Планетник – БОРИС ХАРЧУК скорочено - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Скорочені твори ⇒ Планетник – БОРИС ХАРЧУК скорочено\nЯ приїхав працювати агрономом у село Вербівку. Там я жив на квартирі в старенької бабусі Олени Булиги, яка розповіла мені легенду про Планетника.\nА почалося з квітки, з нарциса. Планетник був малим хлопчиком. Він, як усі ми, прилетів з вирію казки на свій берег. Тоді й не помишляв, що йому судилося стати бурівником, хмарником. Бо хто знає, що йому написано на роду? Ми всі, мов листя на дереві, – кожен листочок інакший.\nМати порпалася на городі, він сидів у хаті, у вікні, бо ще було зимно. Не знав, що таке штанці:\nтоді довго ходили у самих грубих та довгих сорочках. Спостерігаючи, як мати працює заступом, певно, починав дещо розуміти. Мати, не розгинаючись, розпушувала холодну землю, лазила на колінах, розминаючи кожну грудочку, дихала, хукала на неї, віддаючи їй своє тепло і свій дух; вправно пробивала пальцями ямки і жваво та побожно тикала й тикала, набираючи з прополу насіння, яке вигрілося у численних вузликах за зиму. Так з кожною весною творилася грядка. Коли вона була чорна й м’яка, рівненько заскороджена і коли мати, схилившись на держално важких дерев’яних грабель, дивилася на сонце та усміхалася, кличучи його до\nсебе й до своїх грядок і сама пориваючись до нього, впускала сонце собі в коси, в голову і в саму душу, – хлопчик танцював у вікні, теж поривався до сонця. Його охоплювала така радість, що вибігав босоніж, в одній сорочині, на поріг, лепетів щось незбагненне. І, кинувшись у поривистий танець, вибивав ногами дрібушечки й ляскав у долоні. За те був битий і голосно плакав. Минав час.\nЦілу зиму сидів у курній хаті, наче ота насінинка, запхнута й зав’язана у торбинку. Чимало вузликів висіло у сухих кутках під сволоком і лежало в кобашці. Втішався, гріючись у теплому просі на печі. А ще було втіхою, коли корова привела теля і окотилися вівці. Маленьке телятко, дрібні ягнятка жили в хаті. Хлопчик розумів їхню мову, сам мукав і бекав: разом чекали тепла. З ранньої весни й до морозів не хотів повертатися до хати, навіть у ній спати, бо на те була клуня. Він ріс, як біб на городі, як журавель на болоті.\nНарешті, коли трішки підріс, мати пообіцяла, що він сам посадить щось на городі. Про це багато й радісно мовилося взимку, коли вікна були так замуровані морозом, що крізь них нічого не було видно. Кожного разу, заглядаючи до своїх торбинок – вузликів, чи не поточили їх миші, мати казала: “Ось дочекаємося весни…”\nЙого це захопило: весна снилася йому з ночі в ніч, і він оповідав свої сни теляткові, ягняткам: “Я знову бачив весну… Чуєте: вона – у вінку!”\nОрали сохою, в яку запрягали волів. Не знали заліза, бо воно йшло на списи й шаблі. І хати ставили без жодного цвяшка – не те, що зараз. Одначе, перш ніж зрубати зруб, а чи виліпити ліплянку, відводилося місце, яке рідко дарував кріпакам пан, а частіше воно переходило в посаг32. Місце заздалегідь обживалося – садився садок, оброблявся город. Зводилась хата, а навколо неї вже й росте, і цвіте.\nТака хата була й в хлопчика. А її низькі маленькі вікна заслоняли квіти.\nСпочатку цвіли нарциси й тюльпани. Тоді засвічувалися, як ліхтарі, мальви. За ними – калина, а вже потім зозулині черевички, повні півонії, ще повніші й пухнастіші жоржини, а під осінь жовті баранці й сивий мороз. А ще втесувався серед них самостійний соняшник, як сторож у житньому брилі. Розкошували там кручені паничі й розтріпана наречена. Дикі ромашки біліли розсипом у мураві. Хміль крутився по тичині, забравшись на стріху, а по ньому вилась повійка, яка розплющувала очі із сходом сонця, а із заходом заплющувала.\nЯвори і ясени, дуби і липи, здавалось, народили цю хату, а хата вродила яблуні, вишні, груші, сливи і насіяла навколо себе квітів. Вориння замість воріт, перелаз замість хвіртки і журавель – криниця край вулиці – одна на цілий куток, теж були, як вроджені, мовби їх ніхто ніколи не ставив, не копав. Як і широке гніздо на хаті, біля димаря, де жив бузько – мудрець: він відчиняв своїми крилами весну і зачиняв літо.\nЧому ж дивуватися хлопчикові, що зі своєї зав’язі нічого так не хотів, нічого так не прагнув, як щось посіяти й посадити? Сніп жита на покуті – “дід”, тепле просо на печі заохочували.\nІ ось він дочекався весни. Мати дозволила йому пересадити нарцисика з-під хати на город. Адже ж ця квітка росте з цибульки, яку висаджують восени.\nУсе ще ходив безштаньком. Закутаний у хустину, кінці якої пущено під пахви, в сірячку із закачаними рукавами й довгими полами, в личаках, намотаних до колін, скидався на дівчину, а ще більше на якусь прояву, мовби він і не чоловічої статі. Оченята бистрі. Руки беручкі.\nЗемлю зверху розпустило, а всередині вона була ще промерзла. Хлопчик присів біля нарцисового кущика, обдивився його зі всіх боків, погладив гривку, яка зійшла з-під снігу, зеленіючи, і почав викопувати. Робив це своїми пальчиками. Не пошкодив жодного корінчика, переніс гривастого кущика і посадив його коло маминої грядки.\nДоглядав його з ранку й до вечора. Оченята зоріли: мамина грядка чорніла, а його кущик розпустив зелені коси.\nЙому хотілося, щоб нарцис швидше зацвів, тому приніс у глечику води і підлив його з рота, щоб вода була тепліша. Так він підливав квітку кожного вечора. Мати називала його робітником і гладила по голові.\nЗ кущика виткнулася стрілка. На стрілці з’явилася бубляшечка. Стрілка витягувалася, несучи вгору загострену бубляшечку. Його поривало доторкнутися до неї бодай пучечками, але був попереджений, що чинити цього ніяк не можна, бо замацане зів’яне, закоцюрбіє і засохне. Можна лише дивитися й то не кожному, бо, кажуть, є таке наврочливе око, що його все на світі боїться. Од того ока начебто худоба миршавіє і нидіє, дерево починає всихати, звір і той утікає. Коли таке наврочливе око гляне на вишню, вона не розцвіте; на тільну корову – корова може скинути теля. Є і така недобра зла рука нібито. Годі їй до чогось доторкнутися, як воно погибає. Хлопчик не знав, яке в нього око, тому він, завмираючи, зупинився перед нарцисом, боязко очікуючи, розцвіте чи захиріє?\nУранці вибіг на город, спинився на протряхлій стежці й повільно, тягнучи ногу за ногою, підступив до свого кущика, начеб міг його злякати чи наполохати. Розпустивши крила, із саду випірнула сойка. Ніби подала йому знак, і він став, віддалік спостерігаючи за нарцисом. Було тихо. Раптом він побачив, як довга стрілка зі своєю бубляшечкою повертається й тягнеться до нього. Малий так злякався, що його аж затрясло. Він закляк. Очі затьмарило. Він щільно їх склепив і обімлів. Відчув, як йому щось діється всередині, – ласкаве й трепетне, чисте, урочисте й високе.. . Хтось начеб розклепив йому очі, хтось начеб узяв його за руку й повів. Хлопчик навшпиньки підступив до кущика, присів і розкинув рученята. Бубляшечка захиталася на довгому стеблі, пориваючись то до однієї, то до другої його долоні. Він не доторкався до пуп’янка. Довге стебло витягнулося ще дужче, і бубляшечка почала розпускатися. Скидаючи зелененьке сороченя, викрадався білий цвіт.\nНарцис розцвів наче з його долонь – став квіткою. Ця квітка на довгій ніжці була вся біла, а всередині рожевий віночок – непорочність зі знаком сонця.\nНарцис, похитуючись, доторкнувся хлопчикові до пальців, і його пелюстки стали ще більші й ще біліші.\nХлопчик хотів закричати з радості, кинутися стрімголов до матері, розказати, що нарцис розцвів наче з його долонь, що став найгарнішою у світі квіткою, але онімів, а ноги підгиналися. Єдине, на що спромігся – доторкнувся своїми устами до пелюсточок, не відаючи навіщо. Вони ніби поцілувалися – дитина і квітка.\nВін нікому про це не розповідав, навіть матері. Затаївся і зберігав, як таємницю.\nНа кущах щойно святкувала брость, береза хвалилася своїми сережками, інші дерева теж почали пуп’янкувати, на грядках кільчилося, ледве пробиваючись з чорної землі, а його квітка вже веснувала.\nЗ цієї весни перед ним відкрилося ще значніше: вилупилися курчата, каченята й гусенята. Поки що їх не випускали надвір – кволі. Але він мусив кришити їм варені яйця, сипати крупи, годуючи їх, напувати з черепка, щоб згодом, коли підростуть, берегти курчат і каченят від шуліки, сивої ворони й сороки, а гусенят гонити пастися. Малеча любила дзьобати з його рук, і йому це подобалося. Квочка, качка і гуска не поривалися його бити і не відганяли від своїх виводків. Навпаки, задоволено сокотали, тактали й гелготали. І він озивався до них:\n– Ціп-ціп… Тась-тась…\nЖоден жовтий кволий “клубочок” не пропав.\nАле нарцис цвів, і здавалося, що ніколи не перецвіте й не осиплеться.\nМати пошила торбинку, дала цілушку й цибулину. Хлопчик повісив торбинку через плече, взяв у руки прута й погнав гусей до води. Сидячи на березі під вербою, придивлявся до нового світу, який гомонів навколо. Патлата верба, нахилившись, щось казала річці. Річка, несучи хвилі, щось плюскотіла вербі. Та де йому збагнути їхню мову? А все ж те, що бачив навколо, – не жило само по собі. Небо зі своїми хмарами й зі своїм сонцем перекидалося в річку – хмари і сонце ходили по її дну. І край берега, і він сам теж відбивалися в річці, и так можна було сидіти хоч цілу вічність, солодко спостерігаючи, як у дзеркалі води доторкаєшся головою і до хмар, і до сонця. Затямлював: небо є скрізь. Воно виповнює собою глибоке озеро за греблею, до нього, в його синяву тягнеться травиця, яку пощипують гуси, на горі, ніби піднесений у високості, росте ліс, а за горою бовваніють, наче сняться, спускаючись із неба, фортечні мури і білий золотоверхий собор.\nТа найсолодше було йому перекинутися горілиць і впиватися синявою. Спробував дивитися й на сонце, але воно засліпило. Засльозився, в очах довго різало.\nРозлігшись, заклавши руки за потилицю, раював: небо голубе, ясне і непроглядне. Що довше на нього дивишся, то воно ще блакитніше, ще ясніше й непроглядніше.\nЗ’явилася хмарка. Пливла, відкидаючи тінь. Що діялося в небі, те відразу ж, по – своєму, починало діятися і на землі – було подібне, але переінакшене, чудернацьке. Сяяло сонце, і земля блищала. Набігали хмарки, скидаючись то на білих гусей, то на кучерявих баранців, і скрізь лягли косуваті рухомі тіні. Йому ввижалося: хмарки – це худоба сонця. Сонце виганяє свою худобу, а вона розбродиться чередами. Сонце пасе її в небі, як він гусей на землі. Вражений тим, що сонце – пастух! – втупився оченятами ввись, про все забувшись.\nВін і не помітив, як з мокрого кутка – з північного заходу – насувалося рогате хмарище, мовби чорний-пречорний бугай. І лише тоді, коли знявся шалений вихор – бугай крутнув головою, пастушок скочив на ноги. А бугай уже над ним, заступаючи собою вигін, озеро, річку, ліс. Він хльоскав вогняним хвостом, ревів, наставивши роги, – з-під його ратиць сипався дощ із градом.\nНе чекаючи, коли пастушок цвьохне лозиною, гуска загелготала, забила крильми, скликала гусенят, і вони вервечкою побігли за нею з вигону додому.\nДощ із градом сікли, били в обличчя й по голові. Він згадав про свою квітку: зробив з торбинки каптура, підняв поділ сорочини і через калюжі погнав зі всієї сили додому.\nКовзаючись і зашпортуючись, прибіг на город і запізнився: висока ніжка нарциса зламалася. Голівку їй відтяло, пелюстки розкидало й прибило болотом, а сам кущик розпався. Його присипало градом. Квітка перестала жити.\nМалий почервонів, зціпив зуби і міцно стиснув кулаки. Впершись ногами в землю, він підняв угору голову. З нього знесло каптура й відкинуло геть. Зроду нестрижене волосся, намокнувши, прилипло до чола, до вух та шиї. Він підняв свої міцно стиснуті кулаки і, грізний, похмурий, пішов проти хмари. Сорочка розпанахана, а очі палають.\nБлискавки ламалися над його головою – на якусь мить робилося так ясно, що аж боліли очі. З дерев опадало, згорнувшись, молоде листя, а цвіт згорав й іржавів. Небо темніло, бив грім, аж земля вгиналася. Ще густіше полив дощ. Як з відра. І град, завбільшки з горобині яйця, знищував городину.