Ярослав Грицак, «26 процент» (Част. 1) – The UkrainiansЯрослав Грицак, «26 процент» (Част. 1) – The Ukrainians\nЩоразу, коли дивишся на карту України, не можеш позбутися враження, що з нею, Україною, щось не так. Країна, яка за територією більша від Франції, а за населенням дорівнює Іспанії, за рівнем життя поступається Тринідаду й Тобаго.\nРозмір країни, зрозуміло, не має вирішального значення, коли говоримо про суспільне багатство. Інакше мініатюрні Люксембург і Сінгапур не займали б найвищі місця у світових рейтингах розвитку. Але окрім розміру, Україна має ще інші добрі передумови для розвитку. Вона вигідно розташована і лежить на перетині важливих міжнародних комунікацій. Її природа багата й різноманітна, а клімат дає змогу продукувати і зерно, і вино. Недаремно сусіди і мандрівники віддавна описували її як біблійну «землю, що тече молоком та медом».\nДо старих переваг додаються нові: впродовж останнього століття Україна стала індустріалізованою, а рівень освіти її населення стрімко злетів угору. А головне – українці, як у минулому, так і тепер, хазяйновиті та працьовиті. Вони вміють виживати практично за всіх умов. Це той капітал, за рахунок якого може збагатитися будь-яка країна. Тільки не Україна.\nХоч би яким довгим чи коротким був перелік українських ресурсів, він приводить до одного й того самого висновку: за багатьма ознаками Україна мала б бути багатою країною, а українці – багатими людьми.\nТак думали експерти Deutsche Bank. У 1990 р., на підставі оцінки багатства мінеральних ресурсів, обсягу аграрного виробництва, рівня індустріалізації країни та освіченості населення тощо, вони спрогнозували, що з усіх тодішніх радянських республік найкращі шанси на заможне життя має саме Україна. Цей прогноз був розмножений тисячними накладами у листівках перед українським референдумом 1 грудня 1991 р. Обіцянка нормального життя, не гіршого, аніж у Німеччині чи Франції, була однією з основних причин, чому абсолютна більшість (90%) мешканців України проголосували тоді за українську незалежність.\nУкраїнська мрія 1991 р. не здійснилася. Українці за рівнем життя не те що не наблизилися до німців чи французів, але програють порівняння майже зі всіма колишніми радянськими республіками, за винятком хіба що Молдови.\nЩось дуже вже пішло не так в Україні після 1991 р. Вона й далі лишається багатою країною. Тільки живуть у ній переважно бідні люди. Кількість тих українців, які живуть у достатку, доволі обмежена. Часом навіть виникає враження, що ми майже всіх їх знаємо поіменно. У кожному разі їх надто мало як на країну з 45-мільйонним населенням.\nПарадокс «багатої країни бідних людей» потребує пояснення. Таких пояснень може бути кілька. Розгляньмо не всі, а тільки основні, котрі вже так чи інакше зазвучали в дискусіях в Україні і про Україну.\nПерше пояснення зводиться до того, що режими, які мали контроль над місцевими ресурсами, по-грабіжницькому експлуатували їх. Тому в 1991 р. Україна залишилася майже ні з чим. Хто тепер пам’ятає, що Борислав та сусідні галицькі села на межі ХІХ – ХХ ст. був третім найбільшим (після американських родовищ та російського Баку) центром видобутку нафти у світі? Однак у Бориславі не видно слідів багатства. Більшість нафтовидобувних компаній були іноземні. Тому їхні прибутки текли не до сусіднього Дрогобича чи навіть Львова, а в основному до Відня та Парижа. У Відні ще можна побачити розкішні будинки, зведені на прибутки від галицької нафти (в одному з них я жив під час відвідин австрійської столиці).\nТак само наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. Катеринославщина була одним із найбільших і найдинамічніших промислових центрів Російської імперії. Тут видобували й виплавляли метал. Та варто було від’їхати декілька кілометрів від Катеринослава, і в господарствах місцевих селян не можна було знайти й грама заліза. Навіть завіси на дверях і воротах були дерев’яні!\nУ радянські повоєнні часи Дашава в Західній Україні була одним із найбільших родовищ газу. Збудованими в 1950–1970 рр. трубопроводами дашавський газ через Київ і Брянськ надходив однією віткою до Росії, а другою – до Білорусі та балтійських республік. Нині, коли Україна так багато переплачує за російський газ, це родовище дуже придалося б Україні. Однак на момент проголошення нашої незалежності дашавський газ, як і бориславська нафта, був уже вичерпаний.\nАргумент про вичерпаність природних ресурсів звучить досить переконливо. Проте економічні історики знають, що багатство природних ресурсів може бути не тільки благословенням, а й прокляттям, бо, по-перше, приваблює завойовників – жадібних та часто бідніших близьких чи далеких сусідів. Розплачуватися ж доводиться місцевому населенню, нерідко своєю волею, а то й своїм життям.\nДо прикладу: напередодні Першої світової війни українські губернії Російської імперії зібрали близько мільйона пудів хліба. Ця цифра діяла магічно на всі сторони, що воювали, – від австрійського та німецького імперських урядів до російських більшовиків. Володіння Україною, «житницею Європи», було однією із запорук перемог на фронті: голодній армії тяжко воювати. Але без зерна не можна було втримати надійного тилу. Варто нагадати, що лютнева революція 1917 р. у Петрограді, як і революція 1918 р. в Берліні, почалася з хлібних бунтів. Ленін не раз наголошував, наскільки важливим є постачання вугілля з Донбасу та українського хліба для виживання більшовицької влади в Росії. В уяві ж Гітлера Україна мала займати в його майбутній «вічній імперії» таке саме місце, як Індія в імперії Британській, тобто бути головним діамантом в імперській короні. За кілька годин до початку війни з СРСР Гітлер писав до Муссоліні: «Що стосується війни на Сході, дуче, то, звичайно, вона буде сувора. Але ні на мить я не сумніваюся в успіху. Передовсім я сподіваюся, що ми зможемо надовго забезпечити собі спільну базу продовольства на Україні. Вона постачатиме ресурси, які нам будуть потрібні».\nТому коли ми кажемо, що Україна й українці між 1914 та 1945 рр. зазнали величезних людських утрат, то маємо розуміти, що певною мірою вони були платою за багаті природні ресурси.\nПо-друге, нафта, газ, вугілля, золото, діаманти дають швидкі й стабільні прибутки. Це часто отруює суспільні відносини, провокує появу мафіозноподібних структур, які перебирають контроль над видобутком. Досить згадати «золоту лихоманку» в Каліфорнії чи видобуток діамантів в Африці. Зрештою українцям не треба далеко ходити – вони мають Донбас. Однак хто думає, що Донбас є унікальним, нехай прочитає Франкові оповідання про галицький Борислав, там побачить багато подібного.\nПо-третє, природне багатство не сприяє інтенсивному господарюванню. Для чого докладати додаткових зусиль, коли великого врожаю чи високого видобутку нафти або вугілля можна досягти простим, часом навіть примітивним способом? Україна славилася своїм чорноземом. Та на межі ХІХ – ХХ ст. набагато бідніші землі Моравії (теперішня Чехія) завдяки новій агротехніці й застосуванню мінеральних добрив давали врожай у 3–4 рази вищий, аніж українські чорноземи! Історики українського господарства твердять, що впродовж декількох століть спосіб обробітку землі на місцевих чорноземах істотно не змінювався.\nНебезпеку «ресурсної економіки» добре видно на прикладі СРСР, де в останні десятиліття його існування акцент робився не на розвиткові інноваційних технологій, а на експорті нафти й газу – з усіма відповідними наслідками. Проблемою важкої промисловості сучасної України є не тільки залежність від постачання дорогого російського газу, а й її величезна енергоємність. Більшість вітчизняних підприємств були побудовані за радянських часів, коли газ і нафта були дешеві. Тепер же, коли Україні доводиться платити за газ, і то недешево, частина цих грошей буквально йде на вітер: через стару й недосконалу технологію багато газу витрачається на «обігрівання всесвіту», а не на безпосереднє виробництво кінцевого продукту.\nОбмеженість природних ресурсів може стати перевагою, бо спонукає до інтенсифікації виробництва. Переконує в цьому приклад Ізраїлю, Швейцарії, Японії, скандинавських та низки інших країн: їхнє багатство базується не на скупих природних ресурсах, а на модерних технологіях.\nФахівці говорять про так звану ресурсну пастку, коли найбіднішими є власне ті країни, які мають найбагатші природні ресурси. Контролюючи багаті ресурси, можна побудувати навіть великі імперії, як-от Іспанську чи Російську. Однак розмір територій і природного багатства не рятував їх. Це засвідчили, серед іншого, їхні поразки від країн бідніших у цьому сенсі, але передовіших технологічно, скажімо, Росії від Японії в російсько-японській війні 1904–1905 рр. Пояснюючи український парадокс «багатої країни бідних людей», тезу про вичерпаність ресурсів можемо спокійно відкласти. Звісно, природне багатство у певних країнах – як у сусідній Росії чи далекій Саудівській Аравії – може вести до суспільного збагачення. Та невідомо, наскільки довговічного: газове і нафтове щастя дуже мінливе. До того ж за таке щастя, буває, треба розплачуватися політичним режимом, де влада сконцентрована в руках дуже вузького кола еліти, що монопольно контролює прибутки. Навіть якщо ця еліта задля власної безпеки дозволяє краплям власного жиру стікати вниз – тобто ділиться частиною цих прибутків із ширшими верствами населення, – вона неохоче інвестує в модернізацію суспільства. Передусім це стосується високотехнологічних галузей виробництва, де потрібний високий рівень креативності. Як жартував Г’ю Лорі, він радо «бойкотував би російські товари, якби міг пригадати хоч одну річ, яку вони зробили, окрім депресії для всього світу».