Костянтин Євтушенко. Бути постійно в дії - Моя Могилянка\nКостянтин Євтушенко. Бути постійно в дії\nPosted on\t Листопад 11, 2016 by\tДорошенко Анфіса\nВраження від спілкування: Вперше з Костею познайомився в тренажерному залі Могилянки в далекому 2003. Під стелю високий, накачаний та симпатичний старшокурсник, якого постійно оточували 1-2 красиві дівчини. Хороший приклад для наслідування 😉 Особливих візуальних зміни з того часу не відбулось. Костя як і тоді легкий та цікавий в спілкуванні. Зараз його оточує чудова дружина з 2 діточками та команда, яка впроваджує майбутнє в різних куточках світу. Його історію можна відобразити в одній звичці: “у нас вдома було 3 стани – або ти вчишся, або займаєшся спортом, або спиш”. Його сповідь нижче.\nОсвіта: Магістратура НАУКМА, факультет правничих наук (2007), Ступінь МВА Міжнародного інституту менеджементу (Україна). Навчався у Сполучених Штатах Америки (Tepper school of business in Carnegie Mellon University, 2012р, University of California, Berkeley, 2015р,), проходив стажування в Іспанії та Португалії.\nДосвід: Працював у компанії «MAERSK, A.P. MollersGroup», де вів стратегічних клієнтів компанії. Разом з партнерами створив інвестиційну компанію «Merit Investment Group». Компанія займалась залученням прямих іноземних інвестицій в Україну. Працював переважно в банківському та страховому секторах, також вів проекти у сфері енергетики, нерухомості та корисних копалин. У 2014 році розпочав проект «SHOOTER.UA», із запровадження в Україні екологічно чистого електротранспорту. Долучався до експертної групи «Реанімаційний пакет реформ» за напрямком «Реформа енергоефективності».\nНалаштовуйтесь на хвилю Костянтина під час читання: плейлист спеціально для ММ:\n– Чому ти обрав саме КМА?\n– По-перше, мій брат у 1992 році вступив до Могилянки, для мене цей ВНЗ був взагалі чимось абсолютно іншим, аніж те, що було на той час на ринку. Це була моя мрія з дитинства. НаУКМА – це ВНЗ свободи, з абсолютно іншим, експериментальним підходом до викладання, з надзвичайно талановитими людьми, надзвичайно класними студентами й, звісно, специфічною атмосферою всередині університету. Коли я вступав, у мене була можливість навчатися у Львівському університеті на юридичному факультеті. Я закінчив гуманітарну гімназію, яка мала договір з університетом, тому легко можна було домовитися і без проблем вступити. Я ж захотів самостійно спробувати все зробити. Були варіанти: університет Тараса Шевченка і КМА. У Могилянці здаєш іспит і того ж вечора дізнаєшся, чи зарахований. А у Тараса Шевченка треба було здати 3 іспити. Коли прийшов подавати документи в Тараса Шевченка, то у приймальній комісії були здивовані: у Львові теж сильний юридичний факультет. Я ж почав пояснювати, що у Львівському університеті всі вже за пів року знають, що вони вступили. А Тараса Шевченка – це еталон освіти, сюди будь-хто може спробувати вступити. Після першого вступного іспиту з правознавства, на якому були легкі запитання, і де я все знав, мені поставили 4. Щоб отримати 5, порадили подати на апеляцію. І я зрозумів, що в Шевченка діють такі самі правила, як і у Львові. Могилянка стала метою, бо тут ти своїми силами вступаєш – без домовленостей і коштів. Тільки з третього разу мені вдалося вступити.\nЦе був виклик в першу чергу собі\n-Що тебе змушувало тричі вступати?\n-Наполегливість. Першого року не вийшло вступити, тому вже другого року я вступив в МАУП, але платив за навчання. Розумів, що для навчання потрібні гроші, отож пішов працювати. Я розраховував тільки на свої сили, не хотів, щоб хтось допомагав. Але згадуючи, справді дуже багато друзів допомагали і вболівали.. До цього часу їм вдячний!\nЯкщо в тебе є мета, то ти маєш її досягнути будь-якими засобами\n-Розкажи про свої студентські роки. Якою була Академія для тебе тоді? Вона весь час змінюється і завжди «не та» 🙂\n-В Академії завжди були люди (їх меншість), які чимось незадоволені, бо мають занадто високі очікування. Я їх не розумів, бо для мене Академія була вистражданою, я занадто багато вклав сил і ресурсів, щоб навчатися в ній. Вони ж не відчували всю боротьбу й конкуренцію за Могилянку.\nПерший рік я жив у гуртожитку. Кожен студент має прожити хоча б рік у гуртожитку, щоб відчути справжню Могилянку. Ні, насправді, я 3 роки прожив у гуртожитку. Мій гуртожиток знаходився у Пущі-Водиці, у переробленому дитячому садочку. Сучасне покоління студентів не зможе зрозуміти, що у нас не було гуртожитку в теперішньому розумінні. Мали жити втрьох, але на мене не вистачило місця, тому мене поселили на кухню. Всі знали, що Євтушенко живе на кухні. Я там жив сам, окремо від усіх – це була моя територія.\nСвобода і відповідальність за свої дії – це найперше, що відчувалось, і те, чого я бажав.\nБатьки виховували так, що тільки я мав відповідати за власні вчинки. У Могилянці ти завжди береш на себе відповідальність. Це перше, чим вирізнялась Академія. Друге – це спілкування зі свідомими людьми. Я навчався у неспокійний час: «Україна без Кучми», «Рух за правду», Помаранчева революція. Ми хотіли допомогти. Я був координатором «Руху за правду» в Могилянці. Ми готували та роздавали листівки. За нами весь час слідкувала міліція. Зараз, коли згадую той період, то розумію, що небезпечно було все те робити. Тоді були відсутні інституції захисту активістів, але на той час ми цього не усвідомлювали.. Однодумці надихали й підтримували, трималися одне за одного. Ми вірили, що ми – рушії змін. По-третє, наше студентство припало на економічне зростання. Були 2005-2007 роки, коли я був на старших курсах, і в цей час шаленими темпами зростали ринки, нездорове зацікавлення інвесторів до України, фінансовий, банківський і страховий сектори росли. Ти виходиш з Могилянки і думаєш: «Так легко робити бізнес», поринаєш в агресивне середовище, де знаєш чітко, що і як робити.\nНа шостому курсі я не відвідував лекції, а лише семінари. Проте завжди мав 91 чи 93. Андрій Мелешевич, який в той період був деканом правничого факультету, підняв це питання на зборах: як людина, яка не ходить на лекції може мати такі високі оцінки. Питання стояло гостро. Підходжу до нього і чесно кажу, що не можу відвідувати лекції, бо продаю завод, ось закінчили фінансовий аудит, закінчуємо юридичний, угода на виході. Він тоді так здивовано на мене подивився. Після того разу, де б ми не зустрілися він весь час питає: «Ну що, продали завод?». Викладачі з розумінням ставилися до наших особистих проектів, роботи.\n-Ти почав працювати, коли навчався. З чого розпочав свій кар’єрний ріст? І які плани вимальовував тоді?\n-Я почав працювати ще коли навчався в МАУПі. А в Могилянці розпочав працювати з другого курсу. Якось на «Ярмарці кар’єри», де було представлено багато компаній, я пройшов божевільний конкурс і потрапив до великої датської компанії, однієї з найбільших датських компаній на той час. Було 6 етапів відбору. Починаючи IQ-тестами, а завершуючи співбесідами. У мене тоді була зарплата $350. Я міг собі дозволити все.\nДля більшості молоді студентські роки – це час всього-на-всього навчання і відпочинку, без думок про роботу. Чому виникло бажання піти в бізнес?\n-Ти маєш прожити студенство красиво, але для цього потрібні ресурси. Я розумів, що маючи гроші, я можу краще відпочити, “потусити”. Перші великі гроші були витрачені на відпочинок, а не на якусь справу. З грошима краще, ніж без них. Були люди, які сиділи в бібліотеках non-stop, жили на 20 грн в тиждень. Всі активні люди, які компенсували певну відсутність знань своєю ініціативою, успішніше реалізувалися в житті. Вони зараз комфортно почуваються з точки зору кар’єри. Було 2 види людей: зануди і «шустрі». Я був серед других.\n-Чого тобі не вистачало в Академії?\n-Не можу дати відповіді, бо немає з чим порівняти. Якщо порівнювати з МАУПом (а він приватний ВНЗ), то там були гарні аудиторії, новий ремонт. Тим, хто любить пафос, цього не вистачало в Могилянці. Для мене це не було важливим. Обідрані й напівтемні коридори робили певну атмосферу. На той момент мені вистачало всього, напевно, бо я був просто гордий бути могилянцем. Я справді, дуже хотів тут вчитися і бути серед випускників. Тому для мене було всього вдосталь. Можна вже зараз щось придумувати, придиратися. Якщо відверто, то не було найкращого ВНЗ на той момент. Та і зараз немає в Україні.\nЯ й до цього часу гордий, що я могилянець\n-Щоб бути на плаву в сучасному світі, треба весь час вчитися. Як ти навчаєшся зараз?\n-З цим проблема. У мене 2 вищі освіти: я закінчив MBA. Перша освіта – це must. Наступна освіта – це твій внутрішній вибір. Я справді хотів отримати більше у сфері бізнес-адміністрування. Коли ти не маєш досвіду у сфері бізнесу, то ти як вільний митець: робиш помилки, інтуїтивно йдеш. Після MBA у тебе вже є певна матриця, яка вказує на правильні рішення. Правильні рішення – це ті рішення, які статистично дають кращі результати. Бізнес – це наука, яку хтось пройшов і описав. Ці правила поведінки в бізнесі не тобою поставлені, вони тобі надані і ти їх прийняв. До MBA ти вважаєш свої рішення геніальними, але тільки після навчання ти усвідомлюєш, що інших варіантів так вчинити і не було. Крім освіти, ще є бізнес-інтуїнція. Якщо ти хочеш бути успішним, то одних знань замало, ти маєш знати, куди рухається ринок, з ким працювати, як структурувати бізнес. Інтуїція – це не індивідуальна здатність. Тут теж вже є свої напрацювання. Її легко розвинути і користатися нею.\nПочитати певну літературу, подивитися передачі, поспілкуватися з розумними людьми – це теж освіта, але не структурована, дає менше знань, проте вони набагато ширші. Зараз моя освіта і є такою. Мені вдається спілкуватися з бізнесменами великих світових корпорацій. Проте навіть вони не знають, що буде через 5 років. Це лякає, але розумієш, що правильного рішення ніколи не існує.\nНіхто не знає, що буде далі. Ось тут і потрібні інтуїція і самостійне навчання.\n-У 2014 році ти заснував SHOOTER.UA. Як виникла ідея про електромобілі?\n-Насправді, в Україні просто з ідеями. Ми відстаємо в технічних інновація, тому після подорожей до інших країн ти можеш використати їхній досвід для впровадження тут. Якщо в інших країнах електромобілі – це звичайний спосіб пересування, бо існують навіть державні плани з їхньої підтримки, то в Україні електромобілі видаються чимось фантастичним і недосяжним. Коли 2 роки тому я почав пропагувати цей напрямок, то вся Каліфорнія вже їздила на електромобілях, а в Голландії їх було 5%. При всіх наших мінусах з дорогим імпортним паливом, з виводом валюти і платіжним балансом, з енергетичним дисбалансом чомусь ніхто не дивиться на електромобілі й не намагається врегулювати ринок. SHOOTER.UA був некомерційним проектом, ми не ставили за мету отримати прибуток. Головним було показати досвід інших країн з електромобілями й переконати запровадити у себе. Я думаю, що цей проект виконав свої функції, бо нашими зусиллями було внесено зміни в законодавство: було скасовано імпортний збір на ввезення електромобілів, що дало достатній поштовх для розвитку ринку. Ми провели сотні тест-драйвів: із зірками, з людьми бізнесу, з простими охочими.\nЗ нами паралельно працювали 3-4 подібні організації. Зараз я бачу, що ринок структурується. Ці організації, які раніше трималися лише на ініціативі, сьогодні комерціалізували свої проекти. Я переконаний, що не можна розвиватися за рахунок «сірих» схем і поставок. Renault-Nissan Group – лідер по виробництву електромобілів масового споживання. Всі наші зусилля були спрямовані на те, щоб переконати представництво Рено в Україні офіційно продавати електроавто. Але за ці 2 роки багато чого змінилося – і в структурі економіки, і в спроможності людей оплачувати електромобілі. Вважаю, що ми все зробили правильно, але нам ще треба час, щоб бути цікавими для таких компаній. А поки на ринку б/у електромобілі, вдвічі дешевші за справжні. Ризик в тому, що користувачі думатимуть, що електрокари – це неякісний продукт. У червні цього року SHOOTER.UA я продав небайдужим людям. Внесок у розвиток поширення електромобілів в Україні зроблено. Проект SHOOTER.UA виконав своє завдання.\n–Ти пішов далі: ти переїхав у Туреччину. Почав там працювати. Поділися своїми планами.\n-На момент нашого студентства ринки росли, а коли ми стали більш зрілі, то цього ринку взагалі не стало, окрім держслужби. Зараз держслужба найбільш прибуткова справа. Це властиво для екстрактивних економік. Всі люди, які працюють в бізнесі, не бачать великих перспектив в Україні в короткому майбутньому. Звичайно, якщо робити проекти середнього планування, то привабливість вища. Подивіться на ринок нових великих компаній. Серед великих проектів лише одиниці, які змогли реалізуватися: «Нова пошта», «Епіцентр»… На пальцях перерахувати можна. Я вважаю, що в Україні варто працювати над глибокою переробкою агро сировини, деревообробкою. Хоча, якщо б перескочити етап розвитку промислового виробництва і відразу збудувати сервісну економіку – думаю, вдалось би наздогнати розвинуті країни швидше.\nЗрушення можливі, коли будуть встановлені здорові правила гри.\nТуреччина дуже подібна на нас, бо вони також залежні від імпортних носіїв, зокрема палива (воно найдорожче в регіоні – 1, 20 євро/л.) Туреччина дуже сильна з точки зору економіки (7 економіка в Європі). Ми її недооцінюємо, думаємо, що вона ціниться тільки класними готелями, де можна наїстися і напитися. Але ця країна цінується якісною робочою силою, тут встановлені здорові правила гри, відсутня побутова корупція, ніхто не докопується до бізнесу. У Туреччині, як і в Україні, відсутній ринок електромобілів, тому ми обрали цю країну для свого наступного проекту. Сьогодні ми працюємо в Анталії, до кінця року відкриваємо 2 офіси в Стамбулі й в Анкарі. Зараз у нас все готово до старту комерційних продаж. Грошей ми тут ще не заробили, але сподіваюсь, що це нам вдасться зробити це в найближчий рік. Ми зібрали всі пазли, зібрали команду з українців. Якщо так подивитися, то українські менеджери роблять бізнес в Туреччині, продаючи французькі автомобілі, які обслуговуються португальським IT, базуючись на фінській інфраструктурі, структурованій через Лондон, і фінансуючись міжнародними банками, зокрема й турецькими.\n– Якщо б ти описав майбутнє через 15 років, то куди б ти вклав свої гроші?\n-Думаю, що світ рухається в бідність: вивільняється величезна частина людського ресурсу, йде заміна робототехнікою. В транспортній галузі все замінюється автопілотами, тому велика кількість тракерів звільняється. Це можна прослідкувати на прикладі Штатів. Виходить, що вся супутня інфраструктура матиме серйозні проблеми. Роботи замінюють людей, бо є дешевшими в експлуатації. У людей виникають настрої протесту, бо немає можливості заробляти. Йде наростання агресії. Вивільняється велика кількість безробітних, які йдуть в бідність. Тут я бачу перспективу для України. Якщо розглянути Німеччину, то середньостатистичний німець побудував своє життя навколо 3000 євро (кредити на машину, будинок, майбутнє для дітей). Якщо йому через декілька років треба буде адаптуватися до 2000 євро, то він буде дуже нещасним, бо це пониження стандартів життя. Українець, який зараз отримує 100 доларів, отримуватиме через декілька років 500, буде відчувати себе суперщасливим. У цьому наша величезна перевага, з точки зору очікувань. У нас буде щасливе життя, коли встановляться правила. А вони встановляться, коли все остаточно розвалиться. Екстрактивні інститути заміняться інклюзивними.\nНайкраще, чого варто навчитися в найближчі 15 років, – це командній грі. Зараз одна людина не зможе нічого зробити. Треба розвивати себе як командного гравця, формувати команду довкола себе чи вливитися в інсуючі команди. Варто дивитися навколо, слідкувати за розвитком інновацій, новими ринками. Агенство нерухомості «Airbnb» не має власної нерухомості; транспортна компанія «UBER» не має власного флоту. «Покемон ГО», який нещодавно вийшов, перебив в капіталізації «Turkish Airlines». Але мені здається, що це нездорові речі. Я не вірю в швидке зростання капіталу. Захмарна капіталізація Фейсбуку – це надумані речі, тому що не уявляю, що відбулося з ним, якби Марк Цукерберг продав 70% акцій. Все-таки я вірю в реальний сектор, в hard. Я за останні 9 місяців зробив 130 перельотів, і більшість з них – з «Turkish Airlines». Вони відносно нещодавно вийшли на європейський ринок і реально розірвали «Lufthansa» – європейського лідера перевезень. «Turkish Airlines» підкорила ринок своєю харизмою і сервісом. Вони вміють створювати конкуренцію. Фінанси не є головним ресурсом. З класною ідеєю їх можна швидко сконцентрувати. Якщо дивитися на боротьбу ресурсів і компетенції, то друге завжди перемагає.\n–Великі цілі досягаються тільки командою. Що для тебе є команда і що найголовніше в її формуванні?\n-Я вчусь вибудовувати класну команду. Попередній мій бізнес-досвід базувався на управлінні, і там не зважалося на те, що думають інші. Змінився світ, змінився я, змінилися бізнес-підходи. Я працюю з людьми кращими за себе. Вони мають вужчу спеціалізацію, але вони найкращі в ній. Перше правило – працювати з кращими за себе і не боятися цього. У нашому офісі open space: всі рівні, разом приймаємо рішення. Для колег – це є сильною мотивацією, бо розуміють, що вони важливі для команди. Друге правило – працювати з різними людьми. Команда – це не поставити 5 людей, які думають так само, як і ти. Команда – це коли ти поставив 5 людей, 4 з них вказують на помилки і пропонують інші варіанти. У команді мають бути різні люди, навіть, ті, з ким тобі важко працювати. Про роботу команди розроблено багато програм, зокрема програма DISK, яка виявляє 4 найбільш важливі якості співробітника, і на основі їх формується команда. Всі члени моєї команди відібрані за цим підходом.\n– Можеш пригадати найважчий момент в своєму житті? Що допомогло впоратися з викликами?\n-Після періоду швидкого зростання ринків починався період швидкого й падіння. У 2008-2010 рр. ти розумієш, що вся робота, яка вважалася геніальною, зруйнувалася: я втратив 75% того, що зробив. Я переоцінив себе як особистість. Коли ти маєш бізнес, тебе оточують друзі, багато людей, все чудово, а після його розвалу – зникали люди. Тому ще є важливе життєве правило для мене – якою б складною не була ситуація, потрібно сісти і поговорити.\nТреба мати сміливість сказати, що все погано.\nВ Україні всі звикли прикрашати своє становище, яким би жахливим воно не було. В інших країнах – навпаки, всі прораховують найгірші сценарії, у них все виглядає песимістично. В Україні ти намагаєшся особисто з усім впоратися, а там сідають і обговорюють. В той момент мене підтримали близькі люди, і я зайнявся активно спортом. Коли ти визнаєш свої помилки, а не скидаєш їх на країну чи оточення, то ти починаєш виправляти їх. Після цього пішов навчатися в МВА.\n-Ти завжди підкачений, кремезний і усміхнений. Який спорт чи активності допомагають цьому?\n-Батько мене вчив, що людина має стояти на 3 стовпах: знаннях та інтелекті, емоційній загартованості, фізичному розвитку. Якщо один з цих стовпів просідає, то людина стає неповноцінною. Звичайно, доросле життя вносить свої корективи. Сім’я, діти, робота, постійні переїзди – дали свій ефект. Я усвідомив, що за останній рік я майже не займався спортом. Кожного разу, думаючи про зал, вважав, що зможу швидко до нього повернутися, але швидко вже не буде. Потрібно все починати спочатку, повільно входити в режим. Ось цим я й живу останні дні: починаю потрохи бігати, плавати, ходити в зал. Чи це старість, чи відсутність режиму, але відчуваю, що після походу в зал мені вже важко ходити 🙂 Тому, спорт це дуже важливо, він багато додав в момент, коли я формувався як особистість. Зараз я починаю розподіляти час і визначати, куди його інвестувати: чи прийти після роботи і провести час з сім’єю, чи сходити трохи попрацювати в залі. Проте сім’я у мене на першому місці. Я знаю, що повернуся в спорт, бо це є частина мене.\n-Які звички ти провів повз все життя?\n-Я фанат, коли все в порядку, коли все чисто і складено. У мене від мами передалась любов до ідеальної чистоти. Моя дружина може не закрити шампунь після прийняття душу, а для мене – це просто катастрофа :-). Спочатку я робив зауваження, але потім зрозумів, що ми всі різні, для когось важлива ідеальна чистота, а хтось робить класні речі в іншому. Я можу цілий день ходити і обдумувати певне рішення, ввечері приходжу додому втомлений і виснажений своїми думками, ділюся ними з дружиною, а вона швиденько вказує на помилки чи певні підходи – і для мене все стає зрозумілим. У неї є інші риси, яких не вистачає мені, тому вона й не закриває шампунь, бо вона по-іншому на це дивиться і для неї це не є цінність. Коли ти це усвідомлюєш – стає легше жити: закритий шампунь не є важливішим за стосунки. Ти спілкуєшся з різними людьми, які додають в тебе щось нове й роблять тебе сильнішими.\nІдеальність насправді не є принциповою. За останні 3 роки я почав усвідомлювати, що в світі мало принципових речей.\n– Як ти вирішив брати участь у проекті «Холостяк»? Як взаємопов’язані твоє швидке одруження і цей проект?\n-Я займався на той момент інвест-банкінгом, тому чудово знав, як працює українська економіка у різних сферах. Але ніколи не знав, як працює телебачення. Сталося все дуже випадково: я грав у гольф, телефонує незнайомий номер, але я не взяв слухавку. Згодом знову зателефонували і сказали, що вони з кастингу телеканалу СТБ, і мене запросили до них прийти. Я спочатку подумав, що це жарт якийсь. Але вони серйозно почали розповідати про кастинг і просили приїхати. Прислали смс-ку з адресою, я заглянув в Інтернет – і дійсно СТБ. Приїжджаю до них втомлений після перельоту. Мене почав провокувати психолог: задавав дивні питання. Я не хотів дискутувати і відверто сказав, що якщо я їм не підходжу, то ми можемо це зараз же закінчити і просто залишитись з хорошими спогадами про наше спілкування. Їм, напевно, сподобалася моя відповідь, бо мета психолога була вивести мене з себе, щоб подивитись, як я буду реагувати в складних ситуаціях. Виявляється, що я гарно відреагував. Після того, як я потрапив туди, я зрозумів навіщо вони проводили зі мною ту бесіду: телебачення – це неймовірно важка робота. Для того, щоб люди подивилися лише 3 години програми, ми цілий тиждень, 16 годин на день знімали. 20 камер одночасно, купа людей все це монтує, за 3 місяці було зроблено величезну кількість роботи. Все було відзнято інтенсивно. Я б раніше подумав, що над цим проектом рік працювали. Для мене це було класним досвідом. Я зрозумів, що телебачення – це особлива річ, яка з нічого може зробити щось, або з чогось класного – ніщо. Треба бути обережним з ним. Я акуратно зайшов, і так само вийшов з цієї індустрії. Неспівпадання реальності й очікувань розбалансовує багатьох людей, які потрапляють в телик.\nБудувати стосунки в рамках проекту було важко. Ти не думаєш, як будувати стосунки, а думаєш, як виспатися і дожити до завтрашнього дня. З дружиною я познайомився за місяць до проекту, ми потрапили на спільний гольф-турнір. Згодом, з’явилися складнощі у спілкуванні, бо мене не було в Україні 4 місяці. Після проекту ми знову зустрілися і зрозуміли, що хочемо бути разом. Все відбулося швидко і приємно. Проект у свою чергу відіграв велику роль, бо він дав поштовх пороздумувати про особисте й замислитися над майбутнім.\n– Чи були книги, фільми, люди, які перевернули твоє життя і як?\n-Неможливо швидко змінитись. На початку становлення тебе як особистості, одна книга чи одна людина може сильно на тебе повпливати – і ти швидко змінюєшся. Мене тоді змінив Брюховецький. Я не хочу сказати, що люди не змінюються в дорослому віці. Саме вивчення історії завжди розширює горизонти мислення і пояснює певні речі. Як і будь-який могилянець, я не байдужий до тих змін, які відбуваються в країні. Зараз часто задаюся питанням : «Чому так?». Книга Дарона Аджемоглу і Джеймса Робінсона «Чому одні країни багаті, а інші бідні» (яка пояснює, що таке держава як інститут, які вона формує принципи для побудови суспільства, яким буває суспільство і як ним керувати) дійсно допомогла зрозуміти світові події і події у власній країні.\nЯкщо подивитися з історичної сторони, то не буває керівників, які не хочуть скористатися своїм становищем.\nВсі хочуть підкорити, всі хочуть домінувати, всі хочуть користуватися найбільшими ресурсами. Тут потрібно змінювати принципи. Коли спілкуєшся з американцями, які вибудовували свої принципи 300 років і кажеш їм, що зможеш ці ж принципи впровадити за 20 років, то їх це дуже потішає. Ця книга багато додало до мого світогляду. Якщо говорити про особисті речі, то книга «Цзюнь Цзи» – це одна з достойних книг у моєму житті. Біогафії Стіва Джобса, Андре Агасі – це обов’язково до вивчення. Мені щастило на людей: довкола мене завжди класні люди. У мене п’ятеро похресників, чотирнадцять кумів, які з різних міст і країн. Я щаслива людина в плані оточення.\n– Ми трохи згадували середовище й людей під час навчання в Могилянці. Часто в інтерв’ю люди говорять про білу мафію. Коли свій свого намагається кудись проштовхнути, промотивувати і тд. Чи були подібні історії в твоєму житті?\n-Могилянка має побічний ефект. Дуже багато людей, які випустились з Могиляки, вважають себе a priori зірками. Ще в 2009-2010 рр. я дав собі слово не працювати з могилянцями, бо рідко отримував те, чого очікував. З одного боку, могилянці – це найкращі люди, але з іншого – це люди, з яким ти не хочеш мати справу. Тут відбувається своєрідне поєднання солодкого і кислого. У мене такого не було, щоб хтось почув, що я могилянець і мені допоміг. Водночас, якщо в тебе є товариш-могилянець, допомога якого тобі потрібна, то він тобі не відмовить.\n-Уяви, що ти можеш зустрітися з собою на першому чи шостому курсі. Щоб ти собі порадив? Можливо, ти б використовував більше можливостей поза Могилянкою.\n-У тебе є можливості, ти їх використовуєш, або ні. Це не питання Могилянки, не питання викладачів, людей, з яким ти вчишся. Все у тобі. Я не взяв все, що Могилянка могла дати, але взяв основне – я повірив, що одна людина може згуртувати навколо себе більше людей, які можуть змінити щось. Ось це те, що якраз і було в Могилянці.\nЯ переконаний, що Могилянка може дати набагато більше ніж ти можеш взяти\nДо мене можна звертатися з будь-яких питань. Зараз більш ніж 50% випускників працюють за кордоном. Працюємо, набираємося досвідом. Коли в Україні настане переломний момент, то я хочу, щоб усі повернулися назад і довели на практиці, що ми готові до нового життя й формування нових цінностей.\nРедакторки: Анфіса Дорошенко, Віта Шнайдер, Савченко Марія