\nХмара облягла, накривши світ, і стояла непорушно.\nЩе раз різонула блискавка. Малий відчув, як йому осмалило брову. Брова аж зашкварчала. Гучно тріснув грім і подаленів. Хлопець кинув очима через плече – там, за річкою, на горі, зайнялася сосна.\n– Туди і йди! – крикнув до хмари. – Посувайсь! – І дивився ще різкіше, і ще нахрапистіше гнав її кулаками.\nВгорі заклекотіло, загуло. Невблаганна холодна хмара зрушилася з місця. Хлопчик побачив, як це сталося: хмара зворохобилася, заклубувала, піднімаючись над ним. Він стояв на городі, врісши по коліна в землю.\nКинувшись за ним, мати знайшла його на городі. Він стояв. І коли мати вихопила його з глею – забрьоханого, в порваній сорочці, – узяла на руки, він зашептав, наче в гарячці:\n– Я, мамо, бився з бугаєм…\n– Ой, синку, нам городину вибило. Десь-то і поле наше пропало. Ми загинули… – бідкалася, несучи його, мати. – Я думала, що ти в клуні або в хлівці.\n– І я його подужав, мамо… – та й заснув у неї на руках.\n– Ой, бідна моя головонько… – голосила жінка, думаючи своє і не слухаючи його.\nМати пересіювала – пересаджувала город, а поле не було чим. Рідко вступала до хати, щоб набрати й поставити хворому кухлик свіжої води, а він допитувався в неї:\n– Як там, мамо, моя квітка?\n– Ой, не мороч голови, хоч би ти мені швидше піднявся, синку…\nЗнахарка була іще не стара. Стримана і поважна, нікому не відмовляла в біді – зналася на зіллях і коріннях, лікувала від усіляких хвороб, які знімаючи, які проганяючи, а які заклинаючи…\nЧорноброва, кароока, запальна – творила своє чаклунство,\nЧаром дивної втаємниченості розгорялися її карі очі і наче аж побільшувалися. їм немов стало тісно під бровами. А чорні брови піднялися. Обличчя просвітилось, руки зласкавіли, і вона, одухотворившись, наче літає на крилах, мовби у неї справді виросли два крила.\n– Краса… Краса… – видобувала із себе раз за разом це єдине слово, то захоплюючись, то жахаючись.\nРаптом спохмурніла, замахала руками, начеб від когось сахаючись, а тоді повернулася до хлопчика й стала перед ним на колінах, як перед святим.\n– Краса безборонна і беззахисна у світі, а тобі її утверджувати… Іди… – сказала.\nЇї очі погасли, брови насупилися, обличчя потемніло. Вона зробилася звичайною молодицею – в очіпку, у широкій спідниці, в запасці.\n– Йому полегшає? Він виздоровіє? – допитувалася мати.\nЗнахарка шумливо піднялася з колін.\n– Я вам усе сказала! Я вам більше нічого не скажу! – закричала. Знявши із кошелика пілочку, мати заходилася із приносинами.\n– Це вам, голубонько, за ваш груд.\nМолодиця не хотіла й чути – вхопила кочергу й прогнала їх.\n– Малий? Хай він і без штанів, але більше знає іншого старого, більше за мене! – гримала, стоячи на порозі й постукуючи кочергою.\nВони забралися собі. Щойно відійшли від знахарки, як хлопчикові полегшало, а мати ніяк не могла взяти до тямку, чому привітна чаклунка ні сіло ні впало розгнівалася й відмовилась від приносин? Не знала чи їй радіти, чи печалитися. Чому знахарка стала на коліна? Видать, недобре це. Та, бачачи, що хворий, захирілий – сюди ледве плентався, доводилося тербищити на руках, тепер весело підскакує, біжить вистрибцем, сміялася й плакала.\nМалий виздоровів, одужав – про знахарку й про її слова можна було забути.\n– Рік неврожайний, подушне плати, кріпаччину відробляй, а тут ще й ти? – заголосила мати.\nПрогнаний дітьми, нагриманий матір’ю, він посмутнів, став журно задумуватись. Чи в ньому щось зламалося, що перецвів, нипав39 по селу приблудою.\nМатері як за ним приглянути? Її мучило: вивезти, витягнути, щоб не опухнути з голоду та не замерзнути від морозу – ото чим переймалася. Якось він поважно, мовби цілком дорослий, а тому суворо обізвався до неї:\n– Я, мамо, виплекаю квітку – я стану над громом… – Вони, кваплячись із серпом на поклик ланового, теж сердито обізвалась до нього і сварливо наказала пильнувати хату й пташву.\nСам і сам – завжди сам. Уже й пошито йому з грубого валу штани. Вже трубить у воловий ріг і поганяє кавулею череду. Чередник – пасе громадську худобу. Збирає її з одного кінця села до другого і жене греблею в ліс. Село ще ніколи не мало такого пастуха: не кричить, не галасує: “Куди, ряба? А щоб ти здохла й витягнулася!..” – не чути його лайки, прокльонів. Ніяких помічників йому не треба. Корови напасені, телята і вівці не губляться, їх не крадуть вовки. Між людьми йде поговір: “Він щось знає…” А підліток чередникує, самуючи, і нікому не здогадатися, яке в нього бистре око, яке чуйне вухо. Це лише людям здається, що він з худобою і сам, як худобина.\nВін уже не хлопчик – хлопець. Гнаний, кривджений і безпритульний, – все шука, до кого б прихилитися й пригорнутися.\nБлаватоокий – у тих очах назавжди поєдналися гострий розум і мрійливість. У них світиться стримана, лагідна, мовчазна душа.\nУ виразі обличчя, в найменших порухах голови вгадується чуйність, сторожкість, напружена увага до шурхотів і запахів. Він і птах, і мисливець. В його душі живуть всесвітні тривоги – великий страх, але ще більша цікавість і боязка, невтолима жадоба пізнання. Такий чередник.\nВигнавши одного разу худобу, він зупинився на галявині. Під бузиновим кущем синів лісовий дзвіночок. Хлопець дивився на нього, а дзвіночок на хлопця. Йому не хотілося зривати квітку. Він ніколи не зривав листя, не ламав гілля, старався не толочити постолами трави – усе живе. Навіщо ж його мучити й нівечити? Хлопець наблизився до дзвіночка, щоб погладити. Простягнув руку й тут повторилося те саме, що колись із нарцисом. Блакитна квітка сама потягнулася до нього. Він узяв її в руку, і вона, крутнувшись, заворушилася в його руці. Ніжні пелюстки торкнулися до пальців, передаючи їм свою ніжність. І раптом багато дзвіночків розпустилися навколо – вони розцвітали із блакитним дзвоном.\n– Краса… – промовив хлопець і наче онімів. Йому хотілося обняти всенький світ Він відчув у собі таку силу, що перед нею не було нічого неймовірного.\nНе лише дзвіночки, конвалії, сон-трава, плакун – зілля, болиголов, звіробій, ромашки – незчисленні лісові квіти висипали на галявину.\n“Як мені зберегти цю красу? – думав він. – Як? Щоб ця краса не боялася ні грому ні морозів?”\n– Красо моя, – промовив чередник. – Я візьму й поселю тебе у свої груди.\nЩойно це сказав, як бузиновий кущ затріщав, розчахнувся і з нього вийшов дідо сам заввишки з лікоть, а борода в сім ліктів.\n– Здоров! – вітається. – Ну й давно я на тебе чекаю: сотні літ. Я – Капуш, а ти отроче, призначений мені в учні.\n– Ви – дідо Капуш, той, що сидить у бузині й править світом?\n– Той самий, – відповідає Капуш. Повів оком в один бік – квіти перестали цвісти дерева відхитнулися; повів у другий бік – дикі звірі поховалися. – Будеш учнем і мої помагачем.\n– Коли ж я чередник, як же я, дідусю, зможу? – відмагається хлопець.\n– Ну й що з того, що чередник? – кидає дідо і хрипко сміється. – Нас із тобою чикають не такі череди.\n– Я не можу покинути матір.\n– Вона тебе сварить, а ти її любиш? – запитує Капуш, пильно дивлячись із-під кошлатих брів.\n– Як би вона мене не сварила, я її все одно люблю.\n– Може, ти скажеш, що любиш людей! їхні діти обзивають тебе, кидають на тебе камінцями, а ти їх любиш? – і він сміється ще хрипкіше. Кудлате довге бородище розпускається по траві.\n– Люблю… Я ніколи їх не покину, дідусю, хоч я серед них і останній – чередник, – тихо, але гідно відповідає хлопець.\nДідо Капуш перестав з нього насміхатися. Пригладив свої вуса й бороду, розчесав їх пальцями, як гребінцем, і каже, хвалячи його:\n– Це добре, що ти правдивий і вірний. Мені якраз такого й треба.\n– Як же ж я покину череду? – не здається хлопець.\n– Ти будеш людським чередником, але, коли б тебе не покликав, прийдеш. Свисну – і ти прийдеш. – Старий заклав пальці до рота, свиснув – трава прилягла, ліс зашумів.\n“Малий, мені до колін, а свище скажено”, – думає хлопець і каже:\n– Я почую, дідусю…\n– Оті добре.\n– А чому ж ви мене вчитимете?\nДідо Капуш заклав собі руки за спину, ступає по галявині. Борода йому трішки заважає, і він ступає повільно, розважливо.\n– Ми будемо, отроче, шукати з тобою корінь… Корінь весни і літа, корінь осені й зими… А шукатимемо його до схід сонця і при зорях… Я спостерігаю за тобою із самого твого малечку, але не відкривався тобі – ще було рано. Тепер твоя пора прийшла… – він промовляв чітко, розмірковано. – Отож чекай, аж покличу. А поки прощавай!\nЧередник не встиг і попрощатися, як нікого вже не було: затріщав бузиновий кущ, під ним синів дзвіночок. На галявині мирно паслася худоба.\nТепер залишилося чекати Капушевого свисту. І дідо викликав його.\nХлопець спав у клуні, почув посвист і, не гаючись, рушив. Сон як рукою зняло. Село безпробудно спало – стріхи поопускались на вікна, так старі баби насувають на очі хустки. А він ішов жвавий, бадьорий. Ноги самі несли його. Жоден собака не забрехав.\nВибравшись на вигін, звернув на греблю, – озеро спало, і спали верби й очерети. А річка несла сон – хвилю, присипляючи озеро, верби, очерети й береги.\nВони зустрілися на греблі. Капуш наче вигулькнув з дупластої верби і повів чередника, спроваджуючи його вгору і вгору крутою стежкою. Сам попереду, хлопець за ним: учитель і учень. Цю стежку називали прощанською, бо люди ходили нею на прощу. Почавшись з греблі, вона заводила в ліс, а тоді вилась і крутилась по горі, де рідко росли сосонки, кущі терну, глоду і де бігли кам’яні скелі, іноді вкриті мохом. Учитель не проронив і слова. Поки не дісталися шпиля.\nСтавши на камені, як на великому млиновому колесі, промовив:\nХлопець стоїть поряд з ним.\nНад ними здіймається, відкриваючись у високостях, зоряне небо, а навкруги розлягається земля.- Я ще ніколи такого не бачив, дідусю.\n– Бо ти спав, сину. Ми стоїмо серед ночі і серед землі, – почав Капуш свою науку.\nВін казав: почалися серпневі ночі, а це саме той час, коли зорі достигають у небі, нони тихі, тому їх добре видно й можна прочитати. А хіба не так і на землі? У серпні вже достигло зело в полі, молодняк у кошарі, виводки на болотах. Усе на світі зв’язане. Ось над нами в небі зоряний Віз. Він їде Чумацьким Шляхом, але й це дороги людей.\nХлопець дивився на червоні, вишневі, на ледь видимі у срібних туманах зірки, запам’ятовуючи їх. Зоряна картина неба мерехтіла і миготіла, змінюючись. Мінялися й самі зорі. Червоні засвічувалися зелено, зелені вишневіли, а то ставали блакитними. А простори неба, його глибини, чорніли і ніби дихали холодом…\nІ старий навчав: подих цих незвіданих, недосяжних глибин вривається у людські почуття. Що не бачиш оком, що не чутне вухом, що не понюхаєш, що не відчуєш шкірою, те невпізнано відгукується у нас, у всьому сущому. Хмари і ясність, сонце і місяць, мінливе небо і мінлива земля живуть у людині. І хіба, лишень, у ній? Не тільки звірина, кожен листочок трави несе в собі крапельку небесного мороку. В тому-то й річ, що в усіх нас гуде крапелька небес. Життя землі залежить від життя сонця: воно налило зерном колосок, від нього зацвіла квітка, з його теплом піднявся на крильця метелик…\nУ цей час зірвалася зірка і, залишаючи слід, покотилася небом. Хлопець бачив і чув, як вона черкає, похолов, йому стало моторошно – затулив долонями очі.\nЗірка розписалася в небі, не долетіла до озера й погасла.\n– Чому ти злякався? – запитує дідо Капуш. – Це перехрещуються шляхи живих і мертвих.\n– Я подумав: усе погасне, – відповів, боячись відняти долоні від очей.\n– Ти не бійся: мороку нема. Є недоступне, яке називається мороком. Ти повинен знати стільки, скільки може знати людина.\nХлопець відняв від очей долоні. Серпневе небо стояло над землею. Ясні зорі відбивалися в тихім озері. По один бік лежало в долині село, а по другий виднілися, піднісшись над долами, – замок і собор. Біліли дороги і стежки. Іскрився камінь і блищали роси на травах. Було широко, вільно. Прозоре, чисте повітря забивало дух. Він запитав учителя:\n– Але як я можу це знати? – і не почув відповіді.