\nВарто ще раз повторити: більшість країн із високим рівнем життя та передовими технологіями досить обмежені у своїх природних ресурсах. Україна не є ані казково багатою, ані фатально бідною. Вона стоїть десь посередині. У кожному разі, її бідність не пов’язана напряму з природними ресурсами. Тому пояснення невдач треба шукати в чомусь іншому.\nІншим можливим поясненням бідності України є те, що впродовж декількох століть вона не мала своєї держави. Держава завжди пов’язана з силою і насильством. Той, хто має силу, здобуває багатство. Захід тому є таким багатим, що від кінця XV ст. зміг заволодіти всім світом. Багатство західних країн побудоване на нещадній експлуатації колоній. Переваги мали старі імперії, як от Великобританська, котрі «першими сіли за стіл». Кожен, хто приходив пізніше, як от Німеччина чи Росія, мусів задовільнятися тим, що залишалося від банкету старих імперій. Країнам же, які прийшли до того столу найпізніше – ті, що самі визволилися з-під колоніального гніту або ж отримали незалежність внаслідок розпаду імперій, як от Україна – взагалі лишилися одні костомахи. Тому за означенням вони не можуть бути багатими.\nЦей аргумент має свою певну логіку. Майже напевно доля Східної Європи склалася б інакше, якби у XIVXV ст. тут не було зруйнований Київ. До того часу Київ був одним з найбільших міст світу. Після зруйнування він перетворився у мале провінційне місто. Свого колишнього розміру він досяг щойно у середині XIX ст., а столицею знову міг стати лише у XX ст. Цього не було у випадку Лондона чи Парижа: вони хоч і мали свої трагічні моменти, ніколи не переставали бути ані великими, ані столицями. Долю Києва можна порівняти хіба що з Римом. «Вічне місто», котре у часи Римської імперії нараховувало 1 млн. населення, після завоювання і зруйнування у 410 р., змогло відновити свій статус столиці у 1871 р., а в наступні десятиліття знову стало мільйонним містом.\nГеополітика, як і природа, не терпить пустоти. Як тільки на певному просторі зникає велика держава, символом величності якої є головне місто, центр влади, – сюди вливаються звідусіль чужі сили, які будують своє багатство на експлуатації місцевих природніх і людських ресурсів. Історії Рима і Києва, Італії й України служать цьому переконливими прикладами. Відповідно, Італія (за винятком її Півночі) довго залишалася бідною країною, а Україна є такою досі.\nОднак ролі загарбництва не варто перебільшувати. Якщо подивитися на список найбагатших країн (див. таблицю нижче), то побачимо у них багато країн – як от Сінгапур, Південна Корея, Фінляндія, Швейцарія, – історії котрих ніколи не були пов’язані з завоюваннями. Серед них є країни, які, як й Україна, здобули незалежніть аж у XX ст. (як от Ірландія). Старі імперії – Великобританія та Франція – посідають не надто високі місця. Особливо показовою є відсутність\nНайбагатші країни світу (з більше аніж $30 тис. ВВП на душу населення, за даними Міжнародного валютного фонду, 2013)\nу цьому списку найстаріших й одних з найбільш загарбницьких імперій – Іспанії й Португалії: вони розгубили своє багатство впродовж декількох століть. Ба більше: можна сказати, що деякі колишні колонії стали багатими завдяки приналежності до багатої імперії – як от Австралія, Канада чи Нова Зеландія у випадку Великобританської імперії, – але не можемо привести такого прикладу серед колишніх іспанських чи португальських колоній. Так чи інакше, груба сила рідко коли конвертується у багатство, а тим більше – у довготривале багатство.\nДруге пояснення стосується національного питання. Порівняння «щасливчиків» і «невдах» серед колишніх комуністичних країн показує, що найчастіше до перших належать країни з однорідно-етнічним населенням: Польща, Чехія, Словаччина, Угорщина. Навряд чи нинішня пост-комуністична Польща була б такою економічно успішною, якби вона залишалася в кордонах, що їх мала до 1939 р. – тобто з численними українською, білоруською і литовською меншинами на Сході, німецькою – на Заході та євреями повсюди.\nУкраїна в кордонах 1991 р. нагадує міжвоєнну Польщу. Тому вважають, щоб Україні стати успішною, вона має стати одноріднішою. Їй треба позбутися найбільш проблематичних територій – Криму на Півдні, Донбасу на Сході або, навпаки, Галичини на Заході. Якщо ж цього не вдасться зробити, то населення цих територій треба асимілювати. Відповідно до цієї логіки, Україна буде успішною лише тоді, коли стане етнічно однорідною.\nАле твердження про залежність успіху від однорідності є радше гіпотезою, аніж тезою. До того ж гіпотезою, яка справджується на дуже обмеженій кількості країн. Більшість із них за волею долі є сусідами України: Польща, Чехія, Словаччина, зрештою, Угорщина, якби вона була успішнішою. Українці, дивлячись на сусідів, помилково сприйняли цей виняток за норму.\nСтатистика показує, однак, що етнічно однорідною пересічно є лише кожна десята країна. Україна потрапляє у міцну середину (кожна п’ята країна), де титульна нація становить 75–89% населення.\nЗагальновідомо, що багато з-поміж економічно розвинутих країн мають високий рівень однорідності. Та маємо і протилежний приклад – заможних країн, котрі є етнічно неоднорідними (США, Великобританія, Швейцарія) або навіть поділеними (Бельгія, Іспанія, Італія). Ба більше: одним із молодих економічних тигрів є Індія, яка розділена не лише національно, мовно, релігійно, а навіть кастово.\nТому аргумент про брак етнічної однорідності навряд чи можна вважати переконливим. А надто основним, коли говоримо про причини українського не-успіху. Статистика і соціологія показують відносно високу не лише «об’єктивну» (за даними перепису), а й «суб’єктивну» (декларативне бажання місцевого населення ототожнювати себе з цією країною та її інтересами) однорідність українського суспільства. У 2005–2009 рр. три чверті населення України вважають себе патріотами України, дві треті готові воювати за неї, більш як половина відчували гордість за те, що є українцями.\nВід початку 1990-х рр. мешканців України періодично перепитують, як би вони голосували, коли б повторити референдум 1 грудня 1991 р. Результати коливаються, але в межах стійкої норми: переважна більшість проголосувала б за українську незалежність (див. графік 2). Нація, як писав класик, є щоденним референдумом. Якщо застосувати цю тезу до України, то очевидно, що впродовж останніх двадцяти років українці послідовно показують і доводять своє існування як нації, яка хоче жити власним життям.\nДинаміка середньорічної чисельності прихильників незалежності України в 1991–2010 рр. та на початку 2011 р. (у відсотках населення від 18 років)\nТакого очевидного бажання більшості не було ще під час березневого референдуму 1991 р., коли за незалежність України голосували переважно галичани. Прагнення жити власним незалежним життям народилося зовсім недавно, якщо підходити з історичними мірками, – від грудня 1991 р., але воно залишається незмінним, незважаючи на всі політичні й економічні кризи, які спіткали Україну від того часу.\nУкраїна має проблеми зі своєю ідентичністю. Проте ці проблеми не загрожують її буттю як незалежної держави. Вони є хворобою, але хворобою не смертельною. Щоб краще зрозуміти це, варто ще раз звернутися до польської паралелі. За 20 років своєї незалежності (1919–1939) міжвоєнна Польща пережила вбивство одного президента (1919) та один державний (1926) переворот. На її східних окраїнах розвивався потужний український націоналістичний рух, що ставив собі за мету розвал Польщі та здобуття української незалежності й час від часу влаштовував замахи на польських можновладців. На відміну од міжвоєнної Польщі, в часі двадцяти років української незалежності живі всі чотири українські президенти, включно з останнім, скиненим. Що більше: усі вони прийшли до влади в результаті відносно вільних і відносно демократичних виборів (відносно, якщо міряти східноєвропейськими, а не західноєвропейськими мірками). До останнього часу – до перемоги Євромайдану – на російськомовних Сході та Півдні не появився російськомовний відповідник, який би своєю силою та популярністю нагадував Організацію українських націоналістів та Бандеру з україномовних «кресів» міжвоєнної Польщі. Навпаки, найближчі кандидати на такого «російського Бандеру», лідери виборчих симпатій російськомовних мешканців України – Кучма та Янукович – ішли не «від Києва», а «до Києва».\nУкраїна колеться, але не розколюється. Попри свою мовну і релігійну різноманітність та сильний регіоналізм політично вона являє собою відносно стабільну спільноту. Такого парадоксального висновку дослідники дійшли ще на початку 1990-х рр. Подальші події, включно з політичною кризою 1994 р. та революціями 2004 р., не давали серйозних підстав для перегляду цього висновку.\nРеволюція 2013–2014 рр. показує, що Україна починає колотися лише тоді, коли цього починає планомірно, систематично і агресивно домагатися Росія. Саме звідти найчастіше чуємо останні двадцять кілька років, що Україна приречена на розкол. І що взагалі, українці і росіяни – це одна нація. Отже, за логікою «кожній нації – держава», мають бути одною державою. Однак, як видно, Україна вистоїть і це випробування. Принаймні, опитування останніх місяців чітко показують, що більшість мешканців країни, включно з південними і східними областями, хочуть жити самостійним життям.\nУ кожному разі Україна виконує мінімально доконечні політичні умови для відносно стабільного розвитку. Тому коріння українських проблем треба шукати деінде, а не в етнічному складі чи національній ідентичності її мешканців.\nУкраїнські проблеми закорінені в минулому. Це той чинник, якого не брали до уваги експерти Deutsche Bank. Його важко враховувати, а тим більше підраховувати, бо він невидимий, як повітря. Та він важливий для життєдіяльності. Як і кожне суспільне явище, його складно означити, однак можна описати.