НРУ запропонував правим створити передвиборчий блок на чолі з Ющенком - Korrespondent.net\nНРУ запропонував правим створити передвиборчий блок на чолі з Ющенком\nКорреспондент.net, 6 травня 2001, 14:49\nНародний Рух України запропонував правим партіям — "Реформи і порядок", Конгресу українських націоналістів, Українському Народному руху і Християнсько-Демократичному союзу створити передвиборний блок на чолі з колишнім прем'єр-міністром Віктором Ющенком.\nПро це йдеться в резолюції 11 з'їзду народного руху, схваленій переважною більшістю делегатів з'їзду, повідомляють Українські Новини.\n"Це винятково важливе рішення", — сказав лідер НРУ Геннадій Удовенко. З'їзд також запропонував назвати майбутню коаліцію ім'ям В'ячеслава Чорновола.\nЯк повідомляв Кореспондент.net, виступаючи 5 травня на з'їзді Руху, лідер партії Геннадій Удовенко закликав Віктора Ющенка очолити широку передвиборчу коаліцію правих національно-демократичних партій."Впевнений, що такий блок очолить Ющенко", заявив Удовенко.\nЯк повідомлялося раніше, зараз Віктор Ющенко проводить консультації про створення широкого суспільного об'єднання демократичного вибору з метою утвердження в Україні демократичних цінностей і європейських соціальних стандартів, поглиблення ринкових реформ.