\nОглянувся – Капуша вже не було.\nНа сході вияснювалося: треба було квапитися, щоб вчасно затрубити у чередницький ріг.\nПасучи худобу, відтепер став ще задуманіший. Зіпреться на кавулю, стоїть на узліссі: дивиться з-під солом’яного брили, співає ліс і поле, вбираючи їх у себе. Білі пасма волосся спадають на плечі й обрамляють його вродливе обличчя, яке не затінене жодною злобивою пристрастю: відкрите, відверто щире й зігріте соромливістю.\nНічне зоряне небо й дідо Капуш заввишки з лікоть, з бородою в сім ліктів, не йдуть з голови. Він думає: небо відбивається земних водах, як у дзеркалі. Але земля і людина хіба теж відбиваються в небі, як у великому дзеркалі? Тоді доля неба, його сонця залежить від землі й від людини? Я бачу хмари і зорі в річці, в озері. Але чому я не бачу себе, як я відбиваюся в небі? Це правда: коли погожий день і сонце, гори і доли залиті світлом, коли ж хоч трішки звихріє, гори й доли вкриваються тінями. А коли зареве буря чи хуртовина й хмари заступлять сонце, гори й доли занепадуть у пітьмі. Бо так воно і є, що відбувається в небі, те відразу ж дістається і землі. Так вони віддзеркалюються одне в одному. І якби я зміг, якби я побачив, як я віддзеркалююся в небі за будь-якої погоди, я, мабуть, знав би не одну таємницю. Чому те небо таке високе? Як туди забратися?\nХлопець терпеливо чекав, щоб його знову покликав Капуш: розпитає його про це. Не раз підходив до куща бузини, обдивлявся з усіх боків, але даремно…\nЙому хотілося вчитися, знати, як зв’язаний світ, проникнути у цю складність. Як у дріб’язку вгадати велике? Як у частинці побачити ціле?\nНароджений для краси, міг бачити її скільки завгодно й де завгодно. Вона жила скрізь, повсюдно дивуючись і ваблячи. І, спираючись на кавулю, спостерігаючи, як вранішній туман стелиться долиною, падає і никне на сіножатях, як у тумані кигикнула, знялась і летить біла чайка, він затамовувавсь: кожна клітинка тіла вбирала у себе сивий туман, а кигикання чайки, її передосінній сум і помах крила торкнули, зачепили щось у душі, залишивши там свої сліди назавжди.\n– Чередникуєш? – окликнуто його. Він почув хрипкий голос, повитий хрипким сміхом, – дідо Капуш стояв у нього заплечима й тримався за його кавулю.\n– А я не чув вашого свисту, – каже ніяково хлопець.\n– Я нині сам прийшов до тебе. Навіщо ж мені зайве трудитися, свистати? – відповів старий. – А чи ти не хочеш мене бачити?\nПросилося з язика, що чекав і не міг дочекатися, коли його покличуть: має багато розпитати, розвідати, але коли одубів – бажана зустріч застала несподівано, і він мовчав, оторопівши.\nДідо Капуш узяв його кавулю, ступив кілька кроків і зупинився. Був схожий на маленького сушеного старця з патерицею.\nПеред ними, з узлісся, відкривалися поля.\n– Минулого разу, мій учню, ми спробували трохи читати небо, а зараз спробуємо приглянутися до того, на чому стоїмо, – до землі, – починає учитель. – Перед нами зелена книга…\nІ він казав: он вруниться молодий засів – це наше з тобою життя виколисується на кожному тендітному тоненькому листочку. Бо що ми без колоска? Ми залежимо від зерна: людина, звір і пташка. І ми самі як зерно – вийшли із землі. Але про це згодом, колись, а тепер запам’ятай: краси людини без землі і краси землі без людини нема. Земля живе, йдучи із зими у весну, з весни у літо, з літа в осінь, – і так без кінця. І ніщо не може зацвісти вдруге, а старе не омолоджується. І все воно – на радість…\nСивоусий, довгобородий навчав: найвища радість людини – орати й сіяти. Кожна людина, де б вона не була, що б не робила, хіба не орач і не сіяч? Без поту земля не родить і не буває жнив… Тече річка, грає озеро, стоїть ліс, лежать поля – ти собі тільки подумай, скільки-то природі треба було потрудитися, щоб усе стало таким, як є. І як усе повсякчас трудиться зараз: річка тече, озеро грає, ліс гомонить…\nХитро й дивно усміхаючись, він оповідав про добрих і злих духів, без яких ніщо існувати не може: сила кожного таїться в силі його душі.\nУ лісі живуть Лісовики й Лісовки – вони пастухи й пастушки звірів і дерев. Але й там живе Полісун – пастух вовків, який гонить їх на бійки і на прокорм. По полю ходить Польовик. Він як бицюра. Доглядає ниви. А у водах – Водяник, який подібен на рибинуа великим хвостом. Йому допомагають русалки. А є й земляні духи – стережуть скарби землі… Вони подібні до людини. Літо – це молода дівчина, одягнена в білу сорочку, закосичена рослинами й зіллям. А Зима – це стара баба: голова – бочка, губаста, зубаста, костата, семикожушна. Зустрінуться, Зима й каже Літу: “Якби не я, то ти б спаршивіло!”\n– Земля – найпривітніша людська домівка. Кращу чи й знайти?\n– Ви гарно оповідаєте, – озивається хлопець. – Але чому я ні разу не здибався з духами лісу, води, з Літом чи Зимою?\n– Неправда, – заперечує учитель. – Ти повсякчас живеш серед них, вони тебе бачать, а ти їх ні; вони тебе скрізь супроводжують, а ти й не здогадуєшся через свою байдужість, глухоту та недбальство.\nЙого проривало спитати, як позбутися байдужості, глухої й недбальства, а дідусь пояснює, гамуючи ці поривання:\n– Ось коли ти по єдиній загубленій шерстинці, по єдиному непримітному сліду зумієш вгадати, хто її загубив, хто слід залишив, тоді тобі дещо відкриється…\nЧередник опустив додолу свої розшарілі очі, задумався, підняв – старий уже пропав: замість нього в землі стирчить кавуля…\nДалеко врунилися поля, гомонів за плечима, входячи в осінь, ліс, – земля повивалася сумом і втомою.\nВін узяв свою кавулю й пішов до череди. Корови, напасшись, ремигали. Круторогий баран підступив до хлопця, щоб той почухав. Чередник чухав між рогами, а баран слухав, повертаючи в різні боки головою. І вже хлопця обступила ціла череда: кожне хотіло, щоб і його приголубив, доторкнувшись рукою. Корови підставляли роги, бички витягували шиї, а. вівці мололи хвостами.\n– Ви ж мої, – звертався до них.\nОтара сама збиралася докупи, сама простувала до водопою, а там і додому. Він тягнувся позаду, назираючи за нею.\nВерби над греблею погубили в озеро багато листя. Воно плавало жовтими човниками на чистій, охололій воді. Він дивився у воду, було сумно і світло.\nДома чекали клопоти: згортав на загату листя, допомагав матері копати город, рубав дрова. Роботи по зав’язку, бо зима спитає. Скільки не надбай, переїсть: найважча, найдокучливіша пора. Чередницький ріг мовчить. А він уже й не уявляв себе без нього.\nТрубив у свій ріг – буяла весна, дідо Капуш розповідав про зілля, навчаючи, яке допомагає людині, яке тварині, а яке – отрута. Одне корисне листком, інше цвітом, а ще інше коренем. Що треба брати до сходу сонця, а що до заходу… У його ріг сурмило літо, повнячись достатком, і дідо Капуш вчив визначати чверті місяця, коли він ріжечком, коли йому півповня, коли повен і яке це має значення для рослин. А журавлі уже відлітали у вирій і забирали із собою молоді літа.\nЗима давала всьому спочинок, усьому, тільки не людині, бо вона не підвладна зимовій сплячці. Юнак ставив сильця, але в них рідко що потрапляло, ходив у ліс по дрова.\nВипало якось йому сидіти самому дома. У печі гоготів вогонь. Тут і прийшов дідо Капуш – ніс червоний, вуса в інеї, борода в бурульках. Усівся на припічку, а юнак не дає йому перепочити, – якби пересілися морози, синички замерзають, люди дубіють з холоду. Терпцю нема!\n– Куди й чого квапитися, – заспокоїв старий, – усе має свій час. Вище голови скачуть нерозумні. Світ підлягає суворій необхідності: зима відповідає літу, весна – осені. Й провадив про розважливість, мовлячи, що світ збудувався і держиться на двох силах – на потузі любові й на потузі терпіння. Ненависть і нетерпець – не менш потужні, але нони й великі сили спротиву і тому не варто піддаватися їм. З любові й терпіння народжуються людина і хліб. Ненависть, нетерпці, і незгода на таке нездатні. Грози, віхоли випробовують потуги любові й терпіння. Хто не витримує, той пропав.\n– Так пропав від граду і мій нарцис, – пожалкував юнак.\n– Знаю, – каже учитель. – Я тоді був з тобою.\n– Чому ж ви не захистили мою квітку?\n– Щоб ти це затямив і сам був готовий до захисту… – промовив старий. – 3 цієї весни ти уже не трубитимеш у ріг, а візьмешся за чепіги.\n– Мати мені ще не казали…\n– Скаже… Ти ж виходь сіяти найраніше, бо травневих дощів чекати марно. А як буде назарік; я не знаю, сам здогадуйся. Нам випадає бачитися з тобою ще тільки один – єдиний раз.\n– Коли? – схопився юнак.\nАле, відтанувши і обігрівшись, дідо Капуш розпрощався, зник, залишивши свою науку – думати.\nУ найтріскучіші морози наспіли свята. Люди для того їх і понаставляли, щоб легше перебути зиму. Мати внесла у хату снопа, а він водив коляду, стукаючи в замерзлі вікна, просячи дозволу славити сонце, яке повернуло до тепла й привело новий рік. Потім на озері прорубано ополонку – святили воду, а він виймав із-за пазухи й пускав голубів: вода – на здоров’я, голуби – на щастя. їли кутю, й мати сказала, що він більше не чередникуватиме. Юнак сказав: “Добре”, – й почав лагодити плуга, борону й пашню. Нарешті відсвяткували найбільше свято – воскресіння трави, і він зібрався в поле.\nМати почала сварити: ще на горах сніги, земля ще добре не відтала. Але він не хотів і слухати. їхав селом – село глузувало:\n– Не має кебети!\nПроклавши борозну й кидаючи в ріллю пашню, він відчув, як це дорого, мовби сіє зовсім не зерно, а свої надії…\nТравень справді випав без дощів, і хто посіяв пізно, в того мало й зійшло.\nА в нього вродило. Люди дивувалися. Мати раділа, а він сумував і журився: дідо Капуш не викликав його – як же здогадатися, коли сіяти на майбутню весну?\nСнігу випало мало. Він одразу й розтанув. Стряхало, але чомусь не вились, співаючи, жайворонки, білки оці рилися червоніти, а миші не вилазили з нірок. Село закипило – час сіяти. А він лише споряджав воза.\nМати розсердилася, обзиваючи його ледащом. їхав селом – село знову глузувало: не має кебети!\nЙого поле відразу зазеленіло. Хто ж поквапився кинувши насіння в суху й холодну землю, зерно лежало Й не поспішало сходити.\n– Е, він щось знає… – почали казати люди. – Не інакше, зв’язаний з нечистою силою.\nХіба є більше зло, як тупа і сліпа заздрість?\nЙому було кривдно, але мовчав.\nЛіто загриміло грозами, вибило, столочило поля – людські і його. Він вийшов на поле – вся праця пропала. Ячмінь повклякав. Біла гречка підпалилася. І він стояв, мов зламаний колосок, а йому всередині щось наче осмалилось.\nЗаскреготав зубами, наче вовк. І, наче вовк, кидав злісними, розчервонілими очима у небо, по землі. Земля раювала під блакитним небом. Непогано червонів мак, і синіли вмиті волошки. Спалахнула прекрасна веселка. А йому хотілося, скрегочучи зубами, усе це топтати, перемішуючи з болотом. Якби з’явився Капуш, ото б ухопив за Породу!\nРозлігся заливистий свист – дідо на лікоть заввишки, а борода на сім ліктів, ви – і никав його востаннє. Одначе йому не треба було нікуди йти: старий спускався до нього і райдуги.\n– Бачите, ви бачите?! – закричав юнак.\nІ той відповів йому хрипко й насмішливо:\n– А ти думав, що все можеш? Колись маленьким ти похвалявся мамі, що станеш над громом. Знімайся, ставай…\nЦі слова, як сіль на рану: хлопець понурився.\n– Наскреготався зубами? Тебе пере лихоманило? – глузував учитель. – Учись перемагати самого себе, поборювати слабкість і бути хоробрим.\n– Учителю, я нікчемний від найнікчемнішої комашки, – вихопилося з нього.\n– Ти нижчий трави і тихіший води? – кипить дідо Капуш. Невже ж дні і роки навчання пропали марно?\nВони стояли перед ворітьми райдуги. І старий сказав: – Ти людина…\nСпокійно зайшло сонце, віщуючи погоду. Лагідно вечоріло. Піде й знаку від важких хмар. Хто їх наслав і хто розігнав. Вільно ширяв після грози дух полів.\n– От і настала наша остання зустріч, – почав старий, рушаючи межею.