\nОдин із найбільш відомих прикладів наведено у книжці американського політолога Роберта Патнама «Творення демократії: Традиції громадської активності в сучасній Італії». Автор вивчав хід і вплив італійських реформ регіонального самоврядування. Початковою точкою було рішення італійського уряду в 1970 р. віддати частину своїх повноважень п’ятнадцятьом новоствореним регіонам. Усі регіональні уряди були скроєні за подібним лекалом і всім були надані однакові стартові умови, включно з бюджетуванням.\nМинуло двадцять років і виявилося, що на Півночі Італії впровадження самоврядування увінчалося успіхом, тоді як на Півдні воно зазнало фіаско. Патнама зацікавило, що стоїть за успіхом чи, відповідно, невдачею? Чому в Північній Італії місцеві регіональні уряди і зовнішнім виглядом, і поведінкою службовців схожі на модерні офіси, де ефективно і вчасно ухвалюють рішення, де діє чіткий графік праці та прийому відвідувачів? І чому в Південній Італії, навпаки, проблемно навіть знайти потрібний офіс, а якщо знайдеш, то швидше за все побачиш там пустий стіл, оскільки місцеві чиновники зазвичай не сидять на роботі. До того ж вони здебільшого не відповідають на телефонні дзвінки та листи, а коли їм погрожують звільненням, знаходять захист у впливового родича чи друга дитинства.\nЯк й експерти Deutsche Bank у випадку СРСР, Патнам пробував шукати відповіді на ці питання у «твердих даних» – у тому, що можна порахувати і порівняти. Ці дані, однак, не давали пояснення. Тому він дійшов висновку, що важливими є не ті відмінності, які витворилися тепер, а ті, що мають історичне коріння, тобто відмінність в історичних траєкторіях Півночі і Півдня Італії.\nСередньовічне минуле Північної Італії позначене боротьбою між Папою та імператором за так зване право інвеститури – право призначати місцевих єпископів. А де б’ються двоє, користає третій. Цим третім були вільні міста-республіки, церковні братства, автономні університети й цехи – всі ті інституції та структури, які ми тепер вважаємо історичним прообразом громадянського суспільства. Співпраця між членами цих інституцій була умовою їхнього виживання – як мінімум та спільної вигоди – як максимум.\nПівденна Італія натомість рухалася іншою історичною траєкторією. Вона мала давню традицію монопольної влади, котра мінялася залежно від зміни загарбників – Візантії, арабів, норманів чи пізніше Іспанії та Австрії. Відсутність другої сили унеможливлювала шанси на появу третьої. Тому коли північні італійці виросли на громадян, південні аж до об’єднання Італії у 1861р. залишалися переважно підданими.\nНа думку Патнама, минуле є тим чинником «х», який великою мірою визначає успіх чи невдачу реформ. І проявляється він через соціальний капітал – норми поведінки, котрі вироблялися в минулому впродовж тривалого часу. Для майбутнього суспільства цей соціальний капітал навіть важливіший за реальний (грошовий) капітал. У його основі лежить наявність чи відсутність анонімної довіри, тобто довіри до інституцій, а не тільки до родичів чи друзів.\nЦе саме те, що характеризує Північну Італію, і ця характеристика склалася історично. Натомість у Південній Італії така довіра майже завжди особиста, як, скажімо, у великих родинах чи кланах (не забуваймо, що мафія виникла у Південній Італії, і її голова називається «хрещеним батьком»).\nЦей висновок провокує до того, щоб застосувати його до України, яка подібно до Італії теж дуже поділена регіонально. До того ж, східнохристиянський світ («русский мир») у своїй багатокультурній спадщині має ту саму візантійсько-норманську суміш, що й Південна Італія, а відмінність між громадянами і підданими відносно добре описує відмінність між українцями по обидві сторони австро-російського кордону на межі ХІХ та ХХ ст.\nНа початку 2000 рр. за методом Патнама було проведено порівняльне дослідження Вроцлава і Львова. Воно показало, що всередині України відмінність між Львовом і Донецьком могла видаватися дуже великою. Проте вона меркнула, щойно перетинався польсько-український кордон на Захід: за своїм соціальним капіталом Львів мав далеко більше спільного з Донецьком, аніж із Вроцлавом. Як у Львові, так і в Донецьку населення виявляло низьку довіру до засобів масової інформації, політиків та державних чиновників.\nУ свій спосіб це підтвердило у 2007 – 2009 рр. дослідження корупції в Україні (див. Графік 3): одні з найвищих показників корупції з використанням особистих зв’язків мали Донецька та Львівська області, хоча, на думку експертів, Львівська область мала б бути ближчою до зразка Північної, а не Південної Італії.\nІндекс зіткнення з корупцією. Добровільні хабарі\nПорівняльне дослідження показує чітку залежність: корупція пов’язана з бідністю. І то в обернено пропорційний спосіб: що вища корупція, то бідніше суспільство (див. графік 4). Корупція пов’язана з соціальним капіталом (силою чи слабкістю кланово-родинних зв’язків), тобто має історичне коріння. Тому шукаючи відповіді на питання про нашу бідність, варто більше уваги звернути на наше минуле.\nКорупція та індекс гуманітарного розвитку\nДжон М. Кейнз, один із найбільших економістів сучасності, твердив, що «вивчення історії є доконечною попередньою умовою для визволення розуму». Українські історики вже більш як сто років змагаються з українським минулим. Нагадаю, що перший том «Історії України-Руси» Михайла Грушевського починався цитатою зі Святого Письма: «Пізнайте істину, і вона визволить вас» (Ін. 8:32). Та хоч би скільки українські історики пізнавали історію, вона їх не визволяла. Причина не була у їхній слабкості чи невмінні критично подивитися на своє минуле. Просто в умовах, коли існування українців як окремої нації заперечували, а про них, за словами Нормана Дейвіса, писали як про поляків чи росіян, коли вони робили щось добре, а як про власне українців – лише тоді, коли вони робили щось зле, вітчизняні історики змушені були вирвати українську історію з тіні російської чи польської й надати їй самостійної вартості.\nНазагал їм це вдалося. В українській історичній науці варто виокремити досягнення академічної школи так званих реалітетників, котрі після війни на еміграції зайнялися «передумуванням України» – пробували тверезо і критично підійти до минулого. В їхньому доробку найважливішими, як на мене, є три тези.\nПерша: основна відмінність між Україною і Росією полягає не стільки в мові чи етнографії, скільки в різних політичних традиціях, зокрема у відмінному типові стосунків між державою і суспільством.\nДруга: незалежна Україна постане не з національно-визвольної революції (як на це сподівався на еміграції Бандера і його прихильники), а з еволюції СРСР та Радянської України, з усіма відповідними позитивними й негативними наслідками.\nТретя: «реалітетники» активно пропагували нову модель української нації – нації, котра постане не на основі однієї мови чи культури, а зі спільної політичної волі більшості мешканців України жити незалежним життям. Умовно кажучи, ця модель була ближча до американського зразка, ніж, скажімо, зразка польського, тобто полі-, а не моноетнічна.\nЦі три тези були сформовані тоді, коли здобуття української незалежної держави здавалося утопією. Однак вони спрацювали, коли Україна стала незалежною. Тепер же, коли вона існує й укоренилася на карті світу та у свідомості більшості населення, питання не в тому, як здобути і втримати українську національну державу, а в тому, як зробити її нормальною.\nОтже, маємо нове питання. Та відповіді історики (і не тільки) шукають у старих координатах. Ці старі координати визначаються так званою національною парадигмою, тобто таким способом писання й думання, коли в центр усього ставиться нація й національні ідентичності. Це є той спосіб думання, який виник і став нормою в ХІХ ст. спочатку в західній європейській історичній науці, а згодом поширився і в Східну Європу. В українському випадку національну парадигму найпослідовніше і найуспішніше застосовував Михайло Грушевський (тому її нерідко називають «схемою Грушевського»). Нею керуються не лише більшість українських істориків, а й наші національні демократи, включно з Віктором Ющенком за його президентства. Відповідно до цього способу думання, оскільки все у сучасному світі крутиться навколо нації, щоб стати сучасними / нормальними, треба збудувати чи добудувати націю. Крах Ющенка був спричинений не тільки його особистісними якостями. Ведмежу послугу йому зробила власне ця національна парадигма.\nВ Україні нація вже збудована. Щоправда, не за тим зразком, який вимріяли собі національні демократи чи мешканці Галичини, тобто не за «польською моделлю». Та добудовувати українську націю тепер – це така сама трата енергії, як обігрівання космосу у випадку українських промислових гігантів. Подібно до цих гігантів українську націю треба не добудовувати, а модернізувати. А це потребує радикального виходу за межі національної парадигми.\nУкраїнську націю треба не добудовувати, а модернізувати\nМарк Блок уважав, що єдиною справжньою історією є глобальна (світова) історія. Тобто якщо передумувати Україну далі, то її варто порівнювати не лише з ближчими чи дальшими сусідами, як це робили досі українські історики ( тобто писати за формулою «Україна між Сходом і Заходом»), а й з усіма країнами, які мали подібні проблеми після розпаду імперії чи падіння авторитарних режимів, скажімо, з Індією, Іспанією чи Південно-Африканською Республікою.\nГлобальна історія є порівняно молодою цариною історичної науки. Проте в ній уже витворилися певні традиції й певні дискусії. Серед цих останніх найбільш дотичною до нашої теми є «велика дебата» (Great Debate). Вона точиться навколо питання, яке найбільше нас цікавить: чому одні нації бідні, а інші багаті? Чи є в цьому розподілі на бідних і багатих якісь закономірності? І якщо так, то чи усвідомлення цих закономірностей може допомогти подолати відсталість і бідність окремих країн – таких, як Україна?