До чого сниться митися в лазні: сонник про лазню\nПід час неспання нас часто відвідують припущення, сумніви, підозри і інші думки, які знаходять своє відображення у нічних снах. З’являючись в окремих образах, вони намагаються допомогти у вирішенні щоденних проблем. Як зрозуміти, до чого сниться митися в лазні, допоможе добірка суджень популярних тлумачів подібних мрій.\nСни складаються з символів, які потребують спеціальної розшифровки або точної інтерпретації.\nПро те, як розгадують різні сонники миття в лазні читайте нижче:\nСмирнов Терентій, він же Мандрівник, трактує подібний процес, як можлива критика з боку керівництва, скандали, прокляття, наклеп. Голі в лазні, на його думку, несуть неприємності і хвороби. Парилку – обман, нав’язування чужих ідей, переконань. З іншого боку, таке миття він порівнює з очищенням від проблем, моральних і психологічних ран.\nСимвол «баня» в Малому Велесовом соннику попереджає про таємну підступність — плітки, захворюваннях, брехні, словом, про щось погане і безнадійному. Вихід з банного приміщення означає стан радості, задоволення. Сам процес миття, побачений сплячим, обіцяє йому оновлення, веселе життя. Неприємності в родині передрікає занадто гаряча або холодна температура в мийної кімнати.\nГустав Міллер трактує сновидіння про турецькій лазні, як раптову хворобу далеко від сім’ї. Парна передрікає зустріч з вкрай роздратованими людьми.\nЗа сонником Цвєткова, вхід в лазню вказує на безнадійність ситуації, вихід на здобуття радості в житті. Жінка в такому закладі сниться до хвороби, болю, а чоловік – до бідності.\nПаритися в лазні уві сні\nЯкщо довелося паритися в лазні уві сні, то такий сюжет може означати наступне:\nКоли людина спостерігає себе в парильні оголеним, значить, в реальності, він занадто відкритий і вразливий перед сторонніми.\nПобачене уві сні приміщення парної може обіцяти спілкування з людьми вкрай неврівноваженими, запальними.\nЧоловік, який в нічному видінні отримав опік від печі або пара — попереджається про те, що в реальності належить випробувати нерозділене кохання, яка залишить незаживаючі слід на все життя.\nЯкщо сновидець париться, не знімаючи одяг, значить, він соромиться своєї сексуальності.\nСон, у якому сплячий виходить із лазні, тлумачиться як душевне заспокоєння. Можна залишити тривожні думки, переживання і розслабитися.\nКоли довелося уві сні митися в громадській лазні, в дійсності можна опинитися в неприємній ситуації, можливі плітки, брудні чутки, «перемивання кісток». Все це кине тінь на репутацію. Доведеться розірвати стосунки з деякими знайомими.\nПаритися в сновидінні в чистому і охайному приміщенні, в якому відчувається приємний аромат віників і знаходиться чиста вода, означає, що в сімейному житті все чітко підлагоджено, відносини доставляють задоволення.\nСновидець, що виходить із лазні сухим, може не переживати за складні або нерозв’язні обставини. Йому без проблем вдасться вийти з положення, що створилося.\nБудувати своїми руками\nТлумачення сновидінь, в яких привиділася власна лазня, побудована своїми руками, читайте нижче:\nНічний сюжет, в якому сплячий ставить лазню, передбачає поповнення в сімействі.\nСамостійно зведена у сні банний будова обіцяє доленосну зустріч з людиною, яка стане другою половинкою. Відносини будуть ґрунтуватися на повазі і любові, принесуть щастя.\nСвоя лазня в нічному видінні передрікає великий успіх у підприємництві, вдале укладення угод. Можна зробити висновок про те, що зараз саме час почати діяти.\nВорожіння у сні у власній сауні попереджає про те, що ви зациклені на проблемах матеріального і особистого характеру. Зрозумійте, що всі вони перебувають у вашій голові. Просто помінявши негативні думки на позитивні, можна змінити реальний стан справ.\nШмагати себе віником\nЯкщо уві сні привиділося настегивать себе віником, подібне може означати наступне:\nСон про громадській лазні, в якій сновидець полосует себе віником, свідчить про те, що наяву саме сплячий є джерелом пліток про себе. І звинувачувати тут нікого.\nПаритися що є сил віником для сплячої людини може означати майбутній важка праця, який призведе до смертельної втоми.\nЦей сон можна тлумачити трохи інакше — людина надто засуджує себе, звалює провину на власні плечі і готовий до покарання. Потрібно зупинитися! Не завжди особисті судження бувають істинними. Можливо, слід було вчинити інакше.\nБерезовий віник у сні символізує довголіття, а який обсипався голик – втрату робочого місця, погіршення здоров’я. М’який вплив віника в нічних мареннях гарантує очищення від бруду, пліток.\nЯкщо приснилося, що миєтеся в лазні з небіжчиком, значить, чекайте неймовірних подій і великих змін у повсякденному житті. Померлі батьки в лазні сняться до розчарувань.\nЯкщо сплячого хльостає віником банщик, то цей епізод мовить про те, що людина дозволяє іншим звинувачувати його й карати. Таке бачення може передрікати зустріч з вельми неприємним людиною.\nВідчувати банний жар\nСон, у якому відчувається банний жар, роз’яснюється в такому порядку:\nЯкщо приснилося, що ви відчуваєте обпалюючий жар лазні, це вказує на те, що в реальності своїми діями шкодити іншим людям.\nА ось митися в холодній бані означає погіршення стану здоров’я сновидця. Сон попереджає, що пора зайнятися оздоровленням організму.\nЯкщо банне приміщення, побачене сплячим, було дуже натоплено, а жар надмірно гарячий, значить, в реальності людина не управляє своїми негативними емоціями, що призводить до ускладнення відносин з людьми.\nЗгоріла від сильного жару лазня попереджає сновидця про те, що потрібно приділити найпильнішу увагу здоров’ю.\nСновидіння – це реальний шлях до розвитку інтуїції, до прозріння і розкриття свого творчого потенціалу. Не ставтеся до них зневажливо і недовірливо. Розгадуючи знаки, можна осягнути своє призначення на землі. Тому насолоджуйтесь нічними видіннями! Добрих снів!\nЩо таке моветон: визначення та значення слова


Квитки на автобус Лешно - Золочів: розклад рейсів, ціна квитків на автобус - Ukrpas.com.ua\nЛешно – Золочів\nна автобус Лешно – Золочів\nТарнув Зупинка "MOP Komorow"\nДата останнього оновлення: 16.5.2022. Більш актуальний розклад автобусів Лешно – Золочів ви можете дізнатись, обрав дату в формі пошуку вгорі сторінки\nАвтобусні рейси Лешно – Золочів\nАвтобуси Лешно – Золочів відправляються вт . Найбільше рейсів відбувається в неділя. У тиждень виходить близько 19 рейсів. Дістатися з міста Лешно в місто Золочів автобусом можна за 11 г. 10 м. Відстань між містами становить 753 км.\nВартість квитків на автобус Лешно – Золочів\nВ середньому ціна квитка становить 894 грн. Найдешевший квиток коштує 849 грн, а найдорожчий 1017 грн. Зверніть увагу на акції від перевізників. Іноді по знижці можна купити квитки дешевше. Введіть дати вашої поїздки і знайдіть квиток за найкращою ціною.\nКупити квитки на автобус Лешно – Золочів\nНайзручніше купувати квитки онлайн у нас на сайті. Вибравши рейс, ви можете оплатити поїздку за допомогою банківської карти не виходячи з дому. Квиток прийде на вашу електронну пошту. Збережіть його і роздрукуйте перед посадкою в автобус. Через нашу систему вже було продано 1 квитків Лешно – Золочів.\nАвтобусними перевезеннями між містами Лешно і Золочів займається 4 компаній. Всі вони пропонують рейси з різним часом відправлення, різними цінами і різною якістю автобусів. Наш сайт дозволяє порівняти рейси від всіх перевізників і вибрати найбільш підходящий.\nВ місті Золочів знаходиться 9 станцій. Найпопулярніша з них це зупинка Золочів , що знаходится за адресою вулиця Дворцова; будинок 1 .\nЗведена інформація по напрямку Лешно – Золочів


У Мирноградському міському центрі зайнятості відбулась презентація роботодавця - 06239.com.ua\nУ Мирноградському міському центрі зайнятості відбулась презентація роботодавця\nСьогодні, в Мирноградському міському центрі зайнятості відбулась презентація роботодавця. На заході допомагали підібрати кадри для фізичної особи – підприємця Брюховець Олени.\nОлена раніше жила і працювала в Донецьку. Там вона мала житло, свій бізнес і впевненість в майбутньому. В силу обставин, що склалися на сході, вона із своєю сім’єю вимушена була залишити домівку та переїхати до нашого міста і починати все з початку. Треба було жити далі на новому місці і тут почалась фермерська справа родини Брюховець.\nДоречно сказати, що при організації та розширенні власного бізнесу роботодавець активно співпрацює з міжнародними організаціями. За допомогою отриманих грантів родина змогла збудувати свинарник та придбати обладнання для подрібнення кормів. Згодом планують створити власний переробний цех. В минулому році Олена Брюховець стала ще й українським донецьким "куркулем", вигравши грант від облдержадміністрації на розвиток свого бізнесу.\nПочинали з малої кількості худоби, всі роботи по обслуговуванню та переробці власної продукції родина виконувала самотужки. Сьогодні в невеличкому фермерському хазяйстві родина вирощує свиней, нутрій, кроликів, перепілок. Коли бізнес почав розширюватись, виникла необхідність у додатковій робочій силі. За сприянням в укомплектуванні кадрів Олена Брюховець звернулась до Мирноградського міського центру зайнятості. Фахівці центру надали інформацію про всі послуги, які може надати служба зайнятості своїм клієнтам – роботодавцям. Роботодавця зацікавила можливість стажування та отримання компенсацій від держави за працевлаштування безробітних за направлення служби зайнятості.\nПершим етапом співпраці стала сьогоднішня презентація, на яку були запрошені безробітні, які виявили бажання працевлаштуватися. На початку презентації безробітним було запропоновано переглянути ролик та ознайомитися з майбутнім місцем роботи. Олена Брюховець ретельно підійшла до підбору кадрів і запропонувала присутнім заповнити анкету. Під час спілкування вона мала можливість особисто поспілкуватися з кожним безробітним і відповісти на питання, які їх цікавили.\nОлена Брюховець підсумовує: «Ми переселенці, обставини змусили нас змінити місце життя, звичний спосіб життя, бізнес… Але ми не зламались і продовжуємо будувати своє майбутнє, впевнено рухаючись вперед. Ми маємо далекоглядні плани і для їх здійснення сподіваємось на тісну співпрацю із службою зайнятості».\nМирноград занятось работа