\nЮнак ішов поряд, ступаючи по вкляклому ячменеві, по опаленій гречці.\n– Ми нарозмовлялися з тобою про небо і землю, про пастухів, дерева і звірів, про зілля… Чому ж нині ти озлобився? Тебе злякала невдача, і ти наповнився люттю? Але хіба ми з тобою не балакали про любов і терпіння?\n– Учителю, буде неврожай – люди голодуватимуть! – різко кидає юнак.\n– Невже ти гадаєш, що допоможеш людям скреготанням зубів? Що їм допоможе їхня злоба? Ненависть і нетерпець – гіркі помічники. Хіба ти не помічав, що роблять комашки, коли наступити на мурашник?\n– Я все одно не змирюсь з негодою!\n– Ти – людина… – проказав учитель.\n– Юнак не знав: добре чи зле, що він людина?\n– Ступаючи поряд із старим, ловив кожне його слово.\nВони ішли, не шукаючи дороги, – навпростець. Не вибирали броду, переходячи через річку. Адже старий був не просто собі старий, а дідо Капуш – перед ним усе розступалося. Перебрівши сіножатями, вибралися на гору й поставали на камені, що був схожий на велике млинове колесо.\n– Тут погомонимо про людину… – повів учитель, відкашлявшись. Бо трохи втомився.\nВін казав: людина – дитина неба й землі, але чи вона завжди те пам’ятає?\nІ він промовчав: небо й земля – не добрі и не злі. Вони – досконалі. Хто заперечить сонце чи родючість поля? Вони всемогутні – це краса. І нарцис – твоя квітка – теж. Б’є грім, молотить град, а ти плекай свій нарцис, не забувай, чий ти син.\n– Чому ж я добрий і злий, учителю? – запитує юнак.\n– Хіба тільки ти один? Кожна людина, людський рід – з кореня добра і зла, – почув у відповідь. І учитель додав: – Тому, що людина з добра і зла, вона і зла, і добра.\n– Але навіщо, учителю? Чому я не досконалий, як квітка?\n– Ти хотів сказати, як природа?\n– Хай по-вашому, – згодився він.\nІ старий казав:\n– А тому, щоб жити і вдосконалюватися – піднятися до краси і сили природи, до волі і єдності.\n– Природа – наша мати, учителю?\n– Її треба любити й годі, коли вона жорстока?\n– Матері не вибирають, – промовив учитель. – Її любити закон і совість. Жодна материнська сльоза не пропадає даром. Коли плаче мати, розверзається небо і стогне земля…\nІ він на завершення сказав:\n– Шукай пізнання у трьох коренях – у землі, з якої піднамешся у небі, до якого прагнеш, і у самому собі, у своїй душі.\nЗійшов повний місяць. Заблищали мерехтливі зірки. І гора, озеро й річка, село і поля пливли у срібному марені. На широкій рівнині височів острозький замок і собор.\nА вони стояли на широкому камені, як влиті у ясну ніч, старий і молодий. Камінь білів. Навколо них червоніли карячкуваті сосонки. Не хотілося ворушитися, мовити якесь слово – місяць і зорі світилися у річці, в озері й у вікнах сільських осель. Срібліли роси. Місяць і зорі заблищали на зелені сосенок, на траві й там, на вершечках лісу.\nНа сході начеб розвиднялося, і юнак запитав:\n– Учителю, якщо в нас, у кожній людині, є хоч краплина сили небес, то чому б і не осідлати хмару?\nДідо Капуш мовчки сходив з каменя. Оглянувся, перепитав:\n– Осідлати хмару? Хочеш стати Планетником? Ти мій учень і помагач… – Хрипко розсміявся і пропав.\nЙого не стало.\n– Спробуй! – почув юнак тільки його голос.\nУсе меркло, темніла гора. Ліс шумів, і хлюпало озеро, зустрічаючи досвіток. І обізвалося луною з лісу: “Спробуй! Спробуй!..” І попливло річкою. Так закінчилася остання зустріч юнака з учителем.\nВін ще не знав, що стане Планетником. Його чекали випробування.\nЗлива наробила шкоди і збитків. А після неї відразу почалася спека. Пряжило – тріскалася земля. Річка меженіла. Пташки перестали літати і, причаївшись на деревах, порозкривавши дзьобики, важко дихали під скоцюрбленим листям,\nГаряче, безпросвітне марево оповило ліс і поля, сонце затуманилося: пашить задуха.\nПоникла, іржавіючи, трава. Одне пропало від негоди, інше горить. Суха сіра пилюга осідає на губи людям і худобі. Очі в усіх як підпалені. Що гірше – руйнівна гроза чи затяжна спека?\nВін пригадав зиму, вираховував, які зимові дні співпадають з літніми: виходило – міцні водохрещенські морози відгукнулися спекою.\nЮнак поливав город, носячи воду з річки. Дивлячись на нього, те саме робило й село. А як провести річку в поля?\nВисохли криниці. Село звинувачувало відьом, нечисту силу: це вони наслали спеку. Зібрався хресний хід, кропили, обходячи поля, а він у це не вірив і думав, як осідлати хмару.\nПодейкували: десь зовсім близько пройшли рясні дощі, там поправилося і на полях, і на городах, а тут не впала й крапелька. Одного разу з’явилася сиза хмарка, але де не взявся вихор, і люди розпачливо проводжали її сумними очима: сподіване розтануло, тільки курява піднялася.\nПотім ще пливли хмарки білі, перисті, але поодинокі. Юнак подивився і відвернувся: такі дощем і не пахнуть. Та все ж він пішов до озера, далі греблею і, перш ніж піднятися на гору, стати на шпилі і подивитися навкруги, узяв і вмився. Зачерпував воду долонями, скроплював собі обличчя, пив. Не витер ні рук, ні обличчя. Поки піднявся й став на тому камені, де вони стояли з Капушем, зовсім обсох. Лише йому на бровах зависло кілька крапель, і кінчики довгого волосся втримували вологу. Пливли поодинокі перисті хмарки.\nВін повернувся обличчям до північного заходу, кинув під ноги бриля і, вперто, скільки мав сил, подивився туди в стуманілу далеч, яка дихала гірким полином. Навколо нього там і сям примовкли карлики сосонки, чорніла на порепаній землі трава, в’янув ліс. Юнак перелив усі сили у свій зір і стояв – напружений, несхитний і пильний.\nВикликав дощову хмару. Хоча б одну.\n– Я не цілий із глини. В мене є крапелька сили небес, і тому я тебе викличу, викличу! – шепотів спеченими губами. – Я мушу!.. Гине село і ліс, гине худоба і звірі, гинуть птахи і люди…\nУдалині виткнувся ріжечок темної хмарки. Тоді він змахнув з брів та з волосся крапельки води, які ще утримались, собі на долоні й простягнув руки, запрошуючи до себе хмарку:\n– Іди… Йди… Хмарка повернулася боком і тепер нагадувала чорну галку. Він не погрожував, а просив її, щоб не втікала у безвість, щоб линула сюди, до нього. Але вона не хотіла слухати й не звертала зі своєї дороги. Він не зажмурив очей і не опустив рук, а ще більше, ще дужче напружився, сподіваючись, що з’являться нові хмарки. Відчував це очима, ще не бачачи їх. На чолі виступив піт. Вишита сорочка змокріла на грудях. – Вітрику, війни… Вій, вітерець! – благав. Чорна, як чорна галка, хмарка вилискувала своїм боком. Там, за нею, з’явилося аж дві – доладніші й чорніші. Наче дві брови. Вони моргнули йому. Його обличчя торкнувся лагідний холодок.\nЗ-за хмарок визирнула й третя, подібна до лошати.\n– Знаю, я знаю: ви – худоба сонця… – шепотів.\nА небо слало хмарки, розкидаючи їх у різні боки. Чорні, сиві, синюваті – різної масті, як різні телята й бички, як різні дикі й свійські птахи.\n– Ну як мені позбирати вас в одну череду? Як стягнути в одну зграю? – запитував і шепотів, шепотів…\nБосі ноги прикипіли до гарячого каменю, здавалося, міни ще мить – і він не встоїть, не витримає: закам’яніє або впаде, розсиплеться на порох.\nА лагідний вітерець лише бавився з ним, пустуючи.\nЮнак уже над силу махнув руками. Хмарки мовби пішли одна одній назустріч. І він, знесилюючись, замахав їм, приманюючи, щоб збиралися, щоб не втікали і не розходилися. Сонце затьмарилося. Йому на обличчя впала перша крапля дощу. І не відчув її. Вдарилася об чоло й випарувалася, як з розпеченого череня. Махаючи руками, він начеб знявся вгору й літав отам, між хмарами, зганяючи їх до гурту.\nПішов дощик. Посилювався, стаючи дощем. Стрепенулися корячкуваті сосонки. Ліс примовк і слухав. А земля хапала дощ своїми порепаними губами і впивалася.\nУ селі повибігали із хат старі й малі. Стрибали, витанцьовуючи, приспівуючи, щоб дощ припустив, не переставав, обіцяли йому борщ і кашу. Лише кури поховалися під стріхи.\nВін стояв якийсь час, вже промоклий до рубця. А потім пошерхлим язиком злизував дощ із каменю.\nХтось підстеріг, як ішов греблею, як, умившись, вибрався на гору й накликав дощ.\n– Еге ж, стягнув хмари – він Планетник.\nХмарник, Вурівник, Планетник – йому було байдуже. Так відповів матері, мовивши:\n– Я хочу жити у згоді з людьми, з усім… – повів рукою й очима. Цей жест і погляд свідчили, що з цілим світом.\nДощ напоїв городи і поля. Відмолоділа трава. В дощівці скупано дітей. А дівчата, дивлячись, як патлатяться верби, помили в дощівці свої голови й розчесали коси.\nА Планетник узявся за лопату, прокопав уздовж свого городу канаву, щоб повені й грози не заливали грядок і не зносили їх. Те саме зробив і в полі. Ніколи не мав вільної хвилини: гонили на панщину, і він ішов, як не з косою, то з ціпом, – косив, молотив. Восени садив дерева. Викопував у лісі дубки, кленочки, явірки і тикав їх, де було місце: коло хати, край вулиці. Біля криниці. Взимку возився з гноєм, розносив його на город і на поле. Коли втомлювався, розтирав снігом руки й обличчя – вони горіли як жар. Ще й не пахло бруньками, заготовляв живці, ховаючи їх до пори в погребі. А з теплом щеплював дички. Хто просив, нікому не відмовляв. Старанно робив надріз, приладновував кору до кори, змащував смальцем, обкладав глиною, туго перев’язував – приймались.\nАле найважливішим була сівба. Важило і не загаятися, і не поспішати. Ніхто не дійшов до таких дурощів і безглуздя, щоб сіяти по снігу, а чи позачасно?\nВикопані й пересаджені ним деревця не сохли. Замоховілі з північного, холодного боку – так і ставив їх, як вони звикли рости в лісі. Щепи його приймалися, бо він не щепляв на вербі груші.\nІ на сівбу завжди вибирався вчасно. Журавлі, відлітаючи у вирій, накурликували йому зі свого прощального ключа, коли повернуться, а ведмідь, залягаючи в барлогу, сповіщав своїм ревінням перед зимовою сплячкою, коли прокинеться. І зайці приплигували обгризати щепи, та він виносив їм сіно, щоб не псували молодняка, залишали пучки своєї шерсті, як знак, коли вони перший раз окотяться. Одначе головне віщували сонце, місяць і зорі…\nПланетник вибирався в поле не рано й не пізно, а вчасно, якраз упору. А що той день ніколи не припадав на одне й те ж число, то його належало визначити й не прогавити. І все село звірялося по ньому. Люди пам’ятали, як він посіяв рано – і вродило, як посіяв пізніше – й теж вродило. А коли стягнув хмари й накликав дощ, ніхто не вагався: він неабищо – мудрець, Планетник…\n– Я такий Планетник, як ви усі! – відмагався хлопець, не хотячи про таке й чути. – Навіщо плещете язиками? – й брався собі до свого діла – за чепіги чи за борони, щоне могло чекати. І, не розгинаючись, думав: “Я такий мудрагель: робити – це і є жити у згоді зі всім світом”. І не було такої праці, яку не подужав би або якої цурався б. На його подвір’ї не залежувався не то що гній, а й линячка. Зі свого поля він позбирав і повиносив геть камінці й камінчики. Наковував жорна, виправляв шкіри, шив кожухи. Корова не могла отелитися, кликали – і допомагав корові. Лікував коней, які прохромлювали ноги. Готував зілля від різних хвороб. А дітям робив свистки й сопілки. Одного тільки цурався – не вступав у корчму, відмовляючись від могоричу: “Мені й так весело”.\nЙого очі були сині, як озеро, і такі ж, як і воно, задумані. Любив іноді посидіти на березі – просто так, без вудки, хоч і вмів сплести її з кінської волосини. Але він руками повив рибу, і то небагато, а раки витягав ногою: вони чіплялися йому за пальці. Розпрощавшись назавжди зі старим Капушем, іноді в очеретах немов бачив його бороду. Любив і ліс – у скрипі дерев і шелесті листя йому вчувався знайомий хрипкий голос i сміх.\nСело подейкувало, що Планетник знається з водяником, русалками, що він заодно з лісовиками й лісовками, що його слухається польовик… Якби він схотів, то міг би обернутися у на вовкулаку. Ходили всякі плітки від заздрощів. Навіщо йому така нечисть, як вовкулачисько? А от з чистими духами, які і бережуть води, ліси і поля, мабуть, зустрічався не раз. Проте, старим і дорослим навідріз заперечував, що є, що може бути щось подібне, а дітям оповідав, хто пасе дерева, звірів, рибу… А взагалі, найчастіше мовчав, начеб йому і не було про що говорити. Його мислі виписувалися на ясному чолі\nI й на відкритому обличчі. Що приховувати? Від кого? Та й навіщо?