\nЗастосування масштабу глобальної історії приводить до першого, хоча й не зовсім очевидного висновку: в минулому бідність була нормою, а не винятком. Це норма суспільств, де природа панує над людиною, а не людина над природою. Відповідно людська екзистенція в таких суспільствах залежала від примх природи. Вродив добрий урожай – був спокійний і ситий рік. Неврожай через спеку, дощі, сарану тощо прирікав на напівголодне існування. Смерть була банальним явищем. Окрім регулярних природних катастроф, епідемій і воєн, люди вмирали від хвороб, які тепер лікуються відносно легко.\nВ минулому бідність була нормою, а не винятком\nУмовно такі суспільства називають традиційними. Умовність полягає передусім у тому, що у принципі кожне суспільство має свої традиції, без них воно просто не може існувати. Тому коли говоримо «традиційне суспільство», то маємо на увазі не сам факт наявності в ньому традицій, а спосіб, у який ці традиції передаються від старшого до молодшого покоління. Цей спосіб усний і особистий. Скажімо, щоб навчитися орати, у традиційному суспільстві не треба закінчувати школи, молода людина навчалася цього в батька чи (якщо батька нема) в старшого родича, працюючи з ним разом у полі.\nТісний особистісний (неінституційний) характер стосунків підсилювався сімейною солідарністю: ти можеш не любити свого родича, але в разі біди конче мусиш прийти йому на допомогу. Сім’я забезпечувала простір виживання, і чим більша сім’я, тим більше шансів вижити. Крім кровних родичів, сімейні узи поширювалися й на некровних, скажімо, хрещених батьків новонародженої дитини (кумів), на допомогу котрих можна було розраховувати у скрутну годину. Самі сім’ї створювалися не з любові, а з розрахунку; кому з ким жити найчастіше вибирали не молодята, а батьки; одружувалися усі, окрім осіб з важкими фізичними вадами; холостяцтво та розлучення не толерувалося.\nТрадиційне суспільство є глибоко віруючим. Усе життя, його уклад, поняття добра, справедливості тощо відповідає уявленню його мешканців про світ потойбічний. У ньому панує культ тяжкої фізичної праці, що підносилася майже до статусу богоугодної: того, хто не працював фізично, вважали поганим вірянином. Цими неробами є «пани», котрі стоять на стороні диявола. «Панами» не конче були поміщики. Ними могли бути чиновник, сільський учитель чи студент, бо інтелектуальну працю в багатьох традиційних суспільствах не мають за працю взагалі. Від панського зла і зіпсованості добрих християн захищає монарх, який є намісником Бога на землі.\nЗвідси – культ «доброго імператора» чи «доброго царя». Політичною обгорткою традиційного суспільства були «старі режими» – монархії й імперії.\nЦі суспільні норми вважалися непорушними. Тих, хто їх порушував, жорстоко карали. Традиційні суспільства були закритими й характеризувалися високим рівнем ксенофобії, що цілком зрозуміло: кожен чужинець ніс потенційну загрозу для внутрішньої солідарності.\nТак само ці суспільства не толерували змін і навіть боялися їх. Зміни загрожували традиційному укладу життя, що як-не-як завдяки родинній солідарності уможливлював виживання. Тому традиційне суспільство задивлене у минуле. Воно має сильний міт «старих добрих часів» чи «золотого віку»: в минулому нібито все було краще. Відповідно певну зміну лише тоді толерувалося чи приймалося, коли вона ототожнювалася з поверненням до минулого.\nПротилежним до традиційного суспільства є суспільство модерне. Кожна його риса є ніби зворотним відображенням чи запереченням традиційних рис: якщо традиційне суспільство є малописьменним і релігійним, то модерне – світським (секулярним) й освіченим; тяжка фізична праця в ньому поступово замінюється механізованою і/або інтелектуальною; на місце монархій приходять республіки, на місце імперій – національні держави; великі сім’ї витісняються сім’ями малими, що будуються переважно на любові; збільшується кількість людей, які відкладають шлюби на пізніший час, розлучаються, а то й зовсім не одружуються і т.д., і т.п.\nНайкраще суть цих змін можна описати на прикладі еволюції самих термінів «модерний» і «модерність». Вони походять від латинського «modo» (недавно). Слово появилося не в класичній, а в так званій вульгарній латині, досить пізно, у VI ст.н.е., тобто вже після того, як перестав існувати античний Рим. Час походження важливий у сенсі змісту: слово «модерний» вживалося як протиставлення до старих, античних часів і мало негативне значення. Подібно до того, як вульгарна латина була низькоякісною версією класичної латини – мови Цицерона, Верґілія, Горація й Овідія, – так і «модерний» використовувалося на позначення всього, що мало гіршу якість порівняно з тим, як було «за добрих старих часів». «Модерна людина» тоді означало приблизно те саме, що тепер «новые русские» чи «нові українці».\nЦе значення слова «модерний» збереглося протягом наступного тисячоліття. Перелом намітився в XVII–XVIII ст., під час дискусії між письменниками «античниками» і «модерністами», що велася у Британії та Франції. Перші твердили, що вершинні досягнення людського духу належать грецькій і латинській цивілізації. Другі насмілювалися не погоджуватися. Можливо, казали вони, Гомер, Платон чи Верґілій і далі є неперевершеними в галузі красного письменства, але Коперник, Кеплер, Ґалілей, Декарт і Ньютон своїми науковими відкриттями залишили далеко позаду Арістотеля, Архімеда та Птолемея.\nНаукові відкриття від часів Ньютона посипалися лавиною (див. графік 5).\nЇх можна описати формулою «все більше, і більше, і більше – і все швидше, і швидше, і швидше». Це і є формула модерності, або, як кажуть, історичного поступу: модерність – доба швидких змін, і, що головне, ці зміни оцінюються позитивно.\nЦе і є формула модерності, або, як кажуть, історичного поступу: модерність – доба швидких змін, і, що головне, ці зміни оцінюються позитивно\nУ такій оцінці є багато слушного. Модерні відкриття та технології поступово унезалежнили людське життя від примх природи. Ніщо не говорить про це так виразно і переконливо, як зростання середньостатистичного показника тривалості життя. Якщо від часів Христа до часів Наполеона він становив 25 років, то за століття (1800–1900) зріс до 40, а ще за століття (1900–2000) – до 60 років. У міру звільнення від сил природи і зниження смертності стрімко зростала чисельність населення. Ба більше: відповідно до формули модерності зростала швидкість цього зростання. Щоб подвоїтися, населенню всієї земної кулі потрібно було спочатку 200 років (1650–1850); пізніше – відповідно 100 (1850–1950) і 50 (1950–2000). Наступного подвоєння можна чекати вже тепер, між 2000–2025 рр., тобто за 25 років.\nМодерність несе в собі обіцянку змін на краще, зокрема подолання бідності. У модерні часи бідність перестає бути природним станом суспільства, а сприймається як стадія в його розвитку, котру можна подолати. Лозунг «Модернізуйся або гинь!» став ніби бойовим кличем «нових людей» – політиків й інтелектуалів, які, в обгортці різних «ізмів» (лібералізму, націоналізму, соціалізму та ін.), пропонують рецепти модернізації своїх країн та народів. На відміну від античної й середньовічної літератури, у творах сучасних авторів – від французьких просвітників до поляка Болеслава Пруса, росіянина Івана Тургенєва чи українця Івана Франка – ці «нові люди» є образами наскрізь позитивними, кимось на зразок новітнього перевтілення Геркулеса чи Прометея.\nМодерність несе в собі обіцянку змін на краще, зокрема подолання бідності\nМодерність, однак, має свій зворотний бік. Зокрема, чим далі ми йдемо від традиційного суспільства, тим більше втрачаємо те відчуття тепла і захищеності, що його давала велика родина. Життя модерної людини часто позначене відчуженням і холодним індивідуалізмом. Майже в кожній сучасній національній культурі є напрям чи угруповання авторів, які оплакують занепад традиційного суспільства, як-от «почвенники» в російській літературі. Та навіть вони по-справжньому не хотіли б повернутися назад у ті умови, де життя голодне, бідне і коротке. Як злостиво жартували про українських поетів, їхні біографії діляться на дві частини: у першій вони роблять усе, щоб вирватися з села, а в другій вони оплакують те, що втратили. У добу швидких змін треба затратити надто багато зусиль, щоб бодай залишатися на місці. А щоб повернутися назад – і поготів.\nМОДЕРНІЗАЦІЯ ЯК ВЕСТЕРНИЗАЦІЯ\nПерехід від традиційного до модерного суспільства вважають найбільшою подією у світовій історії. Цей перехід не був одномоментним. Модерність поширювалася подібно до вірусу під час епідемії: спочатку жодне суспільство не було модерним, потім такими стали одне чи кілька, а тепер бажанням стати модерними заражені всі чи майже всі. У цьому полягає власне логіка глибинних змін: те, що спочатку видається випадком чи винятком, із часом стає нормою.\nПандемічний характер модерності заважає визначити, де вперше з’явився її вірус. На цю роль претендують Північна Італія, Нідерланди, Франція чи Англія. Проте неважко побачити, що всі ці країни належать до одного цивілізаційного довкілля – західнохристиянського (католицького і протестантського) світу, який тоді, у момент початку епідемії, ототожнювався з Європою.