"Міс Україна 2019" навіть у спортивному вбранні примудрилася бути найкрасивішою: "Просто космос" - ЗНАЙ ЮА\n"Міс Україна 2019" навіть у спортивному вбранні примудрилася бути найкрасивішою: "Просто космос"\n"Міс Україна 2019" показала в мережі незвичайний кадр в спортивному луці\n27 жовтня 2019, 18:46\nКиївська студентка Маргарита Паша, яка в цьому році удостоїлася титулу "Міс Україна 2019" обожнює епатувати публіку і привертати до себе увагу, а робить вона це на своїй сторінці в соцмережі Instagram. Нещодавно дівчина потрапила у мовний скандал, і фанати помітили, що останнім часом вона почала публікувати свої пости з англомовними підписами.\nТак, в цей раз красуня показала гарний кадр, на якому з'явилася в спортивному луці. На фото довгонога Маргарита позує в сірих спортивних штанях і короткому білому топіку. Цей наряд підкреслив ідеальну фігуру і рельєфне тало моделі. Її волосся зібране у високий хвіст, а на обличчі легкий макіяж і мила усмішка. У підписі до фото дівчина розповідає про користь спорту в житті людини, а шанувальники почали обговорювати публікацію красуні.\nТеги: Маргарита Паша Міс Україна-2019 спорт


19 серпня 2020 року на засіданні комісії з присудження обласної літературно-мистецької премії ім. М.Коцюбинського були названі цьогорічні лауреати премії. Шляхом таємного голосування члени комісії на чолі із заступником голови облдержадміністрації Андрієм Подорваном визначили переможців.\nТакож лауреатами премії ім. М.Коцюбинського за 2020 рік стали: у номінації «Поезія» – Ольга Батьковська; у номінації «Проза» – Віталій Божок; у номінації «Народознавство» – Катерина Лісовенко; у номінації «Театральне мистецтво» – Інна Сергієнко; у номінації «Декоративне та образотворче мистецтво» – Оксана Корнієнко.\nПремія призначається з метою вшанування пам’яті видатного українського письменника, який тривалий час жив, працював і похований у м. Чернігові, та задля відзначення найбільш високохудожніх літературних, мистецьких і наукових досягнень, пов’язаних із Чернігівщиною.\nГроші Культура Музика Облдержадміністрація Події. Репортажі Чернігівщина Коцюбинський, Премія, Теребун


Підземелля та печери - x-travel.com.ua\nПідземелля і печери\nКристалічні печери Млинки\nЦіна: 300 грн+жд квитки\nЯкщо ви хочете два дні провести в спогляданні пророди, знайти втрачену в шаленій гонці життя рівновагу і заразом цікаво провести час – тоді я рекомендую вам поїхати на два дні в село Млинки. Прекрасні краєвиди, спокійне розмірене життя українського села, вимкнений мобільний нафіг, свіже молоко вранці і, звичайно ж, печери Млинки, що сяють кристалами у світлі ваших ліхтарів – все це спокусить Вас повернутися туди ще раз. Я не кличу Вас поїхати – я пропоную Вам подумати, а чи не гідні Ви на два дні забути про місто і суєту?\nСолоні Загадки Донецької області\nЦіна: 240 грн/особа\nДодатково: ж/д квитки\nБажаєте, вгадаю, які асоціації у вас виникають, коли ви чуєте слова “Донецька область”? “Янукович, партія регіонів, блакитні і т.д. «(ні, я не шаман:). Я пропоную вам поміняти асоціативний ряд на інший “Найкрасивіші соляні шахти, Слов’яногорська лавра, крейдяні печери”. Хочете дізнатися, як я це робитиму. Дуже просто – повезу Вас у міста Соледар і Слов’яногорськ, а далі – справа техніки:) Така краса не може залишити байдужим.\nКількість групи: від 10 осіб\nЦіна: 180 грн/особа (до ціни входить обід)\nДодатково: проїзд Київ-Тернопіль-Київ\nВи навіть не уявляєте, скільки можна встигнути за один день. Ви відвідаєте замок у місті Теребовля, ви побуваєте в самій душевній печері заходу – «Млинки», ви зможете спробувати свіже Микулинецьке пиво прямо в нього на батьківщині і вразиться сервісом та цінами ресторану-музею «Старий Млин». Ми запрошуємо Вас до одноденного марафону! Поїхали!\nСпелеотур у печеру Млинки\nЦіна: 300 грн/особа (харчування додається)\nВам мало одного виходу в печеру, і ви хочете більше? Тоді Вам підійде наш дводенний тур до печери Млинки. Тільки спелеологія, більше печер – і ви дізнаєтеся що таке Пологовий будинок, Фантація, Ужба, Чортове горло та інші «принади» Млинків. І все це у сяйві мільйонів клісталів. А перед поверненням переможців печер чекатиме ресторан «Старий Млин»… Приєднуйтесь!\nКруті перці підкорюють Севастополь\nЦіна: 500 грн + залізничний Київ-Севастополь-Київ\nДодатково: проїзд Київ-Севастополь-Київ\nЇх возили на маршрутці найдикішими місцями присівастопілля, до них у поїзд підселяли Гришу та Віталія з третьої полиці, їм показували 35 берегову батарею та ремонтну базу підводних човнів у Балаклаві. Гори, і дача з сауною не зламали їхнього духу. Вони вижили. І тепер – їдуть підкорювати підземний Севастополь!!!!\nПредставляємо Вашій увазі презентацію найостаннішої розробки від лідера екстремального кінематографа Олександра — Підземний Севастополь, частина 1.


У Миколаєві оголосили конкурс перевізників на маршрути № 5, 63, 76 та 79 - mykolaiv-future.com.ua\nУ Миколаєві шукають перевізників на чотири міські маршрути. Відповідне повідомлення про оголошення конкурсу з’явилося на офіційному сайті Миколаївської міської ради. Мова йде про маршрут №5 “Кульбакине – завод “Океан” довжиною 12,1 км, №63 “вул. 6-та Слобідська – Кладовище в/ч” довжиною 10,1 км, №76 “Плавбасейн “Водолій” – станція Миколаїв вантажний” довжиною 24,1 км, а також №79 “вул. Велика Морська – Кладовище в/ч” довжиною 20,7 км. Конкурс відбудеться 13 серпня. Зараз триває прийом документів всіх бажаючих, пише mykolaiv-future.com.ua.\nВарто зазначити, що участь у конкурсі є платною – 5100 грн за один об’єкт конкурсу. Крім чеку про сплату перевізники, які хочуть надавати транспортні послуги на одному з маршрутів, повинні надати пакет документів. До нього входить:\nнаявність транспортних засобів, які працюватимуть на маршруті. Вони повинні відповідати екологічним та технічним вимогам (пасажиромісткість, клас автомобілів);\nна маршруті повинно працювати до 50% транспортних засобів, придатних для здійснення безперешкодного перевезення пасажирів з вадами слуху, зору, інвалідністю та інших маломобільних груп;\nу переможців конкурсу буде місяць на те, щоб забезпечити автомобілі GPS-трекерами;\nДетально про всі вимоги до пакету документів можна дізнатись із відповідної об’яви про конкурс на офіційному сайті Миколаївської міської ради. Кінцевою датою подачі документів у двох екземплярах є 29 липня. Бланки документів можна отримати у філії “Миколаївський державний обласний навчально-курсовий комбінат” за адресою вулиця Будівельників, 15А.\nЗауважимо, що нині перевезення на маршруті №5 здійснює компанія “ПіК”. Інтервал руху – 60 хв, з 6:00 ранку до 22:00 вечора. Маршрут 79 зараз не діє, раніше перевезенням займалась компанія “МІС”. Маршрут 76 також не діє, його обслуговувала компанія “ПіК”. На 63 маршруті працювали автобуси фірми “Приватавтолюкс”, зараз він також не працює.\nконкурс перевізників в Миколаєві\nмиколаївські маршрути та перевізники


19 Листопада 2021, 15:07 | Авто\nПравила підготовки автомобіля до зими.\nПочаток холодів, зазвичай, ускладнює дорожню обстановку і збільшує навантаження на автомобіль, інформує Ukr.Media.\nПо-перше, якщо прогноз погоди обіцяє сильний сніг, варто відправитися на автомийку і добре вимити машину. Налиплий на кузов бруд посилює процес утворення конденсату в холоди. Велика кількість вологи тягне за собою запотівання стекол і зниження видимості. Та й прибрати налиплий сніг з чистої машини буде набагато простіше.\nДруге правило — завчасна підготовка незамерзайки. Різкі перепади температури приведуть до того, що вода в бачку заледеніє і заблокує всі магістралі системи. У погану погоду водій не зможе оперативно очистити вітрове скло. Це дуже небезпечно на трасі або в темний час доби. До початку стабільного мінуса за вікном потрібно залити незамерзаючу рідину на основі ізопропілового спирту.\nТретій крок — повірити щітки склоочисників. Перед початком зими краще замінити зношені двірники на нові. Ще один варіант — самостійно заточити потріскану кромку гуми. Це нескладно, а термін служби щіток збільшиться.\nПо-четверте, потрібно потурбуватися не тільки зміною гуми, але і перевіркою шин на міцність. Будь-які розриви, порізи у верхньому шарі протектора небезпечні. Якщо шини не нові, то знос їх повинен бути рівномірним. Глибина протектора в умовах нашої зими повинна бути не менше 4 мм, тоді він зможе ефективно відводити вологу і сніг.\nП'ята порада — придбати корисні пристосування, що допомагають перемогти ожеледь і пробуксовку в заметі. Це ланцюги протиковзання, спеціальні ремені і браслети.\nІ ще два правила: навесні водії прибирають з багажника все зайве — буксирувальний трос, рукавички, лопату. Перед початком зими все це потрібно повернути. І не забудьте обробити силіконовим мастилом всю гуму. Сюди входять ущільнювачі дверей, капота і кришки багажника. Завдяки цьому вони не будуть примерзати. Замки слід обробити спеціальним спреєм, що захищає від замерзання вологи.\nЗима Автомобіль Снігопади Водії Корисні поради


Матрац SLIM 6 безпружинний двосторонньої жорсткості 140х190АнаньївБезкоштовна доставка+ Бонус 1\nКод товару: 155374\nХарактеристики: Матрац SLIM 6 безпружинний: Матрац SLIM 6 безпружинний двосторонньої жорсткості 140х190\nТак, працює з 2003 року. За цей тривалий час інтернет-магазин "Лагуна" став одним з лідерів інтернет-торгівлі України та пропонує вам безліч товарів, з якими ви можете ознайомитись в каталозі, обрати та придбати прямо зараз! Кількість товарів в каталозі показано справа від логотипу. Сподіваємось наш сервіс сподобається і надалі ви будете користуватись послугами лише нашого магазину.Наша історіяНовітня історія Матрац SLIM 6 безпружинний двосторонньої жорсткості 140х190 в м.Ананьїв:Відділення: вул. Незалежності, 19Або замовляйте доставку Матрац SLIM 6 безпружинний двосторонньої жорсткості 140х190 від інтернет-магазину "Лагуна" у м. Ананьїв за вказаною вами адресою!\nКупити Матрац SLIM 6 безпружинний двосторонньої жорсткості 140х190 в інтернет-магазині Лагуна (можливо в кредит, на виплат) в містах, селищах міського типу та селах: Ананьїв, Амури, Ананьїв Село, Байтали, Благодатне, Бондарі, Боярка, Великобоярка, Вербове, Гандрабури, Долинське, Дружелюбівка, Жеребкове, Калини, Козаче, Коханівка, Кохівка, Красне, Михайлівка, Новогеоргіївка, Новодачне, Новоіванівка, Новоолександрівка, Новоселівка, Пасицели, Романівка, Селиванівка, Струтинка, Точилове, Шевченкове, Шелехове, Шимкове а також в усіх інших населених пунктах України


У Турківському районі згоріла школа - ZAXID.NET\nГоловні новини за 14 серпня — Новини Львова, 14 серпня 2013, 21:05 421 0\nЗалишились без школи. Пожежа сталась у віддаленому селі Лосинець Турківського району. Допоки їхали рятувальники, вогонь повністю знищив другий поверх дерев'яної будівлі.\nПриборкувати язики полум’я з’їхалося аж три десятки вогнеборців і 6 пожежних машин. Попередньо, стара школа зайнялася через закорочення електромережі. Суму збитків наразі рахують. Втім, відновити дерев’яну хатину вже не реально.\nДо старого корпусу школи ходили близько двадцяти учнів. Переносити початок навчального року для них не будуть, обіцяють обласні чиновники. Діти або навчатимуться в приміщенні початкової школи у дві зміни, або ж їх возитимуть до сусіднього села.


Піттсбург - Нешвілл 6:0 Відео найкращих моментів п'ятого матчу фіналу Кубку Стенлі | znaj.ua\nЗнай.Спорт пропонує до вашої уваги відеоогляд п'ятого матчу фінальної серії НХЛ\nФото: серіал "Доктор хто"\nАмериканські вчені висунули неймовірну теорію про походження людини на Землі. Відповідно до гіпотези, предками були крокоділоподібні рептилії.\nДаний вид рептилій мешкав на планеті близько 400 мільйонів років тому. Фахівці досліджували викопні останки тварин. На думку нейрофізиків, плазуни змушені були виповзти на сушу, щоб полювати на комах. Це призвело до еволюції органів зору.\nЯкимось чином, це послужило поштовхом для розвитку кінцівок у рептилій. Згодом, у ранніх наземних хребетних збільшився мозок. В результаті, з'явилися люди.\nЯк раніше повідомляв інформаційний портал "Знай.ua", вчені з Пенсільванії прийшли до висновку, що у ранніх хребетних, до яких відносять предків людини, були хвости. В процесі еволюції вони відвалилися.\nОпубліковано: 09.06 07:54


Суміш вогнетривка BauGut FFK облицювальна, 10 кг: купити в Україні та Києві | ціни на BauGut.ua\nВикористовується для облицювання печей, камінів та інших поверхонь, що піддаються нагріванню до температури +200 °С, керамічною, клінкерною, теракотовою плиткою, натуральним каменем тощо.\nОснова має бути сухою і міцною, без видимих руйнувань. Перед застосуванням розчинової суміші основа матеріалу кладки очищається від пилу, напливів, сажі, масляних плям та інших речовин, що зменшують адгезію розчину до основи.\nУВАГА! Облицювання печей і камінів рекомендується проводити після 1-1,5 місяця регулярної експлуатації для стабілізації усадочних та температурних тріщин. Роботи проводити в сухих умовах при температурі не менш +5 °С.\nУ чисту робочу ємність налити воду з розрахунку 220-250 мл на 1 кг сухої суміші BauGut FFK. Відсипати необхідну кількість клею BauGut FFK в суху чисту ємність. Поступово додаючи воду кімнатної температури, перемішати розчин у механічний спосіб (дриль, міксер тощо) до утворення однорідної сметаноподібної маси. Після 5-хвилинної витримки повторно перемішати розчин. Не рекомендується додавати воду в готову розчинову суміш після сплину 20 хв із моменту її замішування.\nГотовий клейовий розчин наноситься на поверхню підготовленої основи за допомогою шпателя або лопатки і вирівнюється зубчастим шпателем. Лицювальну плитку укладають на клейовий розчин і притискають.\nКоригування положення плитки можна проводити протягом 10 хвилин після укладання. Розшивку швів варто проводити через 48 годин після укладання плитки. Починати нагрівання печі або каміна треба через 14 діб після облицювання й витримки в нормальних умовах. Нагрів необхідно проводити поступово, використовуючи під час першого прогрівання не більше 30% потужності печі або каміна.\nПаперові мішки із внутрішнім поліетиленовим шаром. Маса нетто: 10 кг.\nУ неушкодженій упаковці на піддонах, у сухому приміщенні при температурі від +5 °С до +30 °С і вологості не вище 75% впродовж 12 місяців із дати виготовлення, вказаної на упаковці.\nМіцність зчеплення з основою після 15 циклів нагріву до 200 °С, МПа, не менше\nВитрата: 0,7 кг на кв.м при толщине слоя 1 мм\nМаксимальна температура експлуатації: 200\nТовщина шару нанесення: 3-12\n1 відгук про "Суміш вогнетривка BauGut FFK облицювальна, 10 кг"


В Україні процвітає чорний ринок азартних ігор - міжнародні ЗМІ – новини на УНН | 10 вересня 2018, 18:45\nПонеділок, 10 вересня 2018, 18:45 • Ірина Макаренко • 18375\nВ Україні процвітає чорний ринок азартних ігор - міжнародні ЗМІ\nКИЇВ. 10 вересня. УНН. Незважаючи на наявну заборону практично всіх форм азартних ігор, нерегульований, чорний ринок в Україні процвітає. Про це повідомило міжнародне спеціалізоване видання CasinoNewsDaily , передає УНН.\n"Згідно з неофіційною статистикою, український ринок азартних ігор онлайн може коштувати близько 300 мільйонів євро з точки зору виручки", - зазначає видання.\nУ публікації зазначається, що Україна живить нерегульований ринок, який швидко розвивається, і втрачає мільйони через відсутність належної нормативної бази.\nНагадаємо, в Україні відсутні ліцензійні умови для лотерей, які Мінфін повинен був підготувати ще в 2012 році, але представив проект тільки в цьому році. Однак і він виявився настільки низькопробним, що державні органи були змушені його відхилити.\nЦі та інші фактори сприяли різкого сплеску забороненого азарту, який маскується зокрема під виглядом лотерей. Найбільший оператор лотерей України "М.С.Л." анонсував масштабну боротьбу з нелегалами і разом з журналістами вже встиг провести кілька рейдів в Києві і області.\nВиявлені незаконні азартні зали здійснювали свою діяльність по всій столиці. У поліції обіцяють розібратися з правопорушниками, однак, як з'ясувалося, справи розслідують роками, і все безрезультатно.\nУкраїна на 36% збільшила експорт до Норвегії


Кращі книги-бестселери - Видавництво Старого Лева\nЗнайдено: 63 книжок\nісторичні романибелетристикадетективидитячі книжки для розвиткужіночі романи про коханнязарубіжна література для підлітківкниги, за якими зняті фільминайкращі книги про бізнеспроза про коханняпроза українськоюромани бестселерисучасна прозафантастикафентезі\nУ кожного є улюблені книги. Комусь подобаються детективи, комусь – драми, а комусь – історичні романи. Однак завжди є перелік книг, які гідні уваги більшості з нас. Ідеться про бестселери, якими захоплюються читачі з усього світу, про які не втомлюються писати критики та блогери, та які довго не втрачають своєї популярності.\nКниги-бестселери, тобто ті, які найкраще продаються, це означення для найпопулярніших творів. У цьому розділі зібрані саме такі книги, які полюбило безліч читачів з різних країн. Якщо ви хочете підібрати для себе нову книгу, яка точно сподобається, або придбати подарунок для людини, чиїх літературних смаків ви не знаєте, світові бестселери стануть вам у пригоді.\nУ списку авторів, виданих Старим Левом, ви побачите такі всесвітньо відомі імена як Террі Пратчетт, Мілан Кундера, Ернест Гемінґвей, Арундаті Рой, Кадзуо Ішіґуро, Сильвія Плат, Курт Воннеґут, Елізабет Ґілберт. Це справжнісінькі класики літератури. Їхні твори високо оцінені критиками та вибагливими читачами.\nБезумовно, всіх нас найбільше цікавить тема міжлюдських стосунків. Якщо ви хочете насолодитися бестселером про кохання, радимо обрати іронічний і зворушливий роман Гелен Філдіґ «Щоденний Бріджит Джонс». Також, напевно, вам не раз радили книгу Елізабет Ґілберт «Їсти, молитися, кохати» – надзвичайно щиру розповідь жінки про духовне переродження і позитивні зміни у житті.\nТопи найкращих книг існують і для найменших читачів. Ви шукаєте бестселери для дітей? Тоді неодмінно придбайте серію книжок «Країна Мумі-тролів» найзнаменитішої казкарки Туве Янссон. Ці зворушливі оповідання про кумедних мумі-тролів та інших дивовижних істоток, що населяють Долину Мумі, отримали шалену популярність серед дітей та їхніх батьків і увійшли до шкільної програми.\nНа цій сторінці зібрані знамениті світові бестселери українською мовою. Замовляти у нас вигідно – в книгарні Старого Лева книги за ціною видавництва, а зареєстровані користувачі отримують кешбек 10% від суми своїх покупок. Не втрачайте час, купуйте в онлайн-магазині, а ми доставимо ваше замовлення до відділення Нової Пошти чи кур’єром на будь-яку адресу.


Богданівка с 1975 р. Шлях до визнання\nПошук по розділу сайта 1975 р. Шлях до визнання\n+ Яготин м\n– Богданівка с\n– Білокур К.В.\n1975 р. Шлях до визнання\n2009 р. «Аби в нас була такого рівня майстерності художниця...»\nБілокур К.В. Портрет Олі Білокур\n+ Білокур К.В. Портрет племінниць художниці\nБілокур К.В. Автопортрет\nБілокур К.В. Букет квітів\nБілокур К.В. Гілка яблуні\n+ Могила К. Білокур\n+ Гензерівка с\n+ Лозовий Яр с\n+ Ничипорівка с\n+ Черняхівка с\nКатерина Б ілокур\nІм’я Катерини Василівни Білокур, самобутньої художниці з народу, яка в своїх чудових полотнах втілила невмирущу красу живописної української природи, її неосяжні степові далі, колгоспні лани, щедрі дарунки родючої землі і розмаїті квіти – символ радості, щастя і духовного життя народу – назавжди вписалося в історію українського радянського мистецтва. Твори художниці-чарівниці близькі й зрозумілі всім, заполоняють і чарують казковістю веселкових барв.\nЖиттєвий і творчий шлях К. В. Білокур був нелегкий. Народилася вона 7 грудня 1900 року в селі Богданівці колишнього Пирятинського повіту Полтавської губернії (тепер Київської області) в бідній селянській родині. Безрадісно пройшли її дитячі та юнацькі роки. Прядка й веретено правили за «розвагу» майбутній художниці. Ще коли вона була малою, хтось подарував їй букваря, і невдовзі по ньому здібна дівчинка навчилася читати й писати. Коли час підійшов віддати її до школи, батьки між собою порадились і вирішили: «Навіщо Катрю посилати до школи, коли вона і сама може вчитися, а купимо їй ще один буквар та й хай вона собі помаленьку продовжує навчання, та й прясти пора вже допомагати, та й чоботи будуть цілі…» «На цьому моя освіта початкова, середня і вища закінчилася»,- з сумом говорила Катерина Василівна, згадуючи своє нерадісне тяжке минуле.\nУ дитинстві Катерина не чула про малювання і поняття не мала про художників. А вже дівчиною, читаючи багато літератури, спілкуючися з місцевою інтелігенцією і зокрема з учителем Іваном Григоровичем Калитою, який дозволив їй користуватися бібліотекою, дізнається, як вона говорить, про «чарівне слово – художник». Незвичайна пристрасть до знань, до книги відіграла важливу роль у її самоосвіті.\nДовго ходила дівчина під враженням магічного слова «художник», довго виношувала думку щось намалювати, та не було чим і на чому: ні олівця, ні паперу. Вирішили долю майбутньої художниці вуглина з печі та шмат сірого полотна, відрізаного в материній скрині. З цього часу тайкома від усіх Катерина почала свої перші студійні роботи вуглем на клаптиках домашнього полотна. Впевнившися, що без освіти їй не вступити до жодного спеціального учбового закладу, вона вирішує опанувати художню майстерність самостійно.\nУ 33-річному віці Катерина Василівна з властивою їй рішучістю заявляє батькам, що з цього часу вона буде вчитися малювати не лише в святкові дні, але щодня кожної вільної від роботи години. Марно намагалися батьки відвернути доньку від «безглуздого», за їхнім висловом, заняття. Мистецтво стало її мрією, її життям. І вже ні благання, ні перешкоди – ніщо не могло збити її з обраного шляху. Удень працювала в полі, а ввечері поралася коло господарства, керувала драматичним гуртком свого села, сама виступала на сцені. У цьому вирі життя Катерина знаходила час для оволодіння секретами мистецтва. День за днем, рік за роком тривала самовіддана праця за розкриття й зглиблення таємниць живопису, за осягнення художніх істин. За науку і за вчителя їй стає природа. Вона студіює її, спостерігає зміни, що відбуваються в різні пори року, досліджує будову кожної квіточки, кожної пелюсточки від бутона і до буйного квітіння, старанно аналізує різницю в кольорах кожної рослини, зміни в залежності від пори дня, сонячного освітлення. Художниця збагачується враженнями від баченого. Самотужки й послідовно вона проникає в складний творчий процес, відкриваючи для себе таємницю техніки живопису, композиції, малюнка. Так поступово формується талант селянської жінки, все більше й більше збуджується й росте творча наснага.\nПерші роботи Катерини Білокур 1920-30-х років ще мають учнівський характер. Вони виконані на шматочках полотна вугіллям і рослинними фарбами власного виробництва (з буряка, бузини, калини, цибулі й різних трав), а також олійними фарбами на фанері. Здебільшого це були портрети рідних і близьких односельців.\nНа жаль, ранніх творів, виконаних вугіллям, не збереглося, тому годі говорити щось певне про перші кроки художниці. З робіт олійними фарбами маємо всього дві – портрет Олі Білокур (1928) і портрет колгоспниці Тетяни Бахмач (1932). Власне, вони – скоріше етюди до портретів, бо і в малюнку і в кольорі далеко не досконалі. Проте навіть ці етюди, особливо портрет Олі, тяжко хворої дівчини, говорять про великі потенціальні можливості майбутньої художниці. В цих етюдних роботах вона зуміла знайти головне, що має бути в портреті – характер людини, настрій.\nДруга половина 1930-х та 40-і роки – то радісний і результативний період у творчості Катерини Біло-кур. Художниця знаходить свій жанр, поступово опановує техніку живопису й художню майстерність. Уже перші роботи цього періоду – «Берізка» (1934), «Квіти за тином» (1935) – свідчили про неабияке обдаровання художниці, про великі творчі можливості.\nЩоправда, в «Берізці» ще відчувається недостатність майстерності, надто в трактуванні неба, дещо сухуватого, монотонного. Та й авторка була трохи невдоволена цією роботою, і вже в наступній, «Квіти за тином», вона уникла цих вад. Назва «Квіти за тином» цілком визначає зміст картини. На першому плані тин, за яким заносяться у височінь майже по всьому полотні найрізноманітніші городні й польові квіти, омиті вранішньою росою й осяяні першим сонячним промінням. «Квіти за тином» дивують красою, переносять у найча-рівніший куточок мальовничої Полтавщини. У цій роботі всю увагу авторка зосереджує на відтворенні кожної квіточки, кожної деталі, вміло створює оточення, освітлення, успішно домагається правдивого кольорового рішення і композиційної довершеності твору.\n1936 року Катерина Василівна закінчила третю картину «Квіти», яку надіслала в дарунок Олексієві Максимовичу Горькому.\nЦі твори виразно визначили своєрідний творчий напрям народної майстрині, особливий, властивий лише їй, стиль. Безпосередність у виборі теми, життєрадісність, казкова фантастичність поетичних композицій, гармонійність кольорів стають основою творчої індивідуальності Катерини Білокур. За сюжетом – це порівняно прості, а воднораз доволі змістовні полотна, в яких глибоко й пристрасно розкривається реальна довколишня дійсність. Образне мислення зосереджувалося на відтворенні та втіленні життєвої правди, що й зумовило творчий напрям і майбутній успіх художниці з народу.\nУ подальшому творчому житті Катерини Білокур значну роль відіграли Полтавський обласний, а надто Київський Центральний будинки народної творчості. Стало відомо, що творчим зв’язкам з Полтавським будинком народної творчості К. Білокур завдячувала видатній українській оперній співачці Оксані Андріївні Петрусенко. Невдовзі до Білокур завітали працівники з Полтавського будинку народної творчості. Вони прихильно поставилися до народної художниці, до її творчості, надали їй потрібну практичну допомогу. Катерина Василівна про це згадувала завжди з вдячністю. В одній з автобіографій вона писала:\n«В 1940 році Полтавський обласний будинок народної творчості дізнав за мою роботу. Приїхали, взяли мої роботи, влаштували виставку моїх картин, а потім позвали і мене в Полтаву. О, як в Полтаві зустріли роботу мою і мене – дуже привітно. Посилаю їм усім велику подяку і тій мудрій голові, що видумала будинки народної творчості, та й поставила їх на захист, на службу культури і мистецтва. Ну, тоді в Полтаві преміювали мене поїздкою в Москву на екскурсію в деякі художні установи… Дали мені велику надію в будуще. О, з якою я енергією працювала кінець 1940 року, початок 1941 року, бо вже мене рідні мої не лаяли, бо в Полтаві сказали, що я художник. Чуєте? Вчені люди назвали мене художником!».\nТак збулася довгождана мрія Катерини Василівни. Проста селянська жінка стала художницею. Вона досягла цього «чарівного» звання тривалою самовідданою, ба навіть сподвижницькою працею, зусиллям волі, великим творчим горінням, безмежною любов’ю до всього прекрасного на рідній землі.\n1940 року спочатку на обласній виставці в Полтаві, а потім на республіканській у Києві вперше експонуються її роботи. Дивовижні полотна на виставці викликали подив і величезне захоплення громадськості, а з боку фахівців високу оцінку й визнання. Це була найвища нагорода для Катерини Білокур. Вона впевнилася, що робить велику корисну справу, що її мистецтво зрозуміле й потрібне людям. Перші успіхи окрилили й покріпили віру в творчі сили. Звідтоді вона вирішує цілком присвятити усе життя мистецтву.\nТого ж року здійснюється мрія Катерини Білокур – «побачити справжні картини справжніх художників». Знайомство зі спадщиною великих російських і українських художників, особистий контакт з видатними митцями сучасності благотворно позначилися на світогляді й творчості Катерини Василівни. Натхнена побаченим, вона почала працювати ще з більшим завзяттям. Постійно шукаючи, вона неухильно розвиває своєрідні прийоми в техніці живопису, малюнка, вдосконалює професійну майстерність. Вона створює цілу галерею першокласних полотен, сповнених глибокої патріотичної любові до рідної землі, до її трудівників. З величезним піднесенням змальовує художниця щедрі плоди колгоспних ланів, чарівні дива природи. І в кожній її композиції переважають квіти, якими так часто милуємось у полі, в гаю, в саду, на луках. Але такого сусідства розмаїття квітів, яке ми бачимо на картинах, у природі немає. У вінки та букети їх об’єднала багата фантазія художниці.\nУ кількох роботах художниці як додатковий компонент до квітів нагляджуємо берізку. До речі, один із перших її творів має назву «Берізка». Вона дуже любила це тендітне дерево, тому не дивно, що так тепло й щиро разом з квітами оспівала його, а одну з картин з ніжністю назвала: «Квітки і берізоньки ввечері». Назва цілком відповідає ліричному настроєві полотна. Дві берізоньки в оточенні квітів, огорнуті вечірньою млою. Промінь місячного сяйва крізь густу крону дерев пасмами впав на квіти, створивши центр композиції з трьох букетів: один з червоних півоній, другий – з рожевих троянд, третій – з водяних жовтих квітів. Синя холодна гама картини створює ілюзію тихої, сповненої романтики української ночі. Твір цей – воістину велика і зворушлива образна розповідь про щось таємниче й незбагненно прекрасне у довколишньому житті і в природі.\nРадісного мелодійного звучання набувають у трактуванні Катерини Білокур «Польові квіти». Барвистий килим ніжних запашних стебелець асоціюється в уяві з широкою рівниною Полтавщини – блакитною далиною ланів, подихом літа й тиші. Всі зображальні засоби – чіткість композиції, теплий колорит, легку прозорість фарб – художниця підпорядкувала глибокому розкриттю вимереженого фантазією поетичного образу. 1941 року в Полтавському краєзнавчому музеї влаштовується персональна виставка творів Катерини Білокур, що мала величезний успіх. Та сталося непоправне: всі твори, експоновані на виставці, під час війни згоріли разом з музеєм. Це – велика втрата для нашого мистецтва. Тому довоєнний період творчості Катерини Василівни досліджується лише за тією незначною кількістю творів, що не були подані на індивідуальну виставку і чудом збереглися в авторки. Це – «Квіти за тином» (1935), «Квіти в тумані» (1940), «Портрет племінниць» (1939), «Жоржини» (1940), «Польові квіти» (1941).\nРоки тимчасової окупації фашистськими загарбниками території Радянської України були найтяжчими в житті Катерини Білокур. Вона творчо майже не працювала. За весь цей час виконала тільки кілька робіт – «Квіти» (1942), і «Квіти увечері» (1942), а «Квіти» («Лілії»), розпочаті 1942 року, закінчені в кінці 1943 року.\nПо звільненні рідної Богданівки Катерина Василівна береться по-справжньому за улюблену справу. З того часу, вже недужа, вона не випускала з рук пензля, поспішала, щоб хоч якоюсь мірою поповнити дорогий, марно загублений час. У житті художниці ці роки були періодом творчого розквіту таланту і цілковитої професійної зрілості. її художнє мислення і майстерність сягають високих мистецьких вершин.\nУже в перші післявоєнні роки з’являються такі видатні твори, як «Буйна» (1945), «Декоративні квіти» (1945), «Півонії» (1946), «Привіт урожаю» (1946), «30 років Жовтню» (1947) та інші. Найвидатніша її картина тих років і найкраща в її доробку – «Цар-колос». Композиція її гранично проста й лаконічна. У зміщеному праворуч центрі картини, на глибокому брунатному тлі похилилися стиглі золотаві колоски жита й пшениці. Поряд – соняшник з червоною маківкою, ліворуч знизу вгору земні плоди обвиває вінок з троянд, калини, півників, гвоздик та інших квітів.\nКолоски жита й пшениці – це наш добробут, а квіти – краса, радість і щастя людське. Через образи природи авторка натхненно, з почуттям гордості й любові, переконливо втілює глибокі явища й настрої, суголосні трудівникам колгоспного села. Тут, як і на інших її картинах, немає людей, проте творці матеріального достатку нібито незримо присутні. Та не лише глибиною думки, ідейною насиченістю захоплює полотно, воно досконале єдністю змісту й форми, високим професійним рівнем виконання.\nТема хліборобства не полишала художницю. Вона жила нею. Два роки наполегливої праці принесли справжній величний твір – «Колгоспне поле» (1948-1949), прекрасний за ідейним задумом і художньою мовою.\nСвітання. Ранкова прозорість і прохолода перед сходом сонця. Небо поступово насичується ранковим світлом. Перше, що впадає в очі,- це біла хустина на тину, ще- з вечора забута тою, яка зустрічала ранкову зорю. Із-за тину пнуться вгору розмаїті квіти, їх безліч, мовби художниця зібрала з усієї рідної Полтавщини. Вони тендітні, чисті, умиті ранньою росою, сповнені життя. І крізь цей казковий букет, немов крізь вікно, видно, як безкрая долина поля зливається з блакиттю ранкового неба, в якому клубочаться білі легкі хмаринки. Сріблястими хвильками виблискує річка, а по той бік берега в ранковому серпанку окреслюється силует трактора.\nУ багатій епістолярній спадщині художниці, дуже оригінальній і цікавій, є лист, в якому народна майстриня пояснює і зображене на картині «Колгоспне поле», і виявляє свої соціальні погляди на природу мистецтва:\n«Мені здається, що картина «Колгоспне поле» намальована з натури і все, ну, скажем, вулиця села, двори, обгороджені тинами, а за тинами квітів, квітів і вулицею їде трактор. От уже ж чого ж вам: і тин, і трактор, і квіти, а трактор їде та їде і вже виїхав аж на край села. А край села живуть Сашка Сашчиха, Яков Гнатович, дід Савка, дядько Демид, що над озерами живе. І які в цих колгоспників чудові дворики з зеленими садочками, огороджені тинами, і скільки там біля тих тинів насаджено різних красивих квітів! І часто так буває, що трактор, як доїде на край села, то й остановиться біля одного з цих дворів – то тракторист води нап’ється, то в тракторі що-не-будь підстроїть. І знов же вам трактор біля тину і квітів стоїть. Рушив трактор та й поїхав у поле орати. І як сісти на низенькому ослінчику або просто на землі під тими тинами, то й виходить ніби-то в вінку те широке колгоспне поле… От вам між квітами і трактор. Те ж саме і з виноградом. Якби поспитати того, хто читав історію мистецтва, хто ізучав стародавню живопись, ясно, що він не скаже, бо там таке не написане. Хто орав, чи копав, хто полов, поливав грунт під виноград, тих тоді не малювали. У стародавній живописі на картинах більшість малювали, обвивали виноградними лозами вакханок, вакханів, амурів і всяку таку всячину в тому роду. Так це ж було давно, життя не стоїть на одній нозі, а мчить і мчить вперед… Ізмінилось та й дуже лице землі.\nЗагурчали, загули великі і сильні машини на суші, в воді і в повітрі загурчали, та й распужали всіх вакханок, вакханів, амурів. І прийшло зовсім інше життя, і стали в повазі люди трудівники. І про всіх тих, хто оре, обробляє грунт під жито, пшеницю, дерева, квіти, виноград і всякі злаки – і про їх і їхні діла стали складати пісні, писать книги і малювати картини. І не тільки про тих людей-героїв співають, пишуть, малюють, а й про те знаряддя, з допомогою якого працівники полегшують і скрашують свою працю. Наприклад, як оспівують тракториста, то і трактор, а як комбайнера, то з комбайном…\nЯ ніколи не була на виноградниках, але мені здається, що коли стояти в старому винограднику і дивитись, як трактором обробляють для посадки молодого винограду, то що ж крізь грони старого видно? Трактор.- От вам і грони винограду і трактор. І що ж після всіх цих доказів сказати? А те, що раз трактор обробляє поле під жито, пшеницю, квіти і виноград, так він же має право бути серед всього цього і намальований.\nКолгоспне широке поле, дающе нам усім багаті свої дари, я обвила багатим вінком із квітів і винограду. Я намалювала те, що є в житті».\nП’ятдесяті роки для Катерини Білокур були найпліднішими. Цьому, звичайно, сприяли і прекрасні умови, створені для художниці. На той час у її творчості вже остаточно утвердився декоративний підхід до трактування дійсності, що проявлявся в неї ще в раніших роботах. Ця особливість виразно втілена в її натюрмортах: «Яблука, помідори» (1950), «Снідання» (1950), «Кавун, морква, квіти» (1951), «В Шрамківському районі на черкаській землі» (1955-1956), «Квіти, виноград» (1953-1958), «Богданівські яблука» (1958). У цих і подальших роботах художниці відчутний нахил до просторового рішення, що спостерігався в деяких попередніх роботах і особливо яскраво виявився в «Колгоспному полі».\nНатюрморти К. В. Білокур захоплюють філософічним осмисленням життя. Зображені на них квіти, овочі, предмети побуту, завдячуючи буйній фантазії, обраній мистецькій мові художниці, обертаються на величальні пісні природі, людині і її діянням, на символ краси. Приклад тому – полотно «В Шрамківському районі на черкаській землі», яке вперше успішно експонувалося на ювілейній виставці народного мистецтва, присвяченій 40-м роковинам Великого Жовтня. У верхній частині композиції зображені цукровий буряк, золотаве зерно пшениці, врожаїста кукурудза, грудочки цукру – все те, чим багата Черкащина. Ці щедроти землі української оздоблює букет розкішних барвистих квітів, що є тут немов прегарним музичним супроводом.\nХудожня майстерність митця на цей час досягає вершини. Все зображуване на картинах виписано надзвичайно скрупульозно й матеріально. Ми немов відчуваємо задушливий пах гарячої пари, що піднімається з розвареної картоплі, п’яніємо від аромату м’якої пористої поверхні зрізаного окрайця щойно спеченого житнього хліба, фізично відчуваємо прозорість важких виноградних грон, ніжні пахощі квітів, смак соковитого, достиглого червоного кавуна.\nРеальному відтворенню навколишньої дійсності допомагає художниці уміле володіння кольором. У її творах домінують м’які кольорові переходи. їй чужі різкі контрасти світла й тіні, суміш багатьох фарб. Зате ефекту вона досягає здебільшого чистими кольорами, що властиво народному декоративному живописові. Вдало дібрані кольорові співвідношення, підкреслена кольорова насиченість основних компонентів композиції забезпечують повну гармонійність і звучання робіт художниці. Але найзнач-ніше в майстерності Катерини Білокур – прекрасне володіння багатством і вишуканістю колориту. Як уже говорилося, першими роботами Катерини Василівни були портрети, і лише згодом художниця пристрастилася до квітів. Однак до портретного жанру вона неодноразово поверталась упродовж творчої діяльності. Крім портретів Олі Білокур та Тетяни Бахмач, 1939 року вона виконує груповий портрет своїх племінниць, що поливають квіти, а 1941 року створює портрет Наді Білокур. Залишила нам художниця і три автопортрети, виконані олівцем в 1950, 1955 і в 1957 роках. Значну художню цінність має портрет Наді Білокур. По ньому легко вгадати автора пензля. З любов’ю і ніжністю передано дівочий образ. Чистий, ясний погляд, спокійне лагідне обличчя і зворушлива юність вражають глядача. Голубе холодне тло підкреслює прозорість обворожливої української місячної ночі. В роботі як невід’ємний компонент присутні квіти, проте вони виступають доповненням, що сприяє розкриттю образу. Квітами автор підкреслює почуття і переживання героїні, її душевний настрій.\nІз автопортретів варто відзначити перший, виконаний 1950 року. В звичайній одежі, запнута хусткою, сидить замріяна, внутрішньо зібрана жінка. її поза, зосередженість і глибокий роздум говорять, що дія відбувається в буденний трудовий день. У невеличкій галереї портретів Катерини Білокур слід відзначити найціннішу рису – це вміле поєднання духовної і фізичної краси при індивідуальній характеристиці зображуваних осіб. 1955 року Спілка художників України направляє групу видатних майстрів народного мистецтва Катерину Білокур, Параску Власенко, Петра Верну, Якова Усика до Будинку творчості на хутір Шев-ченкове. Двомісячне перебування в середовищі художників сприяло розширенню діапазону Білокур. Вона розпочала ретельно вивчати графіку і працювати в ній.\nТвори, виконані аквареллю і олівцем,- «Вересень в селі Богданівці», «Осінь в селі Богданівці на загреблі», «За селом», «Гай» (1955), «Напровесні» (1958), «Осінь» (1960) – розкривають багатогранність таланту народної майстрині. В них художниця напрочуд тонко вловлює настрій осені: лілове похмуре небо, осипається пожовкле листя, ніде жодної квіточки, сумний настрій, все завмирає – так емоційно передає вона типовий куточок рідного села осінньої пори. І зовсім протилежне спостерігаємо в краєвиді «Напровесні». Оптимістичний настрій панує в ньому. Яскраве весняне сонце пробудило природу, погойдуються верби, потекли струмочки – все навкруги оживає, нуртує. Прозорими чистими фарбами художниця передає характерні прикмети краєвидів весни, літа, осені. Вона тонко й вільно володіє технікою акварельного письма, за допомогою світлих кольорів досягає правдивої матеріальної передачі світу, багатства барв, граничної емоційної виразності.\nУ передостанні роки життя Катерина Білокур створює ряд значних живописних полотен – («Жоржини», 1957; «Півонії», 1958; «Богданівські яблука», 1959; «Натюрморт з глечиком і колосками», 1959; «Букет квітів», 1960; натюрморт «Хліб», 1960 тощо). А тяжка невиліковна хвороба все більше й більше давала себе знати, забирала останні сили й енергію художниці. Певно, відчуття наближення неминучого кінця навіяло мінорний настрій у картині «Осінь» (1960). Катерина Василівна немовби прощається з природою, усім прекрасним, чим наповнена була її душа.\nСпокій дерев, мовчазна тиша, пригніченість, сірий, безрадісний день. Ідея картини близька і споріднена з почуванням авторки тої пори. Так, це була остання осінь в житті славетної художниці, це був останній її твір і останній подих в її самовідданій, сподвижницькій творчій діяльності. 9 червня 1961 року талановитої художниці не стало. Вона померла на 61-му році життя в розквіті творчих сил, нескінчених планів і задумів.\nКатерина Василівна з палкою пристрастю любила повноводний Дніпро, Київ, його квітучі парки, зелені широкі вулиці міста. Перебування в столиці було для неї святом. Вона завжди прагнула до знайомства з художниками, письменниками, дорожила цим знайомством. Особливо дружні стосунки вона мала з письменниками Павлом Тичиною, Миколою Бажаном, художниками Василем Касіяном, Антоном Середою, Степаном Таранущенком, Матвієм Донцовим, Степаном Кириченком. Музеї Катерина Білокур вивчала з надзвичайним зацікавленням. Вона перебувала в кожному із них по декілька днів підряд. Причому приходила в музей, коли він відчинявся, і знаходилася в ньому до закриття. Перед деякими роботами вона простоювала годинами, шукаючи розгадки секретів майстерності.\nОсобливою подією в житті художниці було знайомство з мистецькою спадщиною Тараса Григоровича Шевченка. До того вона знала й любила Шевченка як геніального поета і лише чула про нього як художника. Відвідання музею Т. Г. Шевченка розкрило перед Катериною Білокур новий світ. Зачарована виходила вона з цього величного храму мистецтва, а наступного року брат художниці Григорій Васильович привіз у дарунок музею «Квіти на голубому тлі» з авторським написом: «Цю картину присвячую Київському музею Тараса Григоровича Шевченка. Катерина Білокур, село Богданівка на Полтавщині 3.VI. 1949 p.». Особливої уваги заслуговують вивчення техніки живопису і творчого методу Катерини Василівни Білокур, досягнуті самостійною тривалою практичною діяльністю. Відомо, що перші роботи вона виконувала не на грунтованому полотні. Підготовлене сумішшю фарб потрібного кольору тло для майбутньої картини одночасно було і грунтом полотна, тому-то деякі її картини втрачають первісну силу кольору, починають темніти.\nПензлі для роботи вона вживала лише власного виробництва, виготовляючи їх з тхорячих волосинок, бляхи з-під консервної банки та вишневої гілочки. Вони мали по кілька волосків, нагадували голку, проте лише такими пензлями Катерина Білокур могла тонко й майстерно опрацьовувати кожну деталь свого твору.\nПроцес роботи над кожною картиною тривав довго. А над окремими творами вона працювала по кілька років. І навіть після того, коли полотно вже було завершене, художниця ще довгий час тримала його в майстерні, відшліфовувала деталі, доки не впевнювалася, що можна обнародувати. Тому на багатьох роботах зустрічаємо по дві дати, що визначають початок і закінчення твору. До своїх картин Катерина Василівна ставилася з великою відповідальністю і вимогливістю. Перед тим, як приступити до виконання роботи, вона довго виношувала задум, вивчала навколишню природу, найтонші нюанси життя рослинного світу. Як правило, Білокур ніколи не робила ні попередніх ескізів, ні етюдів з натури до картини. Задум твору вона опрацьовувала в уяві так детально й досконало, що після цього їй легко вдавалося реалізувати його безпосередньо на полотні. Ця своєрідність творчого методу властива всім майстрам народного мистецтва.\nНа більшості полотен Білокур авторський напис: «Малювала з натури Катерина Білокур». її розуміння «з натури» не вкладається в загальне, всім відоме поняття роботи з натури. Вона не ставила для натури цілий букет квітів, це виключено, бо зображувані нею на картинах квіти, як правило, відносяться до різних пір року. Та й практично вони не змогли б зберегтися на весь час роботи над твором. До того ж неможливо композиційно їх пов’язати в такий букет чи вінок, як це зроблено на тій чи тій картині. Отже, розуміння «з натури» в авторки цілком своє. Вона брала кожну квіточку, кожну рослинку окремо, ставила її в склянку з водою і писала з натури.\nХудожниця розпочинала роботу над полотном не з загального композиційного рішення, з наступними переходами до деталей, як це роблять усі живописці, а, навпаки, з окремих компонентів і через них уже приходила до загального завершення твору. Незважаючи на такий особливо складний метод творчого процесу, творам Катерини Білокур притаманні чітка композиційна злагодженість, поетична гармонія кольорів, вміле розташування головного і другорядного.\nКвіти Катерина Білокур любила над усе, їм і проспівала вона гімн. До цього ще ніхто з художників з таким зачаруванням, так оригінально й натхненно, так поетично й багатогранно і водночас так просто не зображував ще квітів. Витаємничити це пристрасне захоплення квітами допомагає нам лист самої авторки: «… мови незадовільнені моєю працею, що я малюю лише квіти? Так як же їх не малювати, як вони ж такі красиві! Я й сама як почну малювати яку картину квітів, то й думаю: оце як цю закінчу, тоді вже буду малювати що-небудь із життя людського. Але ж поки закінчу, то в голові заснується цілий ряд картин, та одна від другої чудовіші, та одна від другої красивіші, та все ж і квіти. Оце вам таке. А як прийде весна, та зазеленіють трави, а потім і квіти зацвітуть! Ой боже мій! Як глянеш кругом, то та гарна, а та ще краща, а та ще чудовіша, та начебто аж посхиляються до мене, та як не промовляють: «Хто ж нас тоді буде малювати, як ти покинеш?» То я все на світі забуду, та й знов малюю квіти. Ой, не гнівайтесь на мене, мої близькії і далекії друзі, що я малюю квіти, бо із квітів картини красиві».\nІ справді, примхливе казкове плетиво найрізноманітніших квітів – троянд, руж, кручених паничів, барвінку, маків, півоній, красуль, жоржин, нагідок, гвоздик, чорнобривців тощо, на які така щедра земля українська,- глибоко зворушує серце, приносить радість і велику естетичну насолоду. Пречудові творіння народної художниці співзвучні ніжним мелодіям українських народних ліричних пісень.\nХудожниця завжди домагалася, щоб її твори були близькі і зрозумілі народові, щоб їхній зміст був чітко визначений і не потребував пояснення. Хвилює в картинах Катерини Білокур і те, що в них яскраво виражені глибоко національні риси, її мистецтво зігріте великою любов’ю, пройняте правдивістю і щирістю, воно йде від серця, від народної мудрості, від глибокого знання життя.\nНа полотна художниці неможливо дивитися без хвилювання. Вони містять у собі щось близьке, рідне кожному з нас і одночасно в них криється щось незбагненне, романтичне, що завжди викликає подив. Матеріальність зображуваного в її творах доведена до надзвичайних тонкощів та ілюзорності, що однак не заважає сприйняттю картини в цілому як реалістичного твору.\nКатерина Василівна Білокур далека від копіювання природи, їй чуже й не властиве натуралістичне трактування довколишності. її діапазон сприйняття дійсності надзвичайно широкий і це сприяє образному філософічному осмисленню побаченого. Виписуючи детально кожну річ, майстриня ніколи не забувала про основну ідею твору. Художня правдивість творів К. В. Білокур зумовлюється насамперед тим, що її життя було пов’язане з дійсністю, яка стала невичерпним джерелом для творчості. Трепетне дихання природи відтворила вона в найтонших проявах, часто помітних тільки вразливій людині, людині спостережливій, натхненій особливим умінням бачити, відчувати й тонко передавати поетичну красу життя.\nНапоєні світлом, сонцем, радістю, наснажені великою патріотичною любов’ю до рідної землі, переповнені буйнуванням веселкових барв, її твори захоплюють, чарують, дивують глядачів, співають безсмертя тій, яка їх явила на радість людям. Чарівні, самобутні, яскраво національні, вони стали надбанням нашої соціалістичної культури. Вони заслужено посіли чільне місце в скарбниці багатонаціонального радянського мистецтва. Творчість К. В. Білокур високо оцінив Радянський Уряд, надавши їй високе звання народного художника Української РСР, нагородивши орденом «Знак Пошани» та Почесною грамотою Президії Верховної Ради Української РСР. В селі Богданівці Яготинського району на майдані проти школи стоїть висічений з граніту пам’ятник Катерині Василівні Білокур. Біля його підніжжя завжди свіжі квіти, які так любовно й натхненно зображувала художниця.\nОрганізована в Державному музеї українського образотворчого мистецтва УРСР у січні 1971 року посмертна виставка творів К. В. Білокур з нагоди 70-річчя від дня народження викликала зацікавленість громадськості, засвідчила гарячу любов українського народу до натхненного співця краси.\nДжерело: Катерина Білокур. – К.: Мистецтво, 1975 р.


Часу все менше: на порятунок 11-річного маріупольця зібрали лише 60% необхідної суми ▪ PR.UA ★ Маріуполь\nЧасу все менше: на порятунок 11-річного маріупольця зібрали лише 60% необхідної суми\nРідкісне захворювання крові, яке зазвичай зустрічається у літніх людей, поставило під загрозу життя Вані Ібрагімова.\nУ 11 років хлопчик, що був веселим і рухливим, захоплювався бальними танцями, вже який місяць поспіль проводить у лікарнях, разом з мамою. Єдина надія - на трансплантацію кісткового мозку.\n«В Україні навіть в столичних закладах немає досвіду проведення таких операцій при мієлодисплатичному синдромі. Тому ми поїхали в Білорусь, де лікарі мають такий досвід, - розповіла PR.UA мама Вані Ольга Митькевич. – У жодній базі даних для Ванечки не знайшлося донора. Залишаюся я, але у нас сумісність - всього 50%. Але вибору немає, це мій єдиний шанс врятувати синочка. У білоруських лікарів достатній досвід, нас готують до трансплантації, але багато що залежить від результатів аналізів - показники Вані, попри зусилля медиків, нескінченні переливання, погані. Не виключено, що доведеться робити операцію в терміновому порядку. А збір просто не рухається з місця».\nВартість операції з трансплантації кісткового мозку - 130 тисяч доларів. Наразі зібрано 78 341 тисяча залишається 51 659 тисяч доларів. Ще взимку місто виділило на лікування Вані 300 тисяч гривень, відгукнулися й окремі депутати. Але все одно сума ще залишилася для сім'ї непідйомна, і врятувати Ваню може тільки допомога небайдужих маріупольців. Як це було вже не раз, коли городяни об'єднувалися, щоб діти змогли потрапити на складні та дорогі операції.\nКожен охочий може взяти участь у порятунку життя Івана. Номер банківської карти для допомоги - ПриватБанк: 4149 4991 0367 5029 (одержувач - Митькевич Ольга), Raiffeisen BANK AVAL Mytkevych Yurii, UA533808050000000262013778348, SWIFT code: AVALUAUK.\nСвітлина Фейсбук Ваня Ібрагімов


Зимовісвята | Дитина+Батьки+Школа\nЩедрик, щедрівочка (текст, відео)\nЗ святом до нас прибула 2 рази\nВисуш фартух тонесенький 2 рази\nВзяли Ісуса на небеса. 2 рази\nБільше щедрівок ТУТ\nАвтор mama_uaОпубликовано 13.01.2013 13.01.2013 Рубрики ЗимовіСвятаДобавить комментарий к записи Щедрик, щедрівочка (текст, відео)\nВже підготували смаколики на Різдвяний стіл та запросили родичів? Пора і подумати про колядки та щедрівки. Оберіть одну і вивчіть з дітками. Подбайте про цікаві костюми: українські вишиваночки та теплий одяг (дітки ж будуть ходити по різним будинкам) + торбинка для подаруночків.\nПоговоріть з дітками, що вдячність за колядку — це не тільки гроші (так часто думають наші дітки).\nДітки мають знати ціну грошей та подарунків, а головне — гарний настрій!\nКолядки та щедрівки читайте ТУТ\nАвтор mama_uaОпубликовано 11.01.2013 Рубрики ЗимовіСвятаДобавить комментарий к записи Колядки та щедрівки\nНоворічне шоу «Сказочна страна» (Відео.Фото)\nЯк тільки прийшли канікули продвинуті баткьи вже намаються чимось зайняти дітей: шукаємо вистави, цікаві події та інше.\nМоїй донечці вже 10 років і Новорічні вистави з Дідом Морозом і банальним хороводом вже не цікаві. Тоді я знайшла подію в Мистецькому Арсеналі.\nДивіться відео наших відвідин цієї події.\nІнше відео і мої враження щодо свята дивіться тут\nАвтор mama_uaОпубликовано 29.12.2011 29.12.2011 Рубрики ЗимовіСвятаДобавить комментарий к записи Новорічне шоу «Сказочна страна» (Відео.Фото)


Тoго вечора я повернулася з відрядження раніше. Відкрила своїм ключем двері і обiмлiла. Заходжу в коридор, в очі кидaються червоні туфлі, красиві, а у неї непоганий смак. Моєму обуренню не було меж, тpeмтячими руками кидаю подарунки на підлогу, по щоках течуть сльoзи, ну, думаю, зapаз я вам влaштую! – Українці Сьогодні\nYou are here: Home / Життєві історії / Тoго вечора я повернулася з відрядження раніше. Відкрила своїм ключем двері і обiмлiла. Заходжу в коридор, в очі кидaються червоні туфлі, красиві, а у неї непоганий смак. Моєму обуренню не було меж, тpeмтячими руками кидаю подарунки на підлогу, по щоках течуть сльoзи, ну, думаю, зapаз я вам влaштую!\nНе люблю відрядження, але в цей раз їхати довелося. Всього лише три дні і шість годин в дорозі, тільки було мені якось не по собі. Працюю я в філії одного великого університету, частенько нас, співробітників, посилають у відрядження для того, щоб відвезти – привезти документи. За матеріалами\nНічого не вдієш, довелося збиратися в дорогу. Чоловік, звичайно, незадоволений, за дітьми тепер доведеться від і до дивитися йому. І ось сиджу я в поїзді, п’ю чай і міркую про життя під стукіт коліс.\nДоїхала, зробила всі доручені мені справи, погуляла по місту, купила дітям, чоловікові, бабусям гостинці. І в останній день мого відрядження зустрілася зі студентської подругою, розговорилися. На щастя, вона була проїздом в місті і назад додому ми поїхали на її машині. Час я, звичайно, заощадила.\nПідніматися довелося на дванадцятий поверх пішки – ліфт не працював, сумка бoляче відтягувала плече, дійшла, зітхнула спокійно, але почула дивні звуки, що доносилися з-за наших дверей. Доклала вухо, прислухалася – начебто жіночий голос, сміх. Я, не вірячи своїм вухам, притиснулася до дверей всім тiлoм, ось гaд, значить поки я їжджу по роботі, він приводить додому жінок і весело проводить час?\nМоєму обуренню не було меж, трeмтячими руками шарю в сумочці в пошуках ключів, по щоках течуть сльoзи, ну, думаю, зараз я вам влаштую!\nЗаходжу в коридор, в очі кидаються туфлі, красиві, а у неї непоганий смак, я собі такі ж три місяці тому на розпродажі в універмазі місцевому брала, потихеньку переступаючи, щоб мене не почули горе-коханці, заглядаю на кухню. Хм, на столі піца, салат, романтичну вечерю чи влаштували? По підлозі розкидано намистини в голові миттю майнула картинка, як мій чоловік в пориві пpuстpaсті чіпляється за кольє на шuї жінки і воно вмить розсипається розсипом по підлозі.\nЗаглядаю в кімнату – чоловік з дочками затишно влаштувавшись під пледом, солодко сплять. А з блакитного екрану, який мабуть забули вимкнути, у вітальні віщає якась дівчина з гyбами в підлогу. Зітхaю яка я все таки фантазерка, все у нас добре, а буде ще краще, якщо я залишу свою фантазію в спокої. А туфлі то в передпокої були мої)


Навчався Микола у школі Володимира-Волинського, потім у місцевому професійному училищі. Працював у місцевій філії «Волиньобленерго». У роботі, згадують, був акуратний, уважний і надійний. Якщо повертався з роботи, ніколи не минав кафе, в якому працювала мама. Знав, що чекає. Від батька навчився ремонтувати автомобілі й навіть його перевершив. Мав багато друзів, але компанію сприймав тверезу. Грав у двох футбольних командах: за Заріччя і за своє підприємство. Восени мав одружуватися. До війська його мобілізували. Коли вже знайомі, друзі, родичі зібрали гроші на бронежилет, він уже значився в списках загиблих. Обірвалося його життя 22 травня під Волновахою. Поминали хлопця в тому кафе, де він мав одружуватися. Поховали Миколу 27 травня в селі Заріччя.\nАТАМАНЧУК Андрій Вікторович\n35 років, м. Луцьк. Солдат в/ч пп В0624 «Айдар». «Його виховувала бабуся, він жив у Червонограді, там одружився. Але не склалося подружнє життя, і після розлучення Андрій приїхав у Луцьк. Мав ще два шлюби. Його мати вже померла, а батько перебуває в будинку престарілих. Був майстром на всі руки, за що не брався - все в нього в руках «горіло», все вдавалося, не лінувався і не боявся жодної роботи. Був наполегливим і відповідальним», - згадували його друзі. Пішов воювати добровольцем. Загинув 5 вересня 2014 року біля села Весела Гора Слов’яносербського району Луганської області. Похований 11 вересня у Луцьку. Сиротами залишилося двоє малолітніх дітей.\n37 років., м. Ковель. Старший сержант, , в/ч А2331(м. Володимир-Волинський). Закінчив загальноосвітню школу №2, згодом - професійно-технічне училище №5. Пішов до армії. Строкову службу проходив у Севастополі. У званні сержанта повернувся додому та став облаштовувати власне життя. Працював водієм, займався приватним бізнесом. Троє неповнолітніх дітей, мабуть, могли б стати причиною для того, аби не йти до Лав Збройних Сил України. Проте Олександр не став шукати легких шляхів. Рідні пригадують його слова: «Якщо я не піду, ви ж самі мене поважати не будете». Загинув 22 травня 2014 року під м. Волноваха Донецької області. Похований 27.05.2014 року в Ковелі.\n26 років, м. Ковель. Солдат, в/ч А2331 (м. Володимир-Волинський). У 2007-му він закінчив Луківське профтехучилище №22, здобув спеціальність слюсаря з ремонту автомобілів. Після того, як 9 квітня його мобілізували в армію, проходив підготовку у Володимир–Волинській окремій механізованій бригаді. Потім потрапив на схід, у район бойових дій. Мати, 54–річна Антоніна Петрівна, з тривогою чекала сина, а він повернувся у домовині. Він загинув 14 липня 2014 року під Амвросіївкою Донецької області. Похований 21.07.2014 року в Ковелі.\nОчевидно, i до сьогоднi багато хто пам’ятає музику видатногоукраїнського композитора Анатолiя Йосиповича Кос-Анатольського (1909-1983). Його твори широко звучали й звучатьв Українi та за її межами. Активна дiяльнiсть композиторарозгорнулася у 50-70-тi роки минулого столiття. Його музиказдобула високу оцiнку музичної громадськостi та визнанняшироких кiл слухачiв.


«Удаление стало для нас дополнительным преимуществом»\n«Третий матч играем вдесятером»\n- Команда програла… Ми не будемо виправдовуватися, але ми третій матч граємо удесятьох. В Києві нам вдалося зберегти рахунок, бо вилучення було пізнє. Мемешев дві гри не грав і сьогодні виглядав слабо, хоча і міг забити. Мене запитують про гру в Запоріжжі…. Якщо грають десять на одинадцять, то гра вже не рівна. Можливо, в регламенті треба написати, що «Волинь» має грати в меншості. Я попереджував футболістів: розраховуйте на те, що суддя буде вас «шукати», дасть одну карточку, і дасть другу, щоб дати супернику шанс.\nУ нас влітку пішло чотирнадцять і цей карточний будинок було тяжко зліпити, ПВА ще не висохло на ньому, але ми пробуємо грати, та коли граємо вдесятьох… Все-таки припустилися дуже багато помилок, не забили Задерецький і Мемешев. «Дніпро» також не реалізовував свої моменти, але вони не грали в меншості. «Волинь» грала в рівний футбол, але потім почала поступатись.\nЯ не розумію деяких гравців, наприклад, третій гол забивався після прострілу, який зобов’язаний переривати воротар. В таких матчах воротар має багато роботи і йому важко забити. Коли забивали нам другий гол, то Неділько не відсунув своїх гравців подалі від воріт і вийшло так, що його занесли буквально у ворота разом з м’ячем. Те саме по першому голу – не пішов на перехоплення. Так, в нього було кілька моментів, коли він стрибав, повзав, витягував. Але те, що могло не залетіти – залетіло. Шиков – не правий захисник і зіграв не так, як йому потрібно. Я не задоволений Кінашем, так, як незадоволений Сімініним після минулої гри. А ще скажу, що суддям дуже подобається бити слабких. Ми ще не зігралися, а на нас вже так серйозно тиснуть, тому доводиться червоніти за програний матч.\n- «Волинь» по-різному зіграла в двох таймах. Ви будували так гру, щоб зіграти сильно в першому таймі і виглядати рівно проти «Дніпра»?


Іменини Софії | Women.In.Ua\nІменини Софії: 1 жовтня – Софія Єгипетська, мучениця; 1 квітня – Софія Слуцька, княжна; 30 вересня – Софія Римська, мучениця.\nУ Софії є вроджене самовідчуття себе як по природі перевершує навколишніх – не особистими своїми достоїнствами, а самим народженням. Це можна порівняти, ймовірно, із самовідчуттям коронованих осіб, які можуть досить скромно думати про себе, усвідомлювати свої недоліки, бути простими в обігу і попереджувальними і проте відчувати себе відокремленими від інших людей особливим родом, природного владою.\nЦе самовідчуття Софією себе як влади настільки живо і яскраво в ній, що всяке невизнання її влади оточуючими викликає внутрішній протест, але не через зачепленого самолюбства чи незадоволеного марнославства, а як деяка неправда, як спотворення належного порядку. Звідси – враження гордості, яке нерідко справляє на недостатньо вдумливих Софія.