\nЦе вже свята правда Хліборобство – його святе ремесло. Плекаючи працю, шукаючи в праці згоди з морозом і сонцем, зі зливами і суховіями, прихиляв своє серце до землі. Але їй було мало його згоди – вимагала більшого. І, тримаючись чепіги, він скроплював борозну потом. їй не вистачало і цього. Він побожно сіяв, заскороджував, рілля ставала, як пух. Потім виривав бур’яни. Умлівав перед половінням. І не покладай рук. Його згода переросла у любов. Не тільки до свого городу, не тільки до своєї маленької нивки. Обкопував її канавками, спускаючи воду, і його любов зростала до землі. Її з неї не виторгнеш. Тримався за чепіги, брався за косу – його любов до землі клалася в скиби й покоси. Вкорінилася, як звичай, і наука: не пошкодувати колоска для сірої мишки. Тоді й земля повірила йому – його великій любові і його великому терпінню. І вона розкрилася перед ним, пустила його у свою душу, бо він узяв її у свою, не як скарб і надбання, а як честь і красу.\nЗа те йому жайворонок співав славу.\nРаз за разом випали врожайні роки – зими дарували багато снігів, весни – буяння, літа – стиглість, а осені – багатство. Люди обходилися без Планетника, бо все і так було добре.\nВін не покладав рук. Земля не могла існувати без його праці, як квітка без бджоли. Хто б її запліднив? І як непримиримі стихії – мороз і спека, безвітря і бурі, змінюючись, прагнуть рівноваги, так і він, підвладний їхнім силам, здобував у повсякденній праці лад і втіху. Не почувався розумнішим за бджолу і не вивищувався над комашкою. Злий вовк і той був йому за друга, бо який ліс без вовка?\nЩо повзало, ходило, стрибало, що плавало, що літало – все було досконале й завершене, як листок на дереві. І це була краса – велич творення, єдність різноманітності! Не стояти осторонь спостерігачем, а бути у самій середині цієї краси, належати їй, як і вона тобі. Її закон – твоє правило: не нівечити листочка з дерева. Листочок і ти – ви обоє народилися з діяння. І, наслідуючи листочок, уподібнюючись йому, як він умивається росою, так і собі, вмиваючись працею, діяти і примножувати красу світобудови, не засліплюючись корисливістю. Яку користь шукає волошка, спалахнувши у житі? Цвіте діє для краси свого насіння. Яку користь шукає соловейко? Співає для свого потомства і веселить землю. Так і ти дій – для людських поколінь. І не покладай рук.\nПланетник більш ніж будь-хто радів урожайним рокам. Він був щасливий: не треба накликати дощ і не треба розганяти хмари. Погода наступала мовби по замовленню, впору. Людям здавалося, досить сказати полям: “Половійте!” – і поля половіють; досить сказати вишням: “Наливайтеся!” – і вишні наливаються.\nА він, до якого горнулися колоски в полі, до чиїх рук і очей самохіть тягнулося гілля яблунь і груш, вкриваючись цвітом, знав, що добра погода, що поліття не назавжди, не навічно. Тому його не покидала зухвала думка осідлати хмару. І Планетник, орючи, жнучи, а то й сидячи над озером чи блукаючи лісом, не раз чув, мовби з роси і води, голос Капуша: “Спробуй!..”\nТаївся з цими думками. Інколи вони здавалися йому такими неймовірними, що жахався їх і бліднув, наче стіна, а волосся ставало сторчма, як на їжаку.\nТа дивлячись, як легко літають ластівки, що кури й ті інколи знімаються на крило, знов повертався до свого. Він розмірковував, що в Капушевому “Спробуй!..” вчувається не лише застереження, погроза, а й спонукання. І, проводжаючи хмаринку, яка пропливала над селом, над лісом, мандрував разом з нею – вона сама вабила, наче запрошувала: “Осідлай!..”\nДля початку спробував підкинути капелюха і спостерігав, як той кружляє, а потім опускається на землю. Він узяв хустину, прив’язав до її чотирьох кінців нитки й підвісив камінчика. Підкинув, хустинка надулася й, зависши в повітрі, легенько осідала. Побачив, як літають мильні бульки. Так спало на думку пошити великого круглого полотняного мішка.\nВін умів ткати полотно, бо в що б вони з матір’ю одягалися. Верстат стояв цілу зиму в хаті. І ось, сказавши, що йде в місто, в Острог, продавати полотно, Планетник узяв його тридцять ліктів, вибіленого, льняного, і прийшов у ліс. Знайшов печеру у скелі, пошив, що хотів, а злетіти спробував зі шпиля гори, з того каменя, на якому вони не раз стояли з Капушем. Робив це серед ночі. Наповнив вітром мішок і зав’язав його. Мішок кидало, поривало, ледве його втримував, але не зміг піднятися й на вершок над землею. Вітер з мішка звіявся, та й усе.\n– Почекай, я просмолю тебе, а тоді наповню… – не здавався Планетник.\nКупив в Острозі смоли, приніс у печеру.\nНе так воно швидко робиться, як мовиться. Але на те він і Планетник. Ніхто й не бачив, і не здогадувався, як просмоли”, вав мішка, готуючись до польоту.\nЩасливо зеленіло й щасливо опадало листя – минув не один рік. Кілька разів йому доводилося спиняти хмари, викликати дощ. І навпаки – тучі розганяти, не кажучи про те, що виправляв людям вивихи, складав кості, обкладаючи їх лубом, коли хтось ламав руку або ногу, й допомагав худобі.\nОсь настала безсніжна, з лютими морозами зима. Дороги вкрилися грудою, поля закострубатіли. Озимина вимерзла. Якою ж буде весна? Село захвилювалося й не давало Планетникові проходу: зима без снігу – рік без хліба. Він нічого не міг порадити, бо такої голої безсердечної зими ще не пам’ятав, а тому вирішив, що з весни неодмінно спробує піднятися в небо на просмоленому мішку. Жорстока непогода посилювала його бажання, і воно стало пристрастю. Сплів міцні посторонки, а з лози корзину. Прив’яже посторонками корзину, як прив’язував до хустини камінчика. А чим наповнити просмоленого мішка – вітром чи димом? Вітер невидимий повсюдний, тому його нелегко зловити й приручити. Ліпше димок. Спалить гречанку – дим з неї густий, чорний. Напустить у мішок, зав’яже, а тоді в корзину – і вітер понесе…\nПланетник уже бачив, як, зринувши в небо, осідлавши хмару, підіймається, стає і стоїть над громом і як хмара, покірна його волі, повертає туди, куди її спрямує.\nВін потайки позносив у печеру посторонки корзину й гречанку. Дуже остерігався, (бо замислив нечуване серед людей, які лише в казках літали на килимі-самольоті, а він ваважився здійснити казку. Ні разу не подумав, що може впасти й розбитися. Нітрохи не жалів себе, ні свого життя, а думав, як, опинившись коло сонця, коло місяця і зірок, буде керувати погодою. Не зламає зими й літа, весни й осені – він тільки допоможе родити землі. Думки й почуття з’єдналися в порив зробити, змогти.\nТим часом настав березень. Сухе кострубате груддя розмерзлося. Подули бурі. Не задзюркотіли струмки й затоки. Чорні вітри підіймали розмерзлу землю і, вириваючи коріннячко озимини, крутили й розносили, розкидаючи по світу.\nСонце зовсім пропало, зникло: серед білого дня було темно. Ревіли корови, іржали коні, мекали вівці. Люди поопускали голови – страшний суд настав…\n– Найбільше свято – воскресіння трави – було сумне, як похорони, бо трава і не зійшла.\nХоч би жменька, хоч би крапелька дощу! Берези викинули сережки, і вони поскручувались. Ліщина й не бралася бростю. Ліс і сади – немов скелети. Нема роси – гуде чорна буря.\nТреба починати сівбу. Планетник вибрався в поле. Розім’яв грудку, понюхав, а вона не пахне ніякими соками. Занурив руку, набрав землі – холодна, наче камінь, і як мертва. Вернувся з поля, думаючи: “Озимину пересівай, ярину сій – час, пора, а земля не хоче…” – і постановив: дочекається, пересіє, обсіється й тоді підніметься в небо, щоб осідлати хмару. Село теж чекало, потерпаючи.\nВітри втихомирилися, земля степліла, і він почав роботу. Всі обсіялися. Поля і городи волали дощу. “Дощу!” – волали трави й дерева. Люди з ранку й до ночі товпилися на Планетниковому подвір’ї:\n– Наклич дощу! – благали його й матір. Він вибрався на гору над озером. Люди стояли внизу, на греблі, а він стояв на шпилі, на камені і весь у білому, у білій сорочці, в білих штанях, височів, звівши своє гартоване лице до неба. Зняв руки й почав боротися за дощ. Пасма білого волосся тріпотіли на його голові.\nДощ накрапав. Спочатку дрібний, теплий. На очах зазеленіли береза й ліщина – ліс і сади відроджувалися. А дощ не вщухав, цебенів, як із прорваної гатки. Заблискало, загриміло – це недобрий знак, бо гілля голе. Лило тиждень. Озеро вийшло з берегів, зламавши греблю. Річка теж вийшла з берегів, затопивши городи. Перестало лити – відразу почалася спека. Сонце палюче, мовби вихопилося з горна. Надворі наче в кузні – шкварчать кущі й бур’яни. На городах, у полі ніщо не виткнулося, не зросло: то його залило і притовкло, а потім вхопило у цілець – земля рівна, як збитий тік, і гаряча, як піч. Колеться, репається і зяє, вишкірюючись, наче мрець.\n“Пора летіти, – подумав Планетник, – дочекаюся вечора, піду в печеру…” – і готував кресало та губку.\nТа люди його випередили. Вони заремствували. Спочатку тихо. Потім голосніше. Хто винен, що зима була без снігу? Чому довго не падав дощ і полилася злива? Хто винен, що залягла спека?\nЇх ніхто не скликав – зібрав відчай, і вони громадою прийшли до Планетника. Старі баби розмахували коцюбами, чоловіки були із сокирами, вилами, ціпами й косами, молодиці із заступами й прачами, діти з каміняччям.\n– Це ти! Ти в усьому винен – ти знаєшся з нечистою силою! Він вийшов на поріг. Босий, у вишиванці, штани на очкурі – звичайний, як і вони. Хотів щось сказати, але на нього посипалися камінці, погрозливо наставилися кочерги, вила, ціпи, сокири.\n– Хмарник! Бурівник! Смерть йому! Смерть!..\nНад’їхав пан у малиновому кунтуші, а з ним і піп у чорній рясі. Вони не втихомирили село. Пан сказав:\n– Скараємо, але без самосуду,\nА піп проголосив:\n…Вечоріло. Його закували – не боронивсь. Повели в холодну. Село повалило з подвір’я, пильнуючи, щоб часом не обернувся у вовка чи у птаха й не втік. Зовсім стемніло. А в те, що він може обернутися вовком чи птахом, мабуть, не дуже вірили: прив’язали до спини дві свічки – не втече, нехай світить… А його вже стара мати побігла слідом, але спіткнулася у воротях, упала, ридаючи і б’ючись головою об землю.\nНе було кому пожаліти ні Планетника, ні старої матері: народила виродка! Злі, сердиті, страшні люди… Очі банькаті, груди ходуном, руки трясуться і на лобах написано: ненависть і нетерпець.\nГорять дві свічки, які несе на своїх плечах, – він освітлює дороіу, а перед ним темрява.\nПан і піп перемовляються в колясці: навезти, нарубати дров, припнути до стовпа! Ніч пересидить у холодній, а вранці почнуть…\nПланетникова мати, припадаючи до землі, підвела голову, а перед її очима розцвів нарцис. Білий, аж холодний – з материнських сліз. І вона почула голос.\n– Бери мене, сторожа поснула, перед тобою відчиняться двері холодної, йди і випусти сина.\nПланетник сидів у холодній і думав: “Я ніс засвічені свічки, а вранці сам згорю, – ну й дарма, тільки жаль, що не встиг злетіти у небо, не встиг…”\n– Я піду, мамо…\nСеред ночі на горі спалахнуло вогнище. З вогню піднімалася куля. Задзвонили дзвони. Вдень Планетника шукали, але не знайшли. Чи в небо злетів, чи в землю запався – ніхто не знає. Таку легенду розповіла Олена Булига. Коли мені тоскно, я згадую Планетника й чую, як у небі дзвонять дзвони.\nГоловна думка повісті – притчі Б. Харчука “Планетник” така: треба навчитися жити в гармонії з природою, безнастанно трудитися, боротися за здійснення своєї мрії. У житті часто буває, що талановитих, неординарних людей ображають, цураються, зневажають. Проте вони не відступають від принципів добра і справедливості. Планетник здійснив одвічну мрію людини – піднятися в повітря.\n“Неповторна краса рідного краю”


Як дисциплінувати впертого дитини - як? що? де?\nУ ранньому та підлітковому віці діти схильні до упертості. Часом це сторона їх особи, з якою батькам необхідно справлятися, в інших випадках це просто спосіб визначити межі і відстояти свою власну свободу робити або не робити що-небудь. Важливо навчити впертого дитини самовиражатися і справлятися зі своїм стресом більш здоровими способами. Привчайте впертого дитину до дисципліни, зберігаючи спокій, слухаючи і розуміючи його і подаючи добрий приклад прийнятної поведінки.\nСпостереження за впертим дитиною\nЗберігайте спокій. Відповідаючи на впертість гнівом або криками, ви зміцнюєте віру дитини у те, що негативне поведінка працює.\nДивіться, як поводиться ваша дитина. Він може відмовлятися робити що-небудь або продовжувати робити що-небудь після того, як ви сказали йому цього не робити.\nВизначте, що заподіює дитині незручність і змушує його чинити опір. Фахівці з дитячого розвитку вважають, що діти проявляють упертість, якщо відчувають стрес або напруга і не знають соціально прийнятного способу висловити ці почуття.\nВиведіть дитини з цієї ситуації. Це може бути громадське місце, де дитина відмовляється дотримуватися правил, або обідній стіл, за яким він не демонструє належні манери або відмовляється їсти.\nДайте дитині час, щоб заспокоїтися. Коли він буде виведений з обставин, які призвели до впертому поведінки, ви отримаєте можливість зрозуміти справжню проблему.\nСлухайте свою дитину. Іноді замість хитрощів і стратегій необхідно просто спілкуватися.\nПам`ятайте, що однією з причин впертого поведінки може бути те, що дитина бажає більше уваги від свого батька. Дайте своїй дитині час, який необхідно йому, щоб поговорити з вами про те, що може бути причиною проблем чи тривог.\nПривчайте до дисципліни з любов`ю і терпінням. Дітям потрібно відчувати любов і безпеку, навіть коли у них неприємності.\nСтворіть спокійну обстановку в будинку. Якщо в ньому багато криків, суперечок і загроз, дитина буде адаптуватися до них і ставати більш впертим.\nВедіть себе так, як хотіли б, щоб поводилися ваші діти. Ви повинні бути зразком для наслідування. Якщо ваша дитина бачить, що ви проявляєте упертість, він буде чинити так само, бо це ефективно для вас.\nЗробіть позитивну поведінку привілеєм. Якщо дитина відмовляється робити роботу по дому, спробуйте щось на кшталт "Хочеш допомогти мені завантажити білизну?" Або: "Якщо сьогодні ти будеш слухатися, я дозволю тобі накрити на стіл до обіду".\nНаочно продемонструйте винагороду. Замість слів "Ти не можеш кататися на велосипеді, поки не одягнеш шолом" спробуйте "Як тільки одягнеш шолом, ти можеш кататися на велосипеді".\nНадайте варіанти виходу з впертого поведінки. Якщо ваша дитина відмовляється йти спати, замість того, щоб боротися з цим, запропонуйте йому кілька різних варіантів, і ваша дитина зможе зробити вибір.\nСтворіть умови для співпраці. Замість того щоб оголошувати, що пора лягати спати, скажіть "8:00. Хочеш спочатку почитати книгу, поспівати або обійнятися?" Так ви сповістіть дитини про те, що йому пора в ліжко, в той же час пропонуючи приємні справи, якими можна зайнятися, коли він туди потрапить.\nЗверніться по допомогу, якщо вам здається, що дитина виходить за рамки впертого поведінки, яке є нормальним, і стає злим і жорстоким. Якщо є проблеми з нападами гніву або ваша дитина висловлює почуття небезпечними або страшними способами, негайно зверніться до психотерапевта або поговоріть зі своїм педіатром.\nВмійте відступити. Якщо впертий дитина відмовляється надіти куртку, а на вулиці 5 градусів, нехай буде так. Зрештою дитина замерзне і сам усвідомить, що в холодну погоду необхідна куртка.\nЧим старша дитина, тим більше він самостверджується і "турбувався б обстановку" самостійно. Більшість часу "розвідка обстановки" означає говорити «ні» у всьому. Ця приковування до частинки "не" випливає з факту, що…


Як зробити креслення будинку на компютері — Будівництво\nОрганізація дитячих свят в Санкт-Петербурзі і області\nМи відкриті до благодійності\nFantastic party in English\nМайстерня свят «Білка» приготувала для вас нову пропозицію: свята англійською мовою! Хочете, щоб ваша дитина на час свята повністю занурився в англомовну середу?\nОрганізація дитячих свят — це процес яскравий і захоплюючий, але в той же час дуже відповідальний.\nНаша дружна команда професійних аніматорів не забуває про це ні на хвилину. Тому заходи, організовані нашій майстерні, завжди проходять на дуже високому рівні.\nМи займаємося проведенням дитячих свят там, де Ви і Ваша дитина будете почувати себе найбільш комфортно: в кафе, на свіжому повітрі або ж у Вашій власній квартирі.\nОсобливу увагу при організації дитячих свят ми приділяємо таким речам, як: актуальність обраного сценарію, інтереси і бажання дитини, створення і підтримання зони психологічного комфорту для всіх учасників заходу. І, звичайно ж, у главу кута ми ставимо емоційну залученість всіх діючих осіб нашого веселого шоу.\nІншими словами, організація дитячих свят — це цілий комплекс заходів, що вживаються нами, метою і результатом яких стає щасливий дитячий сміх. Дарувати радість — це те, що ми вміємо і любимо робити!\nПрограми дитячих свят\nВідтепер Ви самі маєте право вирішувати, яким має бути свято у Вашої дитини. Ви самі можете спробувати себе в ролі головного режисера незабутнього шоу.\nМи навмисно відмовилися від пропозиції Вам великовагових програм дитячих свят, у яких був би вже прописаний чіткий алгоритм проведення дитячого свята, а крок вліво, крок вправо — не передбачено в принципі.\nЗамість цього ми пропонуємо Вашій увазі надзвичайно гнучку систему, при якій Ви приймаєте безпосередню участь в організації дитячого свята.\nПерш за все, ми пропонуємо Вам досить широкий спектр дитячих персонажів, серед яких Ви зможете знайти того, що виявиться ближче, зрозуміліше і цікавіше Вашій дитині.\nКрім того Ви до основної програми за бажанням можете додати ряд додаткових опцій, серед яких такі, як: послуги аквагриму. шоу мильних бульбашок або виступ самого справжнього фокусника .\nІншими словами, наші програми — це своєрідний інтерактивний механізм, який допоможе Вам подарувати Вашій дитині саме те свято, яке буде йому цікавий — без нав’язування з нашого боку тих опцій, яких Ви не зацікавлені. І навпаки: Ви отримуєте можливість удосконалити обрану Вами програму з допомогою наших додаткових послуг .\nМи вважаємо, що подібна політика при замовленні дитячого свята, зручна для клієнтів і дозволяє їм відчувати свою участь в організації дитячого свята, що дуже важливо.\nКороткий опис статті: як організувати день народження дитини 1 рік Організація дитячих свят — наше покликання! Понад 2000 проведених свят для дітей всіх віків з Санкт-Петербурга і області — це тисячі годин дитячого сміху! організація проведення дитяче свято\nДжерело: Організація дитячих свят в Санкт-Петербурзі і області\nІнтернет-магазин інструментів та витратних матеріалів в Москві.


Купити шини на навантажувач, недорогі шини для навантажувачів ціна в Україні\nДизельные погрузчики Газовые погрузчики 3-х опорные погрузчики 4-х опорные погрузчики Навісне обладнання Кабіни для навантажувачів\nПрийшов час замінити шини на навантажувачі?\nCTS – Допоможемо підібрати шини під Ваш бюджет!\nШини на навантажувачі вже зносилися?\nНадійні та за хорошою ціною?\nЯкі вибрати та де купити?\nПневматичні? Суцільнолиті? Бандажні?\nШини від компанії CTS для навантажувачів та іншої складської техніки.\nШини для навантажувачів грають велику роль в питаннях безпеки використання техніки. Шини на навантажувач повинні знижувати удари, які відчувають мостом і підвіскою, також вони гарантують надійну зчеплення поверхні гуми і грунту. Тому рекомендується приділити особливу увагу тому, які вибираються шини для навантажувачів ціна, яких відрізняється, виходячи з експлуатаційних характеристик, моделі і виробника. Високі навантаження, які їм доводиться переносити, часто призводять до того, що колесо спускає, навантажувач простоює в очікуванні ремонту. Якість шин, встановлених на навантажувачі, має велике значення.\nШини на навантажувач на більшості моделей мають невеликий діаметр, що спеціально передбачено для того, щоб зробити техніку ще більш маневреної. Однак навантаження при цьому значна за своєю величиною і досить тривала, цей факт потрібно враховувати перед тим, як купити шини на навантажувач. Високий тиск всередині шин, екстремальні параметри, в яких доводиться працювати, призводять до того, що еластичне покриття починає відшаровуватися, виникають механічні пошкодження.\nВиди шин і їх особливості\nНа сьогодні сучасний ринок пропонує споживачам різноманітний вибір шин, в залежності від типу конструкції, призначення і особливостей. Всього прийнято виділяти 3 різновиди подібне оснащення для складської техніки:\nМонолітні шини для навантажувачів. Зазвичай складаються з декількох шарів: зовнішнього, оснащеного протектором, що амортизує проміжного і внутрішнього, який призначений для кріплення вбудованого корду і обода колеса. Для поліпшення властивостей гума на навантажувач має певну кількість шарів, стільки, скільки побажає виробник, технології це дозволяють. Якщо на виробництві велика кількість металевої стружки, шурупів і інших гострих предметів, така гума незамінна, її не можна проколоти, вона досить довго служить, стійка до стирання. Такі шини для навантажувачів ціна, яких вище аналогових моделей, прослужать набагато довше.\nШини на навантажувач пневматичної основи роботи. Нічим не відрізняються від класичних автомобільних, мають порівняно низьку вартість. Такі шини прекрасно справляється з нерівностями на дорозі, знижуючи навантаження, що випробовується підвіскою. Гума на навантажувач з діагональним розташуванням - краще, ніж вона радіальна - тим міцніша і стійка боковина колеса до стирання, зносу. Однак існує ризик пробити таку гуму, тому краще застосовувати її на якісному покритті. Піднятий великогабаритний вантаж нерідко перекидається, коли в одному колесі тиск різко падає.\nБандажні. Мають тонким шаром амортизації, який оснащений протектором, виготовленим з високоякісного каучуку. Гума на навантажувач має високу вартість, але її використовують досить рідко, тільки для специфічних умов роботи. Крім того, технологію застосування подібних шин вважають застарілою.\nПерш ніж купити шини на навантажувач Тойота необхідно враховувати особливості моделі і призначення, маневреність і відповідність технічних параметрів.\nВибираючи CTS, Ви отримуєте:\nПрофесійний підбір під різні умови роботи\nПостачання тільки перевірених і якісних шин\nЗавжди наявні на складі\nШины от компании CTS для погрузчиков и другой складской техники


Пів мільйона власників картки киянина купили соціальний хліб за зниженими цінами – КМДА - новини України | УНІАН\nПів мільйона власників картки киянина купили соціальний хліб за зниженими цінами – КМДА\n20:22, 24 травня 2019\nЯк відомо, власники картки киянина, у залежності від пільгової категорії, отримують знижку від 25% до 70%.\nІз моменту запуску диференційованих знижок на соціальний хліб у березні 2019 року власники картки киянина понад 463 660 разів скористались нею у мережі ПрАТ «Київхліб».\nПро це повідомила заступник голови КМДА Марина Хонда. Найбільшою популярністю сервіс користується серед пенсіонерів, вони скористалися знижкою 340 тисяч разів. Власники муніципальної картки без пільг – майже 100 тисяч раз.\n«Зі збільшенням популярності сервісу ми удосконалюємо систему роботи терміналів оплати у магазинах ПрАТ «Київхліб». Зокрема, збільшуємо потужність серверів, що зробить швидшим і зручнішим процес оплати. З моменту запуску системи, у березні 2019 року, власники картки киянина понад 463 тисячі разів скористались нею у мережі ПрАТ «Київхліб» і отримали знижки. Враховуючи таку популярність, проводяться технічні удосконалення, аби пришвидшити роботу терміналів удвічі та зменшити черги», – заявила Марина Хонда.


Як відкрити кальянную |ЯкПросто\nЯк обігріти трубу\nЯк підняти брус\nЯк лікувати суглоби пальців рук\nЯк написати резюме для юриста\nЯк відкрити ТОВ у Санкт-Петербурзі\nІснуючий за кордоном бізнес кальянних, які розташовуються в спеціалізованих закладах, в Росії не особливо поширений. Проте і у нас при належному підході до справи цей рід занять може бути дуже прибутковим.\nВ основному кальянні кімнати відкриваються при існуючих закладах — кафе, ресторани і т.д. Цей бізнес не вимагає великих вкладень і окупається за кілька місяців. Але рентабельною може стати тільки кальянна при великих ресторанах з великою кількістю відвідувачів. Для відкриття кальянной необхідно закупити кальяни, тютюн і вугілля, обов’язково також наявність в приміщенні порошкового вогнегасника. Найякісніші і порівняно дешеві кальяни продаються в східних країнах.\nСтворити справжню східну кальянную кімнату в Росії дуже складно, але намагатися зробити це просто необхідно. Потрібно спробувати оформити її відповідно зі східною культурою та традиціями. Конкуренція в цьому бізнесі в Росії дуже невисока, як правило, кальянна є простим продовженням ресторану чи кафе, не маючи при цьому належного рівня обслуговування.\nОсобливе вимога пред’являється до освітлення, меблів та музиці. Необхідно створити точкове освітлення, в якості меблів найкраще використовувати м’які дивани. Тверді ж стільці тут ніяк не підійдуть. Музичне оформлення не повинно бути нав’язливим, в ідеалі це має бути спокійна східна музика, яка звучить на задньому фоні.\nСервіс кімнати не повинен обмежуватися тільки кальяном. Якісне обслуговування передбачає наявність різних напоїв (в першу чергу, кави та чаю), а також свіжих східних солодощів.\nПри оформленні кальянной кімнати необхідно пам’ятати про хорошу вентиляцію приміщення, особливо якщо використовуються спеціальні намети і завіси.\nПо справжньому прибутковим цей бізнес може стати, тільки якщо ви станете справжнім фахівцем у цьому питанні. Потрібно пам’ятати, що велику роль при відкритті кальянной грає не сам кальян, а навколишня обстановка, в яку потрапляє відвідувач.


У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.\n1. Коментована стаття окремо і глава 8 розділу З ЦПК встановлюють правила заочного розгляду справи - нового інституту цивільного процесуального права України. Цей інститут сприйняв правило ст. 172 ЦПК 1963 p., яка допускала, за певних умов, розгляд справи за наявності у справі достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Частина 4 ст. 169 діючого ЦПК також передбачає можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (див. коментар до ст.169 ЦПК). Дана стаття встановлює наступні умови проведення заочного розгляду справи:\n1) наявність у суду даних про належне повідомлення відповідача;\n2) неявка до судового засідання відповідача; 3) відсутність у суду\nИнформация, релевантная "Стаття 224. Умови проведення заочного розгляду справи"\nНайбільш поширеною процесуальною дією під час судового слідства є допит. Допит у суді - це складний процес спілкування між особами, які беруть у ньому участь. Таке спілкування здійснюється гласно, відкрито. У психологічному плані допит є інформаційно-психологічним спілкуванням осіб. Це - процес обміну інформацією, процес взаємодії, взаємосприйняття учасників. Допит у суді має певні особливості.


Вроджений вивих стегна – наслідки у дорослих, діагностика, терапія | Radka.in.ua\nВроджений вивих стегна – наслідки у дорослих, діагностика, терапія\n1 Диспластичний коксартроз\n3 Асептичний некроз голівки стегна\n4 Порушення з боку хребетного стовпа і нижніх кінцівок\nВроджений вивих або дисплазія кульшового суглоба у дорослих є поширеною патологією. Хворобу частіше діагностують у жінок, ніж у чоловіків. Головна причина порушення – це збій в нормальному розвитку частин тазостегнового суглоба ще в утробі. Захворювання призводить до ряду небезпечних наслідків, які лікують хірургічним шляхом.\nАктивно розвивається дегенеративна патологія кульшового суглоба – диспластичний коксартроз. Хвороба часто діагностують у людей з вродженим вивихом стегна у віці від 25 до 55 років. Дисплазія розвивається внаслідок:\nвагітності, родової діяльності;\nзавершення занять спортом;\nслабкою фізичної активності;\nОсновні симптоми захворювання, спровокованого вивихом:\nхворобливі відчуття в області стегна;\nзниження рухової активності, утруднення при відведенні в бік або повороті нижньої кінцівки;\nпогіршення рухливості рухомого з’єднання між кістками (до повної втрати);\nякщо не лікувати це ускладнення, то стегно зігнеться і вивернеться назовні, залишившись в такому положенні.\nДане відхилення теж може каталізувати вроджений вивих кульшового суглоба. Коли захворювання зберігається у людини тривалий період часу, то поступово починається деформація рухомого ділянки між кістками, а головка набуває плоску форму. Вертлюжну западину стає менше, а на тій ділянці, де верхня частина кістки стикається з кісткою, формується нове кісткове утворення і новий суглоб. Кістка на стороні дисплазії стає коротше. Цей варіант розглядається лікарями як компенсація, так як хворий здатний пересуватися.\nІдіопатичний або асептичний некроз стегна відносять до дуже серйозних наслідків вродженої дисплазії. Захворювання характеризується відмиранням кісткових тканин. Причиною цього є порушення обмінних процесів і кровообігу. Патологія має 4 стадії розвитку:\nПерший етап. Незначні зміни кісткової структури, які визначаються не усіма типами діагностики. Поступово формується підхрящової остеонекроз – поразка губчастого вмісту недеформированного хряща. Область деформації займає менше 10%.\nДруга стадія. Виникнення легкого дискомфорту в ураженій області. Утворюється імпрессіон перелом, що призводить до появи тріщин на поверхні кістки. Структурні зміни збільшуються до 20-30%.\nТретій етап. Виникають больові відчуття при спробах руху, які не припиняються і в спокійному стані. Дана стадія супроводжується порушенням контурів голівки кістки стегна, появою пухлин, кіст, легким колапсом (судинною недостатністю). Проміжок між суглобами розширюється або навпаки стає дуже вузьким. Деформація займає 30-50%.\nЧетверта стадія. Втрата функціональності суглоба, виникнення гострого болю навіть у нерухомому стані. Структура трабекул (пластинок, з яких складається кістка) ущільнюється або розчиняється. Краю кульшової западини «з’їжджають», а відстань між рухомими сочленениями стає менше або взагалі зникає. Структурні деформації – від 50 до 80%.\nПорушення з боку хребетного стовпа і нижніх кінцівок\nУ більшості випадків вроджені вивихи провокують порушення постави, моторики хребетного стовпа, нижніх кінцівок, тазового поясу.\nЧасто розвиваються такі наслідки:\nОстеохондроз. Хвороба, при якій розвиваються дегенеративні дистрофічні зміни хрящових тканин хребта. Патологія характеризується деформацією структури і порушенням роботи міжхребцевих дисків.\nСколіоз. Явне викривлення хребта в праву або ліву сторону від своєї осі. Часто діагностують сколіоз поперекового та грудного відділів.\nДеформація стопи людини – плоскостопість. При нормальному розвитку кістки створюють два зводу (поперечний і поздовжній). Це має вигляд арки в середині ступні, вона є природним амортизатором і допомагає розподілити навантаження на кінцівки. При сколіозі стопа повністю стикається з підлогою, що призводить до захворювань суглобів і кісток.


Лазерне видалення розтяжок в Киеве- Coolaser Clinic\nГоловний » Лазерні процедури для тіла » Лазерне видалення розтяжок\nЛазерне видалення розтяжок в Києві\nЛазерне видалення розтяжок, як процедура, з’явилася зовсім недавно, але вже завоювала симпатії багатьох жінок.\nРозтяжки або стриї істотно впливають не тільки на впевненість в собі. Дискомфорт з с партнером і неможливість носити відкритий купальник сильно знижують якість життя.\nМи знаємо, що існує багато спроб прибрати розтяжки в домашніх умовах. Багато жінок вже перепробували всі відомі домашні засоби. Вже всім відомо, що ефективно прибрати розтяжки можна тільки за допомогою лазеру. А домогтися 100% результату можливо тільки в клінічних умовах.\nДосвідчений фахівець оцінить всі ризики, запропонує оптимальну кількість процедур і врахує всі індивідуальні особливості.\nКлініка Coollaser Clinic в центрі Києва на Печерську – це найкраще поєднання безпечності процедури та якісного результату по лазерному видаленню розтяжок.\nЛазерне видалення розтяжок на тілі.\nПрибрати розтяжки, стрії в Києві\nРегулярний прийом гормональних препаратів\nЩо таке стриї?\nРозтяжки або стрії – це косметичний дефект шкіри. Вони з’являються, коли в організмі людини відбуваються зміни. Еластичність епідермісу порушується і шкірний покрив лопається під напругою.\nЛазерне видалення розтяжок в Києві в Coollaser Clinic. Робота лікаря Машкової В. С.\nНайбільш схильні до виникнення розтяжок люди, чий ІМТ (індекс маси тіла) перевищує 30. Також в групі ризику знаходяться бодібілдери – у них цей дефект шкіри з’являється на плечах і спині.\nРизик розвитку розтяжок збільшується через генетичну схильність. Якщо у Вашої мами або бабусі були розтяжки після вагітності, швидше за все вони будуть і у Вас.\nГенетично закладається абсолютно вся інформація про людину, в тому числі здатність шкіри розтягуватися.\nНабридли стриї. Хочу прибрати\nЛазеротерапія – це найефективніший на сьогоднішній день метод видалення розтяжок з усього тіла. Лазерне шліфування розтяжок в Києві дає кращі результати, ніж пластична операція.\nПромінь лазерного світла, проникаючи крізь шкіру, посилає імпульси в організм. Вони стимулюють процеси відновлення шкіри. Теплова енергія викликає ремоделювання тканин. Шкіра швидко гоїться, а на місці вилучених шарів утворюються нові – здорові.\nРезультати цього процесу – інтенсивне відновлення шкіри, освітлення і зменшення розтяжок. Ефект лазерного видалення розтяжок залежить від тяжкості розтяжок і їх віку. Чим старше і глибше розтяжки, тим складніше їх видалити.\nЛазерне шліфування розтяжок в цифрах.\n3-7 днів. Мінімальний період реабілітації можливий, завдяки найтоншому в світі променю Coolaser СО2.\n10-20 хвилин. Процедура лазерного шліфування займає мінімум часу.\n2 градуси за Цельсієм. Саме при такій температурі охолоджується\nшкіра під час лазерного видалення розтяжок.\n100% результат. Лазерне шліфування розтяжок дає високу ефективність, на рівні з хірургічною операцією. Coolaser CO2 користується величезною популярністю, так як прекрасно справляється з недосконалостями шкіри.\nВидалити розтяжки в Києві на Печерську в Coollaser Clinic.\nХочу видалити як на фото\nПеред процедурою лікар проводить консультацію і збирає анамнез для того, щоб зрозуміти, чи допоможе процедура вирішити проблему пацієнта.\nВ ході консультативної бесіди проводиться діагностика і призначення процедур, визначаються їх кількість і періодичність. Доктор з’ясовує чи є у пацієнта протипоказання до даного виду лікування.\nЯкщо – ні, визначає можливість поєднання лазерного шліфування з іншими методами, такими як IPL Фотоомолодження або Плазмоліфтинг.\nПри складних випадках саме поєднання різних способів лазерного шліфування дозволить отримати бажаний результат.\nЛікування розтяжок за допомогою лазера\nЩоб уникнути пігментації після обробки лазером, не можна не засмагати 5-7 днів до і 5-7 днів після кожної процедури.\nЛазерне шліфування розтяжок в Києві неінвазивна і практично безболісна процедура. Удосконалена система охолодження усуває будь-який дискомфорт, тому немає необхідності в застосуванні додаткової анестезії. Після процедури можуть спостерігатися тільки короткочасні, легкі почервоніння і набряки (до 2 днів).\nХочу прибрати розтяжки\nТривалість, результат лікування і ціна на лазерне видалення розтяжок в Києві залежить від багатьох факторів:\nвік розтяжок – як давно вони з’явилися на тілі;\nколір. Червоні – виникають на ранніх стадіях, це запальна фаза. Білі – вже загоєні рубці в атрофічній фазі;\nтип і розмір розтяжок залежать від їх місця розташування на тілі.\nВ середньому пацієнту потрібно близько 10 сеансів, щоб повністю позбутися від стрий.\nРеабілітаційний період і закріплення результату.\nПрактично відразу після процедури пацієнт може повернутися до своєї повсякденної діяльності.\nОднак не слід забувати стежити за своєю шкірою протягом перших кількох днів. В цей час бажано не користуватися милом і спиртовмісних косметичними засобами.\nТакож важливо утримуватися від скрабів та інших подразнень шкіри. Протягом 2 тижнів необхідно уникати будь-якого механічного впливу на шкіру.\nВсього 1-2 процедури в рік дозволять продовжити ефект від лазерного видалення розтяжок. Відмінні результати показує профілактика фібробластами або стовбуровими клітинами.\nЧому лазерне видалення розтяжок варто пройти в Києві в Coollaser Clinic?\nМи використовуємо саме те унікальне обладнання і протоколи лікування, завдяки якому видалила розтяжки в прямому ефірі Кім Кардашьян.\nДля комплексного вирішення проблеми застосовуємо поєднання різних методик.\nНаша клініка орієнтована на Американську школу лазерної медицини і косметології і тому ми оснащені відповідним обладнанням з сертифікатами FDA (США).\nНаявність свіжої засмаги на тілі\nСхильність до шрамів і вугрів\nCoollaser Clinic в центрі Києва на Печерську – це досвідчені фахівці і краще в країні обладнання.\nЛазерне видалення розтяжок – дозволь собі красиве тіло!


Enkorr: Свежий взгляд на энергетику - Новини - Це не AdBlue: «МАСМА» провела випробування реагента для очищення\nЦе не AdBlue: «МАСМА» провела випробування реагента для очищення\nAdBlue, який продається на українських АЗС, – реагент для очищення вихлопних газів дизельних двигунів методом селективної каталітичної нейтралізації екологічних стандартів Євро-5 і Євро-6 – не відповідає міжнародним стандартам ISO 22241, що пред'являються до такої продукції. Таких висновків дійшов Науково-дослідний інститут нафтопереробної і нафтохімічної промисловості «МАСМА» за підсумками спеціальних випробувань.\nІнститут оцінив якість шести зразків реагента AdBlue, вироблених чотирма виробниками. Три з чотирьох виробників знаходяться в Україні, один – у Польщі. Зразки було відібрано на шести українських АЗС у двох областях, Київській і Запорізькій: на станціях «Авантаж 7», UPG, Motto, «БРСМ», Mango і KLO.\nДослідження проводилися на базі Міжнародного дослідницького центру мастильних матеріалів LabExpert у Бердянську – єдиній в Україні лабораторії, яка акредитована в НААУ на технічну компетентність за державним стандартом ДСТУ ISO 17025 та сертифікована Асоціацією німецьких автовиробників VDA, яка володіє торговою маркою AdBlue.\nЗа підсумками випробувань виявилося, що продукція трьох з чотирьох виробників AdBlue не відповідає міжнародним стандартам ISO 22241 (див. табл.). Це реагент, вироблений ТОВ «Катма Груп» (група «БРСМ», виробництво в м.Шепетівка Хмельницької області), підприємством «КроссХім» (виробництво в с.Згурівка Макарівського р-ну Київської обл.) і польською компанією Grupa azoty zaklady azotowe «Pulawy».\nВідбирали зразки на заправках методом випадкової вибірки. Три з шести виявилися реагентом, виробленим на заводі «КроссХімі». AdBlue «КроссХіму» показав порушення за чотирма показниками: за вмістом кальцію, магнію, натрію й міді. І якщо в двох зразках було по одному порушенню – перевищення по магнію і по кальцію, то один з трьох зразків «відзначився» перевищенням відразу за трьома параметрами, за вмістом кальцію, міді й натрію. Причому в одному зі зразків зафіксовано вміст магнію вище від норми в 10,06 раза. Та ще й у двох випадках було чути сильний запах аміаку.\n«У трьох даних зразках завищено показники щодо натрію, кальцію, магнію й міді, причому окремі – в 10 разів. Це дає змогу дійти висновку, що використовується недостатньо підготовлена вода. Крім того, в двох із трьох проб цього виробника було відзначено характерний запах аміаку, що є неприпустимим. Це говорить про те, що сечовина в силу певних чинників перетворюється в аміак, який є отрутою для каталізатора (головна частина системи, що забезпечує очищення вихлопів, – ek), плюс не забезпечується повнота потрібної реакції, а значить – не буде досягнуто мети щодо захисту екології, яку ставлять перед цим реагентом», – констатував Ярошенко.\nНайгірший результат показав реагент «Катма Груп», у якому виявлено занижену концентрацію карбаміду. У цьому зразку під час перевірки було зафіксовано порушення за трьома показниками: крім заниженої концентрації основного компонента – карбаміду, вміст натрію й алюмінію в ньому перевищує норму, причому натрію – у 8,8 раза.\n«У цьому зразку ми отримали перевищення масової концентрації натрію, – пояснює директор НДІ «МАСМА». – Це може означати, що на підприємстві погано очищують воду, яку використовують для виробництва реагенту, або в самому карбаміді був якийсь компонент, до складу якого входить натрій».\nЩо стосується завищеної концентрації алюмінію, то, за словами Ярошенка, цілком можливо, що в технологічному циклі вирішили застосувати алюмінієве обладнання, що неприпустимо, оскільки є чіткий перелік матеріалів, які можна використовувати при виробництві цього реагента.\n«Було також виявлено занижену концентрацію сечовини, – продовжує Олег Ярошенко. – Це серйозний показник, який фіксує, що на виході отримується продукція із заниженим вмістом основного компонента AdBlue, який і очищає дизельні вихлопи, і показує, що на підприємстві немає чіткого контролю якості на всіх етапах технологічного процесу і не працює система контролю якості».\nУ зразку AdBlue польської компанії Pulawy майже в 4 рази виявився перевищеним показник концентрації натрію. За словами О.Ярошенка, це може свідчити про те, що є якісь збої в системі очищення води.\n«У цьому зразку ми отримали перевищення масової концентрації натрію, – заявив директор НДІ «МАСМА» Олег Ярошенко. – Це може означати, що на підприємстві погано очищають воду, яку використовують для виробництва реагента, або в самому карбаміді був якийсь компонент, куди входить натрій».\nЄдина проба, яка показала відповідність усім параметрам, це AdBlue виробництва бердянської компанії AZMOL-BP, яка нещодавно почала випуск цього реагента і поки єдина в Україні, хто пройшов сертифікацію власника торгової марки AdBlue – Асоціації автопрому Німеччини VDA.\nAdBlue – рідкий реагент, який використовується для очищення вихлопних газів дизельних двигунів стандарту Євро-5 і Євро-6 методом селективної каталітичної нейтралізації. Це 32,5-відсотковий розчин сечовини в демінералізованій воді, який застосовується як робоча рідина в каталізаторах дизельних двигунів.\nРеагент AdBlue дає змогу знизити вміст у вихлопах оксидів азоту на 90%. При цьому реагент впорскується у вихлопну трубу і в результаті селективної каталітичної реакції оксиди азоту і аміак перетворюються в нешкідливі азот і водяну пару.\nПрава на торгову марку AdBlue належать Асоціації автомобільної промисловості Німеччини. Вимоги до реагента вказано в міжнародному стандарті ISO 22241-1:2019. Українського стандарту для виготовлення AdBlue не існує.\nЗастосування неякісного реагента призводить до блокування елементів системи дозування AdBlue і виходу з ладу тих компонентів системи, які не підлягають ремонту. А також можливого вапнування каталітичного блоку SCR - аж до повного блокування вихлопної системи.\n70% реагента AdBlue Україна імпортує з Польщі.


Перед інтронізацією Епіфаній вшанував пам’ять радянського дисидента – патріарха Володимира з Прикарпаття— WestNews.com.ua\nГоловна | Новини | Прикарпаття | Суспільство | Перед інтронізацією Епіфаній вшанував пам’ять радянського дисидента – патріарха Володимира з Прикарпаття\nПеред інтронізацією Епіфаній вшанував пам’ять радянського дисидента – патріарха Володимира з Прикарпаття\n04.02.2019, 9:16 | Автор: Власенко Власта\nПеред урочистостями своєї інтронізації Епіфаній вшанував пам’ять радянського дисидента, уродженця з Косівщини, – патріарха Володимира, здійснивши богослужіння на його могилі, яка розташована перед входом до собору Святої Софії.\nУ такий спосіб Предстоятель Православної церкви України Епіфаній проявив повагу до тих, хто присвятив своє життя унезалежненню України та церкви, її автокефалію та отримання Томосу, повідомляє WestNews з посиланням на Еспресо.TV.\nНагадаємо, Блаженніший Патріарх Київський і всієї Руси-України УПЦ КП Володимир І (а в миру – Василь Романюк) родом з Галичини. Народився 9 грудня 1925 року в селі Химчин, що сьогодні належить до Косівського району Прикарпаття.\nБрав участь у національно-визвольній боротьбі, через що був засланий у табори.\nУ 1993 році його обрали Патріархом Київським і всієї Руси-України УПЦ-КП. Помер український богослов в липні 1995 року на 79 році життя після тривалої хвороби.\nПатріарха Володимира хотіли поховати у Софійському соборі, проте духовенство УПЦ Московського Патріархату чинило тоді величезний опір, що призвело до великого побоїща.\nТак спецпризначенці жорстоко били тих, хто прийшов провести Василя Романюка в останню путь.\nЦей день закарбувався в пам’яті українців як “чорний вівторок”. Поховали тоді Патріарха біля брами Святої Софії у Києві.\nНагадаємо, інтронізація Предстоятеля Православної церкви України Епіфанія відбулась вчора, 3 лютого.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У Києві офіційно інтронізували голову Православної церкви України. ВІДЕО\nБлизькі загиблого в жахливій ДТП іноземця вже місяць перебувають в лікарні Львова. ФОТО\nСтудентам з Івано-Франківська довелося приймати пологи в Литві. ФОТО\nТретього серпня, українські репери та реперки проводять акцію #RapInPeaceUA. Мета акції — показати, що в Україні є реп і ховати його не варто. Так, сьогодні з’явилася реп-пісня про міський ЦНАП. Відповідне відео опублікували у мережі Фейсбук на сторінці brendari. “Наш музичний реліз з фрешменом з Вічевого майдану. Сьогодні багато реперів об‘єднались і випускають свої релізи в життя, сьогодні […]


На продуктовий склад в Прагу потрібні робітники! - Оголошення - UB.UA\nДодано: 22 січня 2019 в 10:17\nЧоловіки і жінки до 45 років на чеських візах. Суть роботи – робота зі сканером, сортування, збір товару за накладними (приходить на планшет або накладна на російській, чеську знати необов'язково)\nОплата – від 100 крон на годину + ставка підвищується хорошим працівникам з 2-го місяця! Аванси щотижня. Холодний склад (+3 +5 градусів) – 110 крон (йдуть чоловіки за бажанням).\nКарщик VZV ретрак – 120 кр/год.\nГрафік по 12 годин, 6 днів (хорошим працівникам можливі переробки за домовленістю з бригадиром).\nЖитло – хостели або квартира по 3-4 людей в кімнаті; в середньому 4500-5000 крон в місяць з зарплати (зараз є житло біля роботи).