\nУ цьому полягає власне логіка глибинних змін: те, що спочатку видається випадком чи винятком, із часом стає нормою\nІронія полягає в тому, що перед початком модернізації Європа була найменш імовірним кандидатом на роль модернізатора. За рівнем життя населення вона була бідним континентом. Символом багатства для тогочасних європейців була Азія, передусім Індія. Та дістатися їм туди було тяжко. І то не тільки через великі відстані. Водні шляхи там контролювали мусульманські країни, тож Індійський океан був таким собі внутрішнім ісламським морем. Християнська Європа була не лише бідна, а й слабка, і програвала у воєнному протистоянні з мусульманськими народами та кочовими племенами Сходу. Піднесення Заходу й поступове захоплення ним усього світу почалося допіру з відкриттям Америки – котру Колумб відкрив у 1492 р. випадково, щукаючи альтернативного і, як він думав, коротшого шляху до Індії.\nЯкщо говорити про те, котра з країн була найбільш імовірним кандидатом стати батьківщиною модерності, то на цю роль претендував тодішній Китай. Життя у «піднебесній імперії» було відносно спокійним і досить ситим. Китайських чиновників обирали на підставі знань і вмінь, а не зв’язків: щоб стати чиновником, треба було скласти відповідний екзамен. Цей принцип меритократії в Європі почали застосовувати щойно в XIX ст. Френсіс Бекон основними символами модерного світу назвав компас, порох і друкарський верстат. Проте всі ці три винаходи існували в Китаї задовго до появи в Європі. Китайці споряджували в далекі мандри свій флот для вивчення чужих країв, так експедиції Мінґа у 1405–1433 рр. досягли навіть Аравійського і східного узбережжя Африки.\nОднак не китайці, а саме європейці відкрили Америку. Хоч Австралія і Нова Зеландія значно ближчі до Китаю, ніж до Англії, їхні теперішні мешканці говорять англійською, а не китайською мовою. Найсучасніші багатоповерхівки в Китаї будують не за зразком своїх пагод, а за зразком американських хмарочосів. Утім навряд чи ці хмарочоси коли-небудь постали б на берегах Гудзону, якби туди не приїхали переселенці з Англії. Знову ж таки, цим переселенцям не було б там де взятися, якби Колумб не відкрив Америки.\n1492 рік можна вважати початком модерності. Зрозуміло, вибір саме цього року умовний. Залежно від того, про які зміни чи які землі говоримо, часом відліку можна було б запропонувати промислову революцію XVIII ст., Французьку революцію 1789 р. чи навіть Першу світову війну 1914–1918 рр. Оскільки масові й швидкі зміни спостерігаються впродовж кількох століть, то правомірно сказати, що кожне покоління мало свою модерність. Тому вибір будь-якої з перелічених дат так чи інакше буде по-своєму сенсовим.\n1492 рік можна вважати початком модерності\nЩо стосується 1492 р., то цей вибір має свій глибокий символічний сенс. Він дає змогу звести разом три різні, але взаємопов’язані процеси: модернізацію, вестернізацію («піднесення Заходу») та глобалізацію. В результаті наукових відкриттів і технологічної революції материки й континенти, розділені до Колумба неперехідними океанами, пустелями й горами, стали контактувати тісніше між собою політично й економічно. І вся ця глобалізація відбувалася під знаком домінування західної цивілізації.\nЦе стало можливим завдяки тому, що модернізація конвертувалася у воєнну перевагу. Падіння Константинополя в 1453 р. було останньою перемогою мусульманських володарів над християнськими. Від вигнання арабів з Іспанії в тому ж таки 1492 р. та перемоги 1683 р. у Відні хвиля мілітарних перемог починає рухатися у зворотному напрямку. Відтоді й аж до середини XX ст. Захід упевнено осідлав цю хвилю, перетворивши більшість заморських країв у свої колонії чи змусивши відкритися для експорту своїх товарів та своїх впливів ті країни, котрі довго опиралися західному тискові, – Японію і Китай.\nМілітарний бік модернізації історики часто ігнорують. Вони воліють говорити й писати про будівництво залізниць, фабрик і заводів, відкриття шкіл та університетів, формування інтелігенції і модерних націй, виникнення парламентаризму, появу партій, упровадження виборчого права і т.д. – усього того, що становить хоч і драматичний, зате привабливий бік модернізації. І мало хто зосереджується на темному, мілітарному. Насправді ж, модернізація провадилася найчастіше з військових міркувань й охоплювала передусім воєнну промисловість. Для окремих історичних регіонів, де більшість населення залишалася поза впливом фабрик чи університетів, – як-от у Східній Європі, – дві світові війни й пов’язані з цими війнами революції та репресивні режими стали наймасовішим вторгненням модерності у місцевий традиційний світ українських сіл чи єврейських штетлів (містечок).\nМодернізація провадилася найчастіше з військових міркувань й охоплювала передусім воєнну промисловість\nЩобільше: вони привели до майже повного зруйнування їх. Обидві війни спалахнули не у відсталих Азії чи Африці, Північній чи Південній Америці, а у Європі – історичній батьківщині модерності.\nПісля двох світових воєн і майже 500 років свого домінування Європа втратила нарешті свій мілітарний запал. На зміну піднесення Заходу приходить, як вважають багато експертів, занепад. Його найпершим провісником став повоєнний розпад західних імперій та розвал колоніальної системи у 1960-ті рр. Як часто буває, початки занепаду збіглися з точкою найвищого піднесення. Порівняно з попередніми десятиліттями, шістдесяті – найзаможніше десятиліття в історії Заходу. Появилося перше покоління, котре не знало, що таке голод, війна чи економічна криза. Ще недавно предмети розкоші, як машини, телевізори, холодильники тощо, стали загальнодоступними для більшості.\nМодерність вступила у свою пізню, зрілу стадію. Деякі теоретики навіть вважають, що ці зміни є не так ознакою зрілого модерного суспільства, як початком цілком нового, постмодерного суспільства. Однією з його визначальних рис є поява нового типу індустрій – так званих сервісних індустрій, де основний продукт виробляється не фізичною і навіть не механізованою працею. Сучасними символами сервісної індустрії є комп’ютерні технології, google, соціальні мережі. Зрозуміло, що комп’ютерний світ є лише вершиною айсберга тих радикальних змін, які глибоко трансформували світ за останні два десятки років. Уже тепер кажуть, що перехід від модерного до постмодерного суспільства за своїми наслідками і масштабами можна порівняти з переходом від традиційного до модерного суспільства. Та оскільки ми живемо тільки на перших стадіях цього переходу, його неможливо поки що узагальнити чи передбачити наслідки.\nХвиля змін охопила не лише Захід, а й Радянський Союз. За своїми темпами розвитку радянська економіка в 1960-х рр. давала підстави думати, що СРСР дожене й навіть пережене Захід. Однак не так сталося, як гадалося: радянське економічне піднесення 1960-х не переросло у сталий розвиток. Навпаки, від 1970-х ситуація погіршувалася, аж поки на межі 1980-х – 1990-х СРСР не розвалився під тягарем власної неефективності.\nПадіння комунізму й кінець холодної війни дали надію, що минуле з його бідністю та війнами нарешті буде подолано. А, отже, у світі запанує нарешті стабільність і добробут. Певною мірою ці надії справджуються. Ми є свідками загального, хоч і проблематичного, руху всього світу від бідності до багатства. Як написано у звіті за 2010 р. Програми розвитку ООН (United Nations Development Programme), «назагал життя у країнах, що розвиваються, нині є більш подібним – принаймні коли йдеться про показники здоров’я й освіти – до життя в розвинутих країнах, аніж 40 чи навіть 20 років тому».\nУтім надії на загальний добробут справджують ся лише почасти. З одного боку, майже всі країни з часом починають жити краще. З іншого – розрив між бідними і багатими країнами не зникає, а поглиблюється. До країн із високими стандартами життя нині належить лише 15% країн, у яких проживає 25% усього населення світу. Більшість із них належать до західної цивілізації. Ці країни були багатшими вже в XIX ст. й залишилися такими у ХХ ст. (див. графік 6) Вони володіють чимось таким, що називається сталим розвитком, тобто відповідають тим очікуванням й обіцякам, що пов’язують з модернізацією.\nДо країн із високими стандартами життя нині належить лише 15% країн, у яких проживає 25% усього населення світу. … Вони володіють чимось таким, що називається сталим розвитком, тобто відповідають тим очікуванням й обіцянкам, що пов’язують з модернізацією\nСталий розвиток, очевидно, не означає безупинний розвиток. Захід теж пережив розруху, спричинену двома світовими війнами, зазнав декількох економічних криз до і після того. Однак після кожної\nОкремі країни, що рухаються за траєкторією сталого політичної чи економічної кризи він повертався на траєкторію благополуччя. У країнах сталого розвитку на один поганий рік припадає чотири добрі. Натомість у більшості країн ця пропорція становить 1:3 і нижче.\nІнакше кажучи, країни багатого клубу мають вбудований механізм, який після кожного збою системи дає можливість повернутися на рейки сталого зростання. Решта 85% країн із 75% населення світу цього механізму не мають. Вони можуть в окремі періоди демонструвати дуже високі темпи зростання, особливо на ранніх етапах модернізації. Проте вони не досягають сталого розвитку. Багато з них пробують вступити до «клубу заможних». Однак поки що мало кому це вдалося. Цей клуб є досить закритим. Якщо не брати до уваги нафтові країни, то в повоєнні роки ввійти в цей клуб вдалося лише п’ятьом: Гонконгу, Південній Кореї, Сінгапуру, Тайваню та Китаю (див. графік 7).\nЗа останні 20–25 років від часу падіння комунізму ми є свідками, як цей успіх намагаються повторити Естонія, Польща, Чехія, Словаччина. В останнє десятиліття цьому клубу кинули виклик країни БРІКу: Бразилії, Росії, Індії, Китаю (віднедавна до цього списку додають ще Південну Африку). Правдоподібно, у найближчі десятиліття Китай стане найбільшою економікою світу. Та кількісні показники не конче означають якісні зміни. Жодна з чотирьох країн БРІКу за рівнем життя населення і близько не стоїть до відповідних показників «клубу 25%». Навпаки, швидкі темпи зростання значною мірою пов’язані з їхніми дешевими ресурсами, зокрема з дешевою робочою силою. У кожному разі про сталий розвиток їх говорити ще надто рано.\nРозвиток п’яти країн – «азіатських тигрів» (дані ВВП на душу населення, $)\nДжерело: те саме, що й у графіку 6.\nМодернізація здійснила свою обіцянку змінити життя на краще. Але вона зробила це наполовину: на майже кожен позитивний аспект модернізації можна навести негативний. Життя стало безпечнішим, але появилися нові небезпеки і вони набувають глобального характеру. Нам обіцяли «кінець історії» з її кризами та війнами, а вона, ця історія, не закінчується. Модерні технології ще ніколи не сягали таких висот, однак модернізація в найближчі 20–25 років загрожує глобальною катастрофою через вичерпаність природних ресурсів.\nНедавно світ переступив ще один важливий поріг: на межі «нульових» 2000-х у структурі світового населення міське стало переважати над сільським. Цей показник вважається одним із найвірогідніших критеріїв завершення модернізації в масштабах цілого світу. Але ніщо, мабуть, не вказує так виразно на суперечливий характер модернізації, як факт: значна частина міського населення, особливо світових метрополій, живе у нетрях і злиднях.\nМи дійсно вступили у добу пост-модернізації – модернізації, яка продовжується і розвивається, але яка все більше свідома своїх суперечностей та обмеженостей. Ці суперечності й обмеженості вимагають розв’язання. Але кожна країна має розв’язувати відповідно до свого стану розвитку. Для одних це як вийти з проблем, які творить багатство з його культурою споживання, для інших – вийти з проблем, пов’язаних з бідністю.\nРозділ ІІІ. Пошуки сенсу серед нонсенсу\nІсторія завжди була й лишається набором розрізнених, часто хаотичних і майже завжди суперечливих процесів. Завдання істориків та фахівців суміжних дисциплін – знайти в цьому нонсенсі певні сенси.\nПошуки такого сенсу у випадку модернізації привели до двох класичних теорій. Першу найчіткіше сформулював Карл Маркс. Суть цієї теорії найкраще передає цитата з його «Капіталу» (1867): «Країна, промислово більш розвинута, показує менш розвинутій країні картину її власного майбутнього». Відповідно до цієї логіки тодішня промислова розвинута Великобританія показувала, яким буде в майбутньому не лише менш розвинута Німеччина, а й зовсім відсталі, як на ті часи, Росія чи Китай. Підставою цієї логіки була віра (чи, краще сказати, гіпотеза), що у світовій історії найважливішу роль відіграє економічний чинник. Розвиток модерної економіки рано чи пізно приведе до усунення всіх перешкод на її шляху та до утвердження заможного життя у масштабах цілого світу.\nЦя теорія має багато різних видозмін. Той факт, що одним із її основоположників був Маркс, не означає, що вона є виключно марксистською. Її дотримується також Міжнародний валютний фонд, і вона покладена в основу так званого Вашинґтонського консенсусу. Основним у ній є спосіб думання, відповідно до якого модерність уявляється як широка магістраль, по якій від пунтку «А» (традиційне суспільство) до пункту «Б» (модерне суспільство) рухаються всі без винятку країни та суспільства, – і всі вони рано чи пізно досягнуть кінцевої мети.\nЦя теорія здобула популярність у повоєнні роки, коли розпадалися старі – Британська та Французька – імперії й новопосталі країни Азії та Африки дістали шанс на самостійний розвиток. Тепер, коли їхня незалежність вимірюється 50-ма і більше роками, бачимо, що їхній самостійний розвиток не конвертувався у сталий розвиток. Подібну ситуацію спостерігаємо у випадку більшості колишніх радянських республік.\nТим часом логіка критиків теорії модернізації схожа на логіку тих, кого вони критикують: ключ до суспільного щастя є один. Розходження в основному стосуються питання про те, у чому полягає цей ключ – в усуненні репресивних режимів, подоланні капіталізму чи домінуванні Заходу. У кожному разі він має служити універсальною відмичкою для всіх суспільств без винятку.\nАльтернативну теорію модернізації сформулював Макс Вебер. У книжці «Протестантська етика і дух капіталізму» (1904) він пов’язував появу модерної цивілізації (чи, точніше кажучи, капіталізму) з постанням протестантизму. Оскільки модерність зародилася в одних суспільно-культурних умовах, то він ставив питання, чи можна її перенести і прищепити країнам, де цих умов дуже бракує або немає взагалі. Сам Вебер мав сумніви, чи його рідна Німеччина зможе стати успішним прикладом модернізації, оскільки значна частина німецьких земель, на його думку, ніколи не проходили через «тяжку школу» аскетизму, властиву протестантизму. Це було те, що він ненавидів у своїй країні й у самому собі.\nЗ часу появи книжку Вебера багато критикували, зокрема через те, що її висновки слабко підтверджувалися емпіричним матеріалом. Чимало істориків, економістів і політологів згоджуються, що Вебер міг помилитися в інтерпретації й деталях. Але він порушив правильне питання: усі хочуть мати модерність, але не всі можуть її мати. Принаймні в тому обсязі, в якому вони її хочуть. Бо «мати чи не мати» залежить не виключно від волі модернізаторів, а ще й від культури, яку їхні суспільства дістали у спадок.\nАвтори, які поділяють веберівський аргумент, модифікують його в різний спосіб. Одні поширюють його з протестантства на все західне християнство. При цьому звертають увагу на той факт, що зі всіх світових релігій тільки католицька має теологію: ані православні, ані конфуціанці чи буддисти не мають свого Томи Аквінського. Це, вважають вони, не було випадковістю: західне християнство наполягало на тому, що Бог наділив нас розумом для того, аби ми могли цим розумом краще Його пізнавати. Західнохристиянська «віра у розум» і послужила тим етосом, без якого не можна уявити собі Колумба, Декарта чи Ньютона. Без нього ми й далі жили б у світі астрологів й алхіміків, але не астрономів та хіміків; у нас не було б університетів, банків, залізниць, класичної й сучасної музики; багато жінок помирало б під час пологів і багато дітей не доживало б до п’яти років – тобто у світі, в якому більшість країн і народів жили перед 1800 роком.\nІншою модифікацією веберівського аргументу є поширення його на країни з конфуціанською традицією. Після Другої світової війни деякі з цих країн показали справді подиву гідний прогрес. Ще один варіант тези Вебера поширюється на культуру, котру найточніше описує формула «WASP» – white, AngloSaxon, Protestant (білошкіра, англосаксонська, протестантська). Це культура Великобританії та її колоній, включно з її неслухняним дитям, Сполученими Штатами Америки. Наші уявлення про модерність сформувалися за англосаксонським зразком, оскільки, як вважають деякі теоретики, Альбіон і був історичною батьківщиною модерності. За словами Ернеста Ґеллнера, усі народи мали робити насильство над своєю природою, щоб стати модерними, одні лише англійці могли залишитися тим, ким вони є. На це склалося декілька причин. Однак головними є певні політичні традиції, скодифіковані вперше у Великій хартії вольностей (1215). Вона істотно обмежила владу монарха й забезпечила непорушність прав його васалів. Як це лаконічно сформулював Самуель Гантінґтон, «символом Заходу є Велика хартія вольностей (Magna Carta), а не великий Мак», або, як цю формулу переписали його популяризатори: You can not have Big Mac without having Big Mag – тобто не можна бути заможними, якщо не маєш демократії.\nНайновішу версію веберівської теорії нещодавно запропонувала група авторів на чолі з американським політологом Дуґласом Нортом. На його думку, світова історія подає нам приклади двох підставово різних способів організації суспільства. За першого все контролює еліта, що становить невеликий відсоток населення. Міцно тримаючи у своїх руках владу і пов’язані з нею привілеї, вона забирає собі левову частку прибутку, що надходить від підданих. Твої життєві шанси залежать від того, ким те є і які ти маєш особисті зв’язки – передусім з особами, які мають владу. Цей спосіб організації суспільства є природним, він домінував і досі продовжує домінувати у світі. Стосовно цього немає суттєвої відмінності, скажімо, між імперією Інків і Росією Путіна.\nАльтернативний спосіб побудований на відкритому змагальному процесі в політиці й економіці. За такого ладу менше важить те, ким ти є і кого ти знаєш, а більше – що ти робиш і що ти вмієш зробити. Цей лад виник декілька століть тому на Заході, коли еліти, ради своїх же власних інтересів, змушені були відкривати доступ до влади дедалі більшій кількості населення, аж поки цей доступ не став усезагальним.\nПерехід від одного суспільства «природного стану» до суспільства «відкритого доступу» ані легкий, ані швидкий. Він залежить від наявності чи відсутності певних культурних передумов. Невипадково, переважна більшість багатих країн світу – за винятком тих, багатство яких має нафтовий характер, – є країнами західної цивілізації (див. ще раз таблицю 1). Роками Нортон Дуґлас був радником Міжнародного світового банку й водночас свідком краху банківських проектів щодо трансформування відсталих і бідних країн у суспільства достатку. Причина цього краху – недооцінка ролі культури. Тому перш ніж прийняти чергове запрошення Світового банку бути радником, Дуґлас бере піврічну відпустку, щоб начитатися літератури про історію і культуру тієї країни, якій банк збирається допомогти. Без цього, вважає він, годі оцінити складність завдання чи можливість розв’язання його взагалі.\nКінець Частини 1\n→ Текст публікується із дозволу Ярослава Грицака\n24.02.2016 Маркіян Прохасько\n18.03.2016 Марічка Паплаускайте\n20.11.2014 Інна Березніцька


Використання охоронних систем відеоспостереження до недавнього часу було прерогативою комерційних об'єктів, переважно великої площі. Однак останнім часом під впливом двох істотних чинників ситуація значно змінилася. У зв'язку зі збільшенням "інтересу" зловмисників до житлової нерухомості приватних осіб, а також з причини зниження загальних витрат, необхідних на організацію, системи відеоспостереження для квартир, будинків та дач стали досить частим явищем в нашому побуті.\nПерш за все, визначимо, які цілі переслідують власники приватного житла, встановлюючи комплекти відеоспостереження для будинків, квартир, дач та інших об'єктів нерухомості.\nОсновні цілі відеоспостереження\nТут можна виділити відразу кілька ключових моментів, а саме:\n- Захист своєї нерухомої власності від несанкціонованого вторгнення при відсутності господарів. Тут маються на увазі такі дії, як запис, необхідний для подальшої передачі в поліцію, а також безпосереднє фіксування вторгнення і передача сигналу небезпеки для прийняття подальших заходів.\n- Контроль доступу, який використовується під час перебування господарів в будинку або квартирі, для яких встановлено відеоспостереження.\n- Спостереження за дітьми або за персоналом, залишеними в квартирі або будинку. Такий спосіб контролю дозволяє підтримувати дисципліну і підвищувати відповідальність тих, за чиїми діями ведеться спостереження.\nЯкщо ще зовсім недавно для реалізації кожної з перерахованих цілей потрібні різні пристрої і засоби, то зараз все це можна здійснити за допомогою однієї загальної системи відеоспостереження, встановленої в квартирі або будинку. В цьому і полягає основна особливість такого обладнання, яке стало доступним практично кожному власникові житлової нерухомості, який бажає убезпечити свою власність.\nСучасний ринок пропонує користувачам найширший вибір камер відеоспостереження для будинку і квартири. Більш того, не маючи великого досвіду в роботі з такими пристроями, але при цьому бажаючи реалізувати комплексне відеоспостереження свого житла, можна придбати готові комплекти. Вони складаються не тільки з набору камер відеоспостереження для квартири або будинку, а також з блоків живлення, відеореєстраторів, з'єднувального кабелю і роз'ємів. Такі комплексні рішення розраховані на невеликі приміщення.\nТому для їх ефективної роботи в великих квартирах або приватних будинках рекомендується використовувати додаткові елементи. Тут будуть потрібні послуги професійних проектувальників і монтажників.\n21-06-2018, 15:00 294 0\n"Розумні" пристосування для\nПрогрес не стоїть на місці, проте одна річ не змінюється рік від року. Число тих, хто не погребує влізти в чуже житло і вкрасти що-небудь (якщо не все), не сильно-то й скорочується. На щастя, сучасні технології з https://kratos-systems.com/ готові запропонувати безліч сучасних і дуже ефективних\nСистема «Розумний будинок» і\nСьогодні багато власників заміських будинків і котеджів стали облаштовувати свої приміщення унікальною системою «Розумний дім». Система дозволяє отримати численні переваги, економить ваш час, кошти, робить використання ресурсів більш раціональним. В принципі, сьогодні багато компаній запропонують


Як ремонтують дорогу Кам’янське-Шульгівка – Пильний Погляд\nГлавная » Економіка » Як ремонтують дорогу Кам’янське-Шульгівка (відео)\nНа дорогах області замінюють старий асфальт. Роботи стартували і на автошляху Кам’янське-Шульгівка. Там ремонтують ділянку довжиною 9 км. Про це сповістив голова Дніпропетровської ОДА Валентин Резніченко.\n«На автошляхах області – новий ремонтний сезон. Техніка працює і на трасах національного значення, і на сільських дорогах. Все – заради зручності та безпеки», – наголосив Валентин Резніченко.\nДорожники працюють поблизу Кам’янського. Почали від межі з містом та просуваються в напрямку Шульгівки. Вже зняли понад 4 км старого покриття. Нині там укладають вирівнюючий шар асфальту. Зверху буде ще один.\n«Розмітку нанесемо холодним пластиком. Цей матеріал довговічніший за фарбу», – сказав в.о. начальника служби автодоріг Дніпропетровської області Олександр Коломійцев.\nНа відремонтованій ділянці облаштують узбіччя. Встановлять нові дорожні знаки.\n«Тільки-но мешканці нашої громади почули про розпочаті роботи, дуже зраділи. Частенько їздимо і до Кам’янського на ринки, і дітей возимо на секції. А ще дачники користуються цією дорогою», – поділилася староста Шульгівки Ірина Супрун.


Ужгородські танцівники потрапили до всесвітньо відомої американської команди Chapkis Dance Family - Мукачево.today\nУжгородські танцівники потрапили до всесвітньо відомої американської команди Chapkis Dance Family\nжгородські «БЛІЦівці» пройшли відбір до американської команди Chapkis Dance Family. Попереду на них чекають танцювальні чемпіонати та навчання.\nЯ полетіла в Америку, тому що хочу розвиватися тут. Chapkis Dance Family – це супер-популярна команда. Ми будемо навчатись у топових хореографів, а потім чекаємо на літній інтенсив, де за 4 дні нам проведуть 21 майстер-клас, – розповідає Каріна Пфайфер.\nЯ усвідомлюю і бачу, що тут працюють зовсім не так як в Україні. Зараз я здобуваю найцінніший досвід. Ця поїздка є важливою ще й тому, що все чому зараз тут навчусь, я привезу у нашу студію «БЛІЦ». Планую зробити щось неймовірно сильне з нашими дітьми. Тому я готова працювати і працюю 24/7, – підсумувала дівчина.\nТеги: танцівники ужгородці Америка\nРоботи класиків закарпатського мистецтва презентували в Ужгороді (ФОТО) Про тонкощі моделювання з кольорової глини у скансені розповість Ольга Гал


Юрист: Україна не виробила механізмів охорони культурної спадщини - портал новин LB.ua\nГоловна — Культура — 1 грудня 2016, 13:20\nЗгідно з міжнародним правом, такі механізми мали б запустити ще в мирний час.\nЮрист правозахисної групи Global Rights Compliance Катерина Бусол вважає, що перш ніж апелювати до міжнародного законодавства з охорони спадщини, Україні потрібно самій почати захищати свої культурні цінності.\nПро це вона заявила на круглому столі в Інституті Горшеніна.\n"Ми хочемо ратифікувати другий протокол Гаазької конвенції, який дасть можливість запустити посилений захист певних культурних об'єктів. Так от: посилений захист надають об'єктам, які захищаються за національним законодавством. І в нас буде багато запитань про те, чи адекватно Україна сама захищає ці об'єкти, - сказала Катерина. - На цьому побудоване міжнародне гуманітарне право. Захист і збереження культурної спадщини, згідно з міжнародним правом, починається в мирний час".\nЮрист підкреслила, що Україні потрібно внести зміни у кримінальне законодавство, передбачити там поняття злочинів проти культури. "У нашому кримінальному кодексі не передбачено покарання за напад на культурні об'єкти під час війни, за використання їх як військових цілей і за їх розграбування. Можна використовувати норми, пов'язані з контрабандою та переміщенням об'єктів, але докладної, міжнародно прийнятної класифікації військових злочинів, які включали б злочини проти культури, немає".\nВона додала, що, з погляду юриспруденції, "скіфське золото", об'єкти виставки "Крим: золото і секрети Чорного моря" повинні належати Україні.\nЗа її словами, міжнародне право однозначне: держава-окупант не може привласнювати або вивозити культурні цінності з окупованої території.\n"Єдиним винятком, який передбачає Гаазька конвенція про захист цінностей під час збройного конфлікту 1954 року і яку ратифікувала і Україна, і Росія, - це коли держава переміщує цінності для їх збереження. Але держава-окупант зобов'язана кооперуватися з державою, територію якої вона окуповує. Є конвенція, яка застосовується до мирного періоду. Це конвенція про запобігання незаконному переміщенню культурних цінностей 1970 року. Її теж ратифікували і Україна, і Росія. І там теж однозначно сказано, що будь-яке переміщення і привласнення неприпустиме", - сказала Бусол.\nВтім, парадокс цієї справи, за словами заступниці міністра культури Світлани Фоменко, полягає в тому, що Росія не є стороною розгляду справи про "скіфське золото". Формально суд відбувається між українськими кримськими музеями і державою Україна.\nАле Бусол відкинула і аргумент, що "скіфське золото" - це культурна цінність кримського народу, що його використовує кримська сторона.\n"Мене дуже засмучує ця емоційна риторика з боку кримських музеїв про те, що розривають колекції, відокремлюють від кримського народу. Немає кримського народу за міжнародним правом. Є кримські татари, є кримчаки, є караїми, є українці, є росіяни", - сказала юрист.\nПерший заступник міністра культури Світлана Фоменко додала, що такі емоційні аргументи використовуються в амстердамському суді. "Дуже сумно чути під час судового розгляду аргументи про те, що люди, мовляв, приходять у музей і бачать там голі стіни, плачуть. Такі аргументи дійсно лунають".\nНагадаємо, виставка "Крим: золото і секрети Чорного моря" проходила в музеї Алларда Пірсона в Амстердамі з лютого по серпень 2014 року. На ній були представлені експонати з чотирьох кримських музеїв, які репрезентують культуру скіфів, сарматів і готів у Криму.\nПісля анексії Криму українська влада заявила, що артефакти не є власністю музеїв, а належать державі. Кримські музеї ж наполягали, щоб цінності повернули їм.\nТемы: Крим, Інститут Горшеніна, скіфське золото, Екатерина Бусол


Іммануїл Кант (1724-1804) є родоначальником німецької класичної філософії. Народився він у Східній Пруссії, місті Кенігсберзі. Батько його був ремісником з достатком і мріяв, щоб його син став пастором. Кант отримав піетісткое виховання, яке виразилося і в його творчості. Пієтистських рух, що виник під кінець XVII століття, стало результатом протесту проти духовного застою і переродження лютеранської церкви. Пієтистів відкидали обрядовість, переносили центр ваги релігії на внутрішньою переконання, знання текстів Священного писання і моральну поведінку. У 1745 р. Кант закінчив теологічний факультет Кенігсберзького університету і в силу нестачі коштів був змушений протягом дев'яти років працювати домашнім учителем, займаючись в той же час інтенсивними філософськими дослідженнями. Лише в 1755 р. він став викладачем університету в якості приват-доцента. В університеті він викладав безліч дисциплін і мав енциклопедичну освіченість. У 1770 р. він став професором, а до кінця своєї наукової і життєвої діяльності деканом, а потім і ректором (1786-1790). У 1797 р. він змушений був піти у відставку за станом здоров'я. Так, скупо і в двох словах можна розповісти про зовнішню канві життя великого філософа, що усе все життя прожив у Кенігсберзі.\nВсе своє життя Кант підпорядкував певними принципами, від яких ніколи не відступав, до таких належать досягнення матеріальної незалежності (Кант все вважав і жив виключно за засобів) і турбота про здоров'я. Вони, звичайно, не були самоціллю, але їх дотримання необхідно було для підтримки працездатності і творчості. Звичайно, тут мало поетичного, але лише такий режим життя дозволив Канту виконати все їм намічене.\nСуб'єкт чуттєвим чином сприймає вплив на нього якоїсь речі, предмета чи явища. Це породжує різноманіття відчуттів, які упорядковуються за допомогою апріорних форм споглядання. Але на цьому етапі знання залишається суб'єктивним. Далі в справу вступає розум, який наділяє наявні знання в форму понять, тобто виявляючи в них щось спільне. Тому в кінцевому рахунку лише суб'єкт, що пізнає, що поєднує сприйняття і розум, створює єдність, яку можна вважати знанням.\nВідповідно можна дати деякий опис різних форм знання.\nТак, наприклад, математика спирається на апріорні (тобто позадослідні) форми чуттєвості, такі, як простір і час. Інакше кажучи, суб'єкт, що пізнає дивиться на світ як би крізь призму просторового і тимчасового розташування. Простір в даному випадку - це апріорна форма зовнішнього почуття, а час - апріорна форма внутрішнього почуття. Саме така апріорність і визначає можливість існування математичних істин, а значить, і математики як науки.\nФізика (та інші природничі науки) також спирається на цілий ряд суджень, які "чисті" в силу своєї апріорність і "не забруднені" досвідом. Природознавство здійснюється як синтез між апріорними судженнями і категоріями розуму. Таким чином, природознавство можливо, так як закони досвіду беруться з розуму, який знову ж таки інтерпретує природу відповідним чином. Розуміння філософії піддається Кантом критиці, так як воно базується не на схемах розуму, а на принципах психології (суб'єктивності переживання), космології і теології. Одночасно Кант "розчищає" місце для нового розуміння філософії як особливого роду науки, формулюючи її принципи та критерії. Філософія - це особлива наука, яка не може бути зведена лише до чистого знання. Філософія повинна досліджувати фундаментальні цілі людського розуму, і в цьому сенсі вона має абсолютну цінність і додає цінність іншим знань, пронизуючи і пропускаючи їх через себе, що дозволяє їй виступати як вченню про мудрість.\nВершиною філософії у Канта виступає етика, що базується на розумінні людини як найвищої цінності. "В усьому створеному світі все що завгодно і для чого завгодно може бути вжито всього лише як засіб; тільки людина, а разом з ним кожне розумне істота є мета сама по собі". Етика виступає в нього як особлива частина філософії, яка регулює відносини між людьми. Але будь-яка регуляція таких взаємин реально виражається в системі моральних норм, якими пропонується чинити так, а не іншим чином. І Кант ставить проблему того, як і ким можуть бути обгрунтовані такі норми, щоб мати характер загальної обов'язковості для людей.\nАналізуючи існуючі системи моральних правил, Кант вважає, що вони не повинні спиратися на релігійні догми, виходити з них як з богоустановленний. Одночасно він "не допускав можливості їх соціально-історичного формування на основі життєвого досвіду людей". І те й інше не могло бути достатньою підставою моральності, так як не виходить з поняття істини, що не залежить ні від Бога, ні від накопичуваного досвіду. Кант намагається виробити основу моральності зразок апріорних схем розуму, які знаходяться у свідомості людини, предзадан йому і допомагають, як ми показали вище, впорядковувати відчуття, тобто моральний закон повинен існувати всередині людини, тоді він буде істинним і самодостатнім. "Дві речі наповнюють душу завжди новим і усе більш сильним подивом і благоговінням, чим частіше ми розмірковуємо про них, - це зоряне небо наді мною і моральний закон у мені".\nЦей внутрішній моральний закон позначається їм як категоричний імператив. Відповідно моральним є те, що пов'язане з виконанням обов'язку. Борг по відношенню до інших - робити добро, борг по відношенню до себе - зберігати своє життя і прожити його гідно. "Максима благовоління (практичне людинолюбство) - борг всіх людей один перед одним (все одно, вважають їх гідними любові чи ні) згідно етичному закону досконалості: люби ближнього свого як самого себе". Конкретизуючи поняття боргу перед самим собою, Кант виділяє такі обов'язки, як самозбереження, розвиток своїх природних сил (духовних, душевних і тілесних), "збільшення свого морального досконалості". Початком будь-якої людської мудрості Кант називає моральне самопізнання, яке формує "неупередженість у судженнях про самого себе при порівнянні з законом і щирість у визнанні себе свого моральної гідності або негідно". З боргом співвідноситься внутрішнє моральне почуття людей, без якого людина нічим не відрізнявся би від тварин. І нарешті, ще одним вродженою властивістю людини є совість, яка виступає як своєрідний практичний розум, за допомогою якого людина засуджує або виправдовує вчинки інших людей і самого себе.\nНайважливіше поняття етики Канта - ідея людської гідності. "Не підтримує чесної людини у величезному нещастя, якого він міг би уникнути, якби міг знехтувати своїм обов'язком, свідомість того, що в своїй особі він зберіг гідність людства і надав йому честь і що в нього немає підстави соромитися себе і боятися внутрішнього погляду самоіспитанія? ... Людина живе і не хоче у власних очах бути негідним життя. Це внутрішнє заспокоєння утримує людину від небезпеки втратити власну гідність "... "Воно - результат поваги не до життя, а до чогось зовсім іншого, в порівнянні з чим життя з усіма її задоволеннями не має ніякого значення".\nЕтика - найважливіша частина філософії, так як її предметом є людина як Homo phenomenon, тобто як феномен.\nМоральність - одне з найважливіших вимірів людського світу і буття в цілому.\nЗаслуга Канта - у визначенні специфіки моралі (царство свободи як інше протяг світу в порівнянні з царством природи). Етика, що передує Канту, перебувала під сильним впливом філософського натуралізму, що розглядав людину як природне, природно заданий істота, що має "природні" прагнення і потреби.\nКант виступає проти натуралізму, відмовившись бачити в природі основу моралі. У цьому, як і в багатьох інших питаннях, Кант близький до стоїцизму, який проповідував презирство до тілесного світу і виховував повагу до сили духу, до сили волі і прагнення "бути людиною" незалежно ні від яких обставин чи природних умов.\nУ сфері смисложиттєвих питань людина мислить зовсім не так, як в області об'єктивно предметного пізнання. Він проектує себе у світ, привносить в нього свій зміст. Людині слід виконувати свій обов'язок і зберігати свою гідність. Його єдиною нагородою буде усвідомлення власної чесноти.\nВихідними началами кантівської етики є постулати про свободу волі, безсмертя душі і буття бога, тобто саме ті ідеї, які не зміг вирішити чистий, теоретичний розум. Чистий розум не в змозі вирішити ці питання, оскільки він впадає в нерозв'язні суперечності - антиномії, пов'язані з тим, що розум здатний довести обидва суперечать один одному судження (Бог є - Бога немає; людина вільна - людина підпорядковується, подібно всьому природного світу, законам природної необхідності, тобто не вільний; світ має початок у часі та просторі - світ нескінченний). Вихід зі сформованого глухого кута було знайдено Кантом в наявності у людини практичного розуму, чи моралі. Для того, щоб врятувати мораль (і людини як моральна істота), необхідно визнати свободу волі. Тому головним і основним постулатом кантівської етики є постулат про свободу волі. Відповідь на питання - "як можлива свобода?" є відповіддю на питання - "як можлива мораль?". Умовою існування моралі є свобода волі, тому ми повинні визнати її як постулату.\nПроте людина є частина природи і діє в природному світі, підкоряючись законам природної необхідності, тому всяке його дію передбачувано з точністю явища природи. Але, з іншого боку, аніскільки не порушуючи цієї причинного ланцюга подій у своїх вчинках, він здатний до самодетермінації, виступаючи при цьому вже не як природна істота, а як річ у собі, ноумен, умосяжні і трансцендентна (що знаходиться за межами природної необхідності) сутність . Як істота розумна, людина не просто обумовлений ззовні, але ще й зсередини. Таким чином, людина - істота двох світів; світу природної необхідності (і несвободи) і світу культури та моральності (базується на здатності людини до самодетермінації і свободи).\nГоловне відкриття Канта - що людина в моралі виступає сам собі законодавцем, при цьому його рішення буде моральним, якщо він виступає від імені всього людства.\nВласне моральним є така поведінка, яка не обумовлено ніякими причинами, здатними на нього вплинути. Свобода волі розуміється Кантом як незалежність від умов або безумовність. Якщо людина виконує чужу волю, він не вільний. Якщо він діє з якогось інтересу (корисливого, честолюбного) або з мотивів чуттєвості, вона не вільна. Якщо він діє внаслідок якої-небудь спонукає причини (внутрішньої чи зовнішