської", про яку Пушкин сказав: "Древня Росія, здавалося, знайдена Карамзіним, як Америка Колумбом".\nРосія входила в XIX вік в духовно-ідеологічному єдиноборстві з Європою, яке у всій своїй глибині і гостроті виявилося в Вітчизняній війні 1812 року, що підняла на небувалу висоту російську національну самосвідомість і що спричинила явище нашого всеосяжного генія Пушкина.


Директор полтавського «Еліта-центру» представляв інтереси Литвина / Полтавщина\n23 березня 2011, 13:11 Розмір тексту\nНещодавно стало відомо, що прокуратора Полтавської області закінчує розслідування кримінальної справи щодо посадових осіб компанії «Полтавабудінвест». Їм інкримінують перевищення службових повноважень.\nДонедавна ця фірма мала недобру славу полтавського «еліта-центру» — люди, які вклали гроші у будівництво багатоповерхівки по вул. Боровиковського, 11, так і не дочекалися своїх ключів від квартир. Оскільки ситуацію у компанії коментувати відмовляються, «Полтавщина» вирішила поцікавитися в інших осіб про її діяльність та керівника.\nЦікаво, що директор компанії Сергій Іванович Жарий у 2009 році під час виборчої кампанії представляв інтереси кандидата на пост глави держави Володимира Литвина.\nЛідер обласного осередку Народної партії України Костянтин Боровик так прокоментував ситуацію:\n— Ця людина справді представляла Володимира Литвина на 146 територіальному виборчому окрузі Полтави. Але після того, як ми дізналися про сумнівні справи його компанії, партія припинила співпрацю з цією людиною ще у 2009 році. Жарий виявився недоброчесною людиною.\nВрешті, проблему з недобудованою багатоповерхівкою взяв під особистий контроль мер міста Олександр Мамай. Влада обіцяє допомогти людям, які залишилися без грошей і житла.\n23 березня 2011, 13:11\nПотерпілим від діяльності «Полтавабудінвест» необхідно з’явитися у прокуратурі 23 березня 2011, 12:10\nТеги: будівництво, Володимир Литвин, Олександр Мамай, Боровиковського 11, Полтавабудінвест


Як прати фатин: спідниця, плаття, тюль, штори, в пральній машині і в ручну | Поради\nГоловна » Поради » Як прати фатин: спідниця, плаття, тюль, штори, в пральній машині і в ручну\nЯк прати фатин: спідниця, плаття, тюль, штори, в пральній машині і в ручну\nЩоб розібратися, як правильно прати вироби з чудового фатину, необхідно вивчити особливості цієї тканини та рекомендації по догляду за нею.\nФатин відноситься до різновидів сітчастих тканин. Для виготовлення застосовують волокна з поліестеру і нейлону.\nТакий матеріал має блискучу, а також матову поверхню, покривається вишивкою, малюнком, золотим або срібним напиленням. В асортименті зустрічаються різноманітні відтінки від пастельних до насичених. Є різновид добре растягивающегося «фатинового трикотажу» з додаванням спандекса.\nЗ фатину, що відрізняється великими розмірами комірок, створюють об’ємні подъюбники, різноманітні декоративні елементи. Мелкоячеистую більш м’які і добре драпирующуюся різновид застосовують для шиття танцювальних костюмів, балетних пачок, суконь — вечірніх, бальних, весільних. Затребувана вона для виготовлення фати нареченої, карнавальних та святкових нарядів.\nОкремі елементи — банти, квіти, стрічки з цієї тканини використовуються для декорування обстановки до бенкетів, весіль. Вуаль з повітряного фатину прикрашає елегантні дамські капелюшки.\nЩо таке фатин\nЩоб повернути свіжість виробів з фатину, відіпрати з’явилися забруднення, слід виконувати наступні правила:\nВраховуючи синтетичну основу, виключають застосування надмірно гарячої води. Орієнтуються на рекомендації, в яких вказується температура в діапазоні 30-40С.\nПеред пранням оглядають виріб, прибирають зйомні декоративні деталі — квіточки, бутоньєрки, брошки, банти.\nНе варто для білих речей застосовувати миючі засоби, орієнтовані для кольорового текстилю.\nВ процесі прання і полоскання виключають сильне тертя і викручування.\nЯкщо сукня або спідниця з фатину втратили в процесі шкарпетки колишню свіжість, прибігають до ручного прання.\nСукня з фатину краще прати вручну\nАлгоритм ручного прання невеликих виробів:\nНаливають в емальований таз теплу (30С) воду — 6 літрів.\nРозчиняють у ній миючі різновиди — 2 ст. л., підбирається у відповідності з забарвленням тканини.\nЗамочують виріб і починає прати без викручування і вичавлювання, прополіскуючи в мильному розчині. Сильно забруднені місця слід обережно потерти руками.\nПолоскання проводять спочатку в теплій, а потім в холодній воді, в яку додають кондиціонер, знижує електризацію синтетики.\nКольоровим виробів повернути насиченість і соковитість відтінків дозволить столовий оцет (9%), чайну ложку якого розчиняють в 10 літрах холодної води при проведенні останнього полоскання.\nДля прання об’ємного сукні водою наповнюють ванну на третину об’єму. Розчиняють засіб, орієнтований для делікатного синтетики. Повністю занурюють виріб. М’якою губкою обережно проходяться по всіх поверхнях сукні. Залишають в замоченому вигляді на годину, а потім ретельно прополіскують.\nЯкщо на вбранні нашито багато декоративних аксесуарів, то доцільно розмістити його над ванною на вішалці. Поливають теплою водою з душу і намиленою протирають м’якою губкою тканина, прибираючи забруднення. Потім змивають все залишки, направляючи струмінь душа зверху.\nПриймаючи рішення про проведення для загрязнившихся виробів з фатину машинного прання, попередньо вивчають інформацію, відображену на ярличку. Приступають до процедури, якщо присутній дозволяючий значок.\nПрання в пральній машині на делікатному режимі\nВстановлюють делікатний режим. Температура допускається до 30С. Віджим сітчастої тканини не потрібен, тому його відключають. В агрегатах, де неможливо виконати цю функцію, вибирають мінімальні оберти.\nМашинна сушка протипоказана. Додається кондиціонер, сприяє пом’якшенню структури матеріалу, перешкоджаючи зминання.\nВиріб укладають в полотняний мішок. Якщо на одязі з фатину присутні елементи з намистин, бісеру, пайєток, то на них великими стібками нашивають марлеві клаптики.\nПорошок для фатину використовувати в процесі прання не рекомендується, так як існує ймовірність, що він повністю не розчиниться в теплій воді, осяде в комірках сітчастої тканини, викликаючи її пожовтіння.\nПідбирають більш делікатні миючі склади. Найчастіше це концентрований гель: Kao Emerl, Care & Repair, Attack Emerl.\nРекомендуються екологічні рідкі миючі різновиди, не деформують волокна: BIO-Sensitive, Winniʹs, Sodasan, Lion Acron, Dalli fein and color, Lion Akron.\nПовітряні вироби з фатину через деякий час здатні втрачати свою білосніжність. У такій ситуації проводять відбілювання, вибираючи кисневмісні різновиди, не деформують ніжну тканину.\nНайчастіше рекомендується рідкий Vanish Oxi Action, результативно видаляє різноманітні забруднення.\nДля виробів, яким протипоказана машинне прання, практикується замочування.\nНаливають в емальований таз теплу (30С) воду і розчиняють відбілюючий засіб. Розраховують, що потрібно взяти 50 мл Vanish на 2 л води. Виріб занурюють повністю і витримують 6 годин. Якщо є помітні плями, попередньо на цю ділянку тканини розподіляють невелику кількість відбілювача, залишаючи на 5 хвилин. Вибілену річ ретельно промивають чистою водою.\nЯкщо проводиться машинне прання, то додають 100 мл Vanish у відповідності з інструкцією.\nВипрані і прополосканные предмети одягу та інші вироби з фатину не віджимають. Їх розміщують над ванною на плічках, щоб стікала вода.\nМожна приєднати безпосередньо до мотузці за допомогою прищіпок. У цьому випадку річ підвішують за пояс або плечові шви, щоб уникнути помітних слідів від прищіпок після висихання.\nМожна спідницю сушити в розправленому стані на горизонтальній площині, підстеливши під неї махровий рушник. Уникають попадання полуденного сонячного світла і впливу гарячих потоків від нагрівальних приладів.\nПишне плаття на плічках може витягнутися під власною вагою, тому для нього доцільно розкласти в горизонтальному напрямку настінну рейкову сушарку і акуратно розташувати на ній.\nЯк сушити пишне плаття\nПри необхідності можна гладити фатиновое виріб за допомогою праски без парозволоження через щільну бавовняну серветку. Температуру встановлюють не більше 100С.\nСпочатку приводять в порядок ліф, потім переходять до нижньої частини. Якщо є рукави, то перед прасуванням вкладають всередину спеціальне пристосування, що входить у комплектацію прасувальної дошки. Щоб надалі вони не пом’ялися, вставляють трубки, згорнуті з білою щільною папери.\nОб’ємне плаття простіше освіжити і повернути гладкість легше, якщо використовувати парогенератор. Він прибере заломи, зробить одяг пишною. Пара впливає щадяще, не деформуючи ніжну тканину. Отглаженное виріб поміщають на плічка.\nПри відсутності парогенератора нагоді народна рада. Ванну наповнюють гарячою 9около 100С) водою, закривши двері в приміщення. Коли вона наповниться пором розвішують одяг, витримавши в таких умовах дві години.\nОдяг з фатину вимагає особливого догляду, так як легко втрачає пишність і набуває складки.\nОдяг з фатину\nЗберігати її слід в максимально розправленому вигляді на вішалці. Бажано, щоб у близькому сусідстві не було інших виробів.\nДопомагає підтримувати декоративність повітряних спідниць попереднє крахмаление. Проводять його у такій послідовності:\nВ емальовану каструлю наливають 500 мл води і доводять до кипіння.\nОкремо в фаянсовому посуді картопляний крохмаль — 1 ст. л. розмішують в прохолодній воді — 200 мл до однорідності. Можна взяти кукурудзяний або рисовий крохмаль.\nПри інтенсивному помішуванні цівкою вливають крохмальний складу в киплячу воду.\nЗнімають з плити, остуджують і проціджують через складену вдвічі марлю.\nПереливають в таз з прохолодною водою і розмішують.\nЗанурюють попередньо випраний і ретельно прополосканную річ на п’ять хвилин.\nРетельно розправляють без віджимання і сушать.\nГладять через бавовняну тканину.\nФатиновый наряд при правильному догляді зберігає чудову декоративність тривалий час. При необхідності його можна випрати і повернути білосніжність. Важливо грамотно підібрати миючий засіб і не допускати надмірного нагрівання, що приводить до деформації волокон ніжною сітчастої тканини.


1. Поняття і сутність ділового спілкування\n2. Види ділового спілкування\n3. Ділова бесіда\n4. Групові форми ділового спілкування\n5. Ділове спілкування в процесі переговорів\nВзаємини людей у процесі спільної діяльності, якій кожна людина присвячує значну частину свого життя, завжди викликали особливий інтерес і увага з боку філософів, психологів, соціологів, а також фахівців-практиків, які прагнули узагальнити свій досвід ділового спілкування в тій чи іншій сфері, співвіднести його з виробленими людством нормами моральності і сформулювати основні принципи і правила поведінки людини в діловий (службової) обстановці. Останнім часом для характеристики всього комплексу питань, пов'язаних з поведінкою людей у діловій обстановці, а також в якості назви теоретичного курсу, присвяченого їх вивченню, використовується складений термін "етика ділового спілкування".\nВідомі "писані" і "неписані" норми поведінки в тій чи іншій ситуації офіційного контакту. Прийнятий порядок і форма поведінки на службі називається діловим етикетом. Його основна функція - формування правил, що сприяють взаєморозумінню людей. Другою за значенням є функція зручності, тобто доцільність і практичність. Сучасний вітчизняний службовий етикет має інтернаціональні ознаки, тому що його основи фактично були закладені в 1720 році "Генеральним регламентом" Петра I, в якому були запозичені закордонні ідеї.\nДілове спілкування - найважливіша сторона моралі професійної поведінки підприємця. Діловий етикет - результат тривалого відбору правил форм найбільш доцільної поведінки, що сприяло успіху в ділових відносинах. Культура поведінки в діловому спілкуванні неможлива без дотримання правил вербального (словесного »мовного) етикету, пов'язаного з формами і манерами мови, словниковим запасом, тобто зі всім стилем мови, прийнятим в спілкуванні даного кола ділових людей.\nДілове спілкування - це складний багатоплановий процес розвитку контактів між людьми в службовій сфері. Його учасники виступають в офіційних статусах і орієнтовані на досягнення мети, конкретних завдань. Специфічною особливістю названого процесу є регламентованість, тобто підпорядкування встановленим обмеженням, що визначаються національними і культурними традиціями, професійними етичними принципами.\n- Норми, що діють у сфері спілкування між рівними за статусом, членами одного колективу (горизонтальні);\nРегламентованість ділової взаємодії виражається також в увазі до мови. Обов'язкове дотримання мовного етикету - розроблених суспільством норм мовної поведінки, типових готових "формул", що дозволяють організувати етикетні ситуації вітання, прохання, подяки і т.д. (наприклад, "здрастуйте", "будьте ласкаві", "дозвольте принести вибачення", " щасливий, познайомитися з Вами "). Ці стійкі конструкції вибираються з урахуванням соціальних, вікових, психологічних характеристик.\nЩоб спілкування як взаємодія відбувалася безпроблемно, воно повинно складатися з наступних етапів:\n- Установка контакту (знайомство). Передбачає розуміння іншої людини, представлення себе іншій людині;\n- Орієнтування в ситуації спілкування, осмислення що відбувається, витримка паузи;\n- Обговорення цікавить проблеми;\n- Рішення проблеми.\n- Завершення контакту (вихід з нього).\nЗа способом обміну інформацією розрізняють усне і письмове ділове спілкування.\n- Ділова розмова - короткочасний контакт, переважно на одну тему.\n- Ділова бесіда - тривалий обмін інформацією, точками зору, що часто супроводжується прийняттям рішень.\n- Переговори - обговорення з метою досягнення угоди з якогось - якого питання.\n- Інтерв'ю - розмова з журналістом, призначений для друку, радіо, телебачення.\n- Зустріч (збори);\n- Контактний ділова розмова - безпосередній, "живий" діалог.\n- Телефонна розмова (дистантних), що виключає невербальну комунікацію.\nБесіда передача повідомлень по телефоні є самими розповсюдженими формами комунікацій, їх відрізняє безпосередній контакт і велика розмаїтість способів спілкування, що дозволяє без праці сполучити ділову (формальну) і особисту (неформальну) частини всякого повідомлення.\nПисьмові види ділового спілкування - це численні службові документи: діловий лист, протокол, звіт, довідка, доповідна і пояснювальна записка, акт, заява, договір, статут, положення, інструкція, рішення, розпорядження, вказівку, наказ, доручення та ін\n- Когнітивне - обмін знаннями;\n- Мотиваційний - обмін спонуканнями, цілями, інтересами, мотиву-ми, потребами;\n- Деятельностное - обмін діями, операціями, уміннями, навичками.\n- Безпосереднє - здійснюване за допомогою природних органів, даних живій істоті: руки, голова, тулуб, голосові зв'язування і т.д.;\n- Опосередковане - пов'язане з використанням спеціальних засобів і знарядь;\n- Пряме - припускає особисті контакти і безпосереднє сприйняття один одним людей, у самому акті спілкування;\nДілова бесіда, як правило, складається з наступних етапів: ознайомлення з розв'язуються питанням і його виклад; уточнення впливають на вибір рішення чинників; вибір рішення; прийняття рішення і доведення його до співрозмовника. Запорука успіху ділової бесіди - компетентність, тактовність і доброзичливість її учасників.\nВажливим елементом як діловий, так і світської бесіди є вміння слухати співрозмовника. "Спілкування - це вулиця з двостороннім рухом. Щоб спілкуватися, ми повинні висловлювати наші ідеї, наші думки і наші почуття тим, з ким ми вступаємо у спілкування, але ми повинні дозволити нашим співрозмовникам також висловити свої ідеї, думки і почуття."\nРегламентаторамі бесіди є питання. Для з'ясування проблеми доцільно ставити питання відкритого типу: що? де? коли? як? навіщо? - На які неможливо відповісти "так" чи "ні", а потрібно розгорнуту відповідь з викладенням необхідних деталей. Якщо виникає необхідність конкретизувати бесіду і звузити тему обговорення, то ставлять запитання закритого типу: чи повинен? чи був? чи є? чи буде? Такі питання припускають однозначну відповідь.\nІснують певні загальні правила, яких доцільно дотримуватися при веденні бесід у діловій та неформальній обстановці. Серед них можна виділити наступні найбільш важливі. Говорити треба так, щоб кожен учасник бесіди мав можливість легко вступити в розмову і висловити свою думку.\nНеприпустимо нападати пристрасно і з нетерпінням на чужу точку зору. Висловлюючи свою думку, не можна відстоювати його, гарячачись і підвищуючи голос: спокій і твердість у інтонаціях діють більш переконливо. Витонченість в розмові досягається через ясність, точність і стислість висловлюваних доводів і міркувань. Під час бесіди необхідно зберігати самовладання, хороший настрій і доброзичливість. Серйозна полеміка, навіть при впевненості у своїй правоті, негативно позначається на взаімополезних контактах та ділових відносинах. Необхідно пам'ятати, що за спором йде сварка, за сваркою - ворожнеча, за ворожнечею - програш обох протиборчих сторін. Ні за яких обставин не можна перебивати мовця. Лише в крайніх випадках можна зробити зауваження з усілякими формами ввічливості. Вихована людина, перервавши бесіду, коли до кімнати увійшов новий відвідувач, не продовжить розмову, перш ніж не ознайомить коротко прийшов з тим, що було сказано до його приходу. Недопустимо в бесідах злословити або підтримувати лихослів'я на адресу відсутніх. Не можна вступати в обговорення питань, про які немає достатньо чіткого уявлення. Згадуючи у розмові третіх осіб, необхідно називати їх по імені-по батькові, а не на прізвище. Жінка ніколи не повинна називати чоловіків на прізвище.\nНеобхідно суворо стежити за тим, щоб не допускати нетактовних висловлювань (критика релігійних поглядів, національних особливостей і т.п.). \nВважається нечемним змушувати співрозмовника повторювати сказане під тим приводом, що ви не розчули якихось деталей. Якщо інша людина заговорить одночасно з вами, надайте право спочатку висловитися йому. І останнє, освіченого і вихованого людини дізнаються із скромності. Він уникає хвалитися своїми знаннями і знайомствами з людьми, які займають високе становище.\nПоряд з діалоговим спілкуванням, існують різні форми групового обговорення ділових (службових) питань. Найбільш поширеними формами є наради і збори. Теорія менеджменту пропонує таку найбільш загальну класифікацію зборів і нарад з їх призначенням.\nІнформативне співбесіду. Кожен учасник коротко доповідає про стан справ начальника, що дозволяє уникнути подання письмових звітів і дає можливість кожному учаснику отримати уявлення про стан справ в установі.\nНарада з метою прийняття рішення. Координація думок учасників, що представляють різні відділи, підрозділи організації, для прийняття рішення по конкретній проблемі. Творче нараду. Використання нових ідей, розробка перспективних напрямків діяльності. Існує і ряд інших класифікацій нарад, у тому числі за розмірами: в науці - конференції, семінари, симпозіуми, засідання вчених рад; в політиці - з'їзди партій, пленуми, мітинги. За тематикою розрізняють наради технічні, кадрові, адміністративні, фінансові і т.д.\nВиходячи з етико-організаційних підходів, американські дослідники виділяють наради диктаторські, автократичні, сегрегатівние, дискусійні та вільні.\nНа диктаторському нараді керівник звичайно повідомляє присутнім своє рішення з певних питань або знайомить з позицією або розпорядженням вищестоящої організації. Дискусії не проводяться. Учасники лише ставлять запитання.\nАвтократичне нарада - різновид диктаторського. Керівник задає по черзі запитання учасникам і вислуховує їхні відповіді. Запрошені не мають права висловлювати думки щодо позицій інших учасників.\nСегрегатівное нарада (сегрегація - лат. Відділення, видалення) складається з доповіді керівника або призначеної ним особи. Учасники виступають у дебатах з вказівкою (вибору) головуючого. Демократичний характер має дискусійний нараду. Відбувається вільний обмін думками, після якого рішення приймається загальним голосуванням з наступним затвердженням керівником або приймається керівником без голосування, з урахуванням висловлених думок та пропозицій. Вільні засідання проводяться без чітко сформульованої порядку денного.\nДо нарад пред'являється ряд етичних вимог, що регулюють взаємовідносини як між начальниками і підлеглими, так і між його учасниками. Так, етично виправданим з боку начальника буде запрошення учасників на нараду, на якій планується розгляд важливого питання, не по телефону через секретарку, а письмово або в особистому спілкуванні. Повага до аудиторії проявляється у створенні хоча б мінімуму комфорту (підбір приміщення відповідно до кількості учасників, необхідне освітлення, провітрюваність приміщення, забезпечення можливості записати необхідну інформацію і т.д.). Основний елемент зборів чи наради - дискусія з вирішуваних питань, головна мета якої - пошук істини. \nДискусія ефективна тільки в тому випадку, якщо вона проводиться з дотриманням етично орієнтованих норм поведінки людей в процесі ділового спілкування. Так, І. лаєм зазначає, що:\n- В дискусії необхідно поважне ставлення до чужої думки, навіть якщо воно на перший погляд здається абсурдним. Для того, щоб зрозуміти чужу думку, в першу чергу, необхідно набратися терпіння, мобілізувати увагу і вислухати його; - необхідно дотримуватися одного предмета спору. Не допускати ситуації, вираженої в приказці: "Один про Фому, інший про Ярему";\n- Не можна перетворювати дискусію в конфлікт. У суперечці потрібно шукати точки зближення думок і суджень, прагнути до пошуку спільних рішень. Це не означає відмови від своєї думки при впевненості у своїй правоті, однак, під сумнів правоту своєї позиції корисно; - у будь-найгострішою дискусії не можна використовувати лайливі слова і безапеляційні заяви (це неправильно, це дурниця, дурості говоріть і т.д.) , а іронія і сарказм, хоча і допускаються, але повинні вживатися, не ображаючи і не принижуючи опонентів; - головна зброя у дискусії - факти і їх сумлінна інтерпретація;\n- Визнайте свою неправоту; - проявляйте благородство: якщо опоненти зазнали поразки в дискусії, дайте їм можливість врятувати свою репутацію, не зловтішаюся з приводу їхньої поразки. \nДілова бесіда включає обмін думками та інформацією і не передбачає укладення договорів або вироблення обов'язкових для виконання рішень. Вона може мати самостійний характер, випереджати переговори або бути їх складовою частиною.\nПереговори мають більш офіційний, конкретний характер і, як правило, передбачають підписання документів, що визначають взаємні зобов'язання сторін (договорів, контрактів і т.д.). Основні елементи підготовки до переговорів: визначення предмета (проблем) переговорів, пошук партнерів для їх вирішення, з'ясування своїх інтересів та інтересів партнерів, розробка плану і програми переговорів, підбір фахівців до складу делегації, рішення організаційних питань і оформлення необхідних матеріалів - документи, креслення, таблиць, діаграм, зразків пропонованих виробів і т.д. Хід переговорів укладається в наступну схему: початок розмови - обмін інформацією - аргументація і контраргументації - вироблення і прийняття рішень - завершення переговорів.\nПершим етапом переговорного процесу може бути ознайомлювальна зустріч (бесіда), у процесі якої уточнюється предмет переговорів, вирішуються організаційні питання, або зустріч експертів, випереджає переговори за участю керівників і членів делегацій. Успіх переговорів у цілому багато в чому залежить від результатів таких попередніх контактів. Заслуговують на увагу шість основних правил налагодження відносин між партнерами на попередніх переговорах і рекомендації щодо їх реалізації, пропоновані американськими фахівцями. Ці правила, до речі, зберігають своє значення і в ході ведення переговорів.\n1. Раціональність. Необхідно вести себе стримано. Неконтрольовані емоції негативно позначаються на переговорному процесі і здатності прийняття розумних рішень.\n2. Розуміння. Неуважність до точки зору партнера обмежує можливості вироблення взаємоприйнятих рішень.\n3. Спілкування. Якщо ваші партнери не виявляють великої зацікавленості, усе-таки постарайтеся провести з ними консультації. Це дозволить зберегти і поліпшити відносини.\n4. Достовірність. Помилкова інформація послабляє силу аргументації, а також несприятливо впливає на репутацію.\n5. Уникайте менторського тону. Неприпустимо повчати партнера. Основний метод - переконання.\n6. Прийняття. Постарайтеся прийняти іншу сторону і будьте відкриті для того, щоб дізнатися щось нове від партнера. \nНайбільш оптимальними днями для переговорів є вівторок, середа, четвер. Самий сприятливий час дня - через півгодини - годину після обіду, коли думки про їжу не відволікають від рішення ділових питань. Сприятливе середовище для переговорів може бути створена, у залежності від обставин, у вашому офісі, представництві партнера або на нейтральній території (конференц-зал, пристосовані для переговорів номер готелю, зал ресторану і т.д.). Успіх переговорів багато в чому визначається умінням задавати питання й одержувати вичерпні відповіді на них. Питання служать для керування ходом переговорів і з'ясування точки зору опонента. Правильна постановка питань сприяє прийняттю потрібного вам рішення. Існують наступні види питань. Інформаційні питання призначені для збору відомостей, які необхідні для складання уявлення про що-небудь.\nКонтрольні питання важливо використовувати під час будь-якої розмови, щоб з'ясувати, чи розуміє вас партнер. Приклади контрольних питань: "Що ви про це думаєте?", "Чи вважаєте ви також, як і я?". Напрямні питання необхідні тоді, коли ви не хочете дозволити співрозмовникові нав'язати вам небажаний напрямок бесіди. За допомогою таких питань ви можете взяти у свої руки управління ходом переговорів і направити їх у необхідне вам русло.\nПровокаційні питання дозволяють встановити, чого насправді хоче ваш партнер і чи вірно він розуміє положення справ. Провокувати - значить кидати виклик, підбурювати. Ці питання можна починати так: "Ви впевнені, що зможете ...?"," Ви дійсно вважаєте, що ...?"\nАльтернативні питання представляють співрозмовникові можливість вибору. Число варіантів, однак, не повинно перевищувати трьох. Такі питання припускають швидку відповідь. При цьому слово "або" найчастіше є основним компонентом питання: "Який термін обговорення підходить вам більше всього - понеділок, середа або четвер?".\nПідтверджуючі питання задають, щоб вийти на взаєморозуміння. Якщо ваш партнер п'ять раз погодився з вами, то на вирішальний шосте питання він також дасть позитивну відповідь. Приклади: "Ви дотримуєтеся тієї ж думки, що ...?"," Напевно ви раді тому, що ...?"\nЗустрічні питання спрямовані на поступове звуження розмови і підводять партнера по переговорам до остаточного рішення. Вважається нечемним відповідати питанням на питання, однак зустрічне питання є майстерним психологічним прийомом, правильне використання якого може дати значні переваги.\nОзнайомлювальні питання призначені для виявлення думки співрозмовника з даного питання. Це відкриті питання, що вимагають розгорнутої відповіді. Наприклад: "На який ефект ви розраховуєте при прийнятті цього рішення?".\nПитання для орієнтації задаються, щоб встановити, чи продовжує ваш партнер дотримуватися висловленого раніше думки. Наприклад: "Яка ваша думка з цього пункту?", "До яких висновків ви при цьому прийшли?".\nОднополюсні питання - мають на увазі повторення співрозмовником вашого питання в знак того, що він зрозумів, про що йде мова. При цьому ви переконуєтеся, що питання зрозумілий правильно, а відповідальний отримує час для обдумування відповіді.\nПитання, що відкривають переговори, дуже важливі для ефективного і зацікавленого обговорення. У партнерів по переговорам відразу ж виникає стан позитивного чекання. Наприклад: "Якщо я запропоную вам спосіб, за допомогою якого можна швидко вирішити проблему ..., нічим при цьому не ризикуючи, зацікавить вас це?".\nУкладають питання спрямовані на якнайшвидше позитивне завершення переговорів. При цьому найкраще спочатку задати один-два підтверджують питання, супроводивши їх неодмінно дружньою посмішкою: "Чи зміг я переконати вас у вигоді цієї пропозиції?", "Переконалися ви, наскільки просто все вирішується?". А потім без додаткового переходу можна поставити запитання, що укладає переговори: "Який час реалізації цієї пропозиції вас більше влаштовує - травень або червень?"\nУспішне ведення ділових бесід і переговорів багато в чому залежить від дотримання партнерами таких етичних норм і принципів, як точність, чесність, коректність і такт, вміння вислухати (увага до чужої думки), конкретність.\nТочність. Одна з найважливіших етичних норм, властивих діловій людині. Термін домовленості необхідно дотримувати з точністю до хвилини. Будь-яке запізнення свідчить про вашу ненадійність у справах.\nЧесність. Включає не тільки вірність прийнятим зобов'язанням, але і відкритість у спілкуванні з партнером, прямі ділові відповіді на його питання.\nКоректність і такт. Не виключає наполегливості й енергійності у веденні переговорів при дотриманні коректності. Слід уникати факторів, що заважають ходу бесіди: роздратування, взаємних випадів, некоректних висловлювань та т.д.\nУміння вислухати. Уважно і зосереджено слухайте. Не перебивайте що говорить.\nКонкретність. Бесіда повинна бути конкретної, а не абстрактній, і включати факти, цифрові дані і необхідні подробиці. Поняття і категорії повинні бути погоджені і зрозумілі партнерам. Мова повинна підкріплюватися схемами і документами. \nІ останнє, негативний результат ділової бесіди або переговорів не є підставою для різкості або холодності при завершенні переговорного процесу. Прощання повинне бути таким, щоб у розрахунку на майбутнє дозволило зберегти контакт і ділові зв'язки.\nЕтику ділового спілкування слід ураховувати в різних її проявах: у відносинах між підприємством і соціальним середовищем; між підприємствами; усередині одного підприємства. Між сторонами того або іншого виду ділового спілкування існує своя специфіка. Завдання полягає в тому, щоб сформулювати такі принципи ділового спілкування, яке не тільки відповідали кожному виду ділового спілкування, але і не суперечили загальним етичним принципам поведінки людей. Разом з тим, вони повинні служить надійним інструментом координації діяльності людей, залучених в ділове спілкування.\nСтосовно до ділового спілкування основний етичний принцип можна сформулювати таким чином: в діловому спілкуванні при ухваленні рішення про те, які цінності слід вважати за краще в даній ситуації, поступати так, щоб максима твоєї волі була сумісна з етичними цінностями інших сторін, що беруть участь в спілкуванні, і допускала координацію інтересів всіх сторін.\nТаким чином, в основі ділового спілкування повинна бути координація, а по можливості і гармонізація, інтересів. Природно, якщо воно здійснюється етичними засобами і в ім'я морально виправданих цілей. Тому ділове спілкування повинне постійно перевірятися етичною рефлексією, виправдовує мотиви вступу до нього. При цьому зробити етичні правильний вибір і ухвалити індивідуально рішення, часто справа зовсім не просте. Ринкові відносини надають свободу вибору, але разом з тим збільшують кількість варіантів рішення, породжують комплекс моральних дилем, що чекають ділових людей на кожному кроці в процесі їх діяльності і спілкування.\n1. Андрєєва Г.М. Соціальна психологія. М., 1996.\n2. Ломов Б.Ф. Проведення ділових бесід і переговорів. М., 1991.\n3. Вахрін М. Н. Етика ділового спілкування. Мінськ, 1996\n4. Сорокін А. М. Психологія ділового спілкування. М., 1991\n Андрєєва Г.М. Соціальна психологія. М., 1996. С. 132.\n Сорокін А. М. Психологія ділового спілкування. М., 1991, С. 54-55.\n Ломов Б.Ф. Проведення ділових бесід і переговорів. М., 1991, С. 73.\n Вахрін М. Н. Етика ділового спілкування. Мінськ, 1996, С. 42.\n Ломов Б.Ф. Проведення ділових бесід і переговорів. М., 1991. С. 78.\nОсобливості мовлення в практиці ділового спілкування


У Херсоні відкриють сквер на честь воїна АТО Дениса Лошкарьова | Український Південь У Херсоні відкриють сквер на честь воїна АТО Дениса Лошкарьова – Український Південь\nХерсонців запрошують взяти участь у відкритті скверу імені Дениса Лошкарьова.\nЗахід запланований на 14 жовтня 2019 року о 12.00, на розі вулиць Купецької та Мостової.\nВодночас відбудеться і відкриття пам’ятного знаку та всі охочі зможуть посадити зелені насадження.\nДенис Лошкарьов, активний учасник Революції Гідності, загинув на сході України в грудні 2018 року.\nЗнаменно, що відкриття скверу проходить в День захисника України!\nСпортивне обладнання закупили для шкіл Великокопанівської громади\nлошкарьов, с, свято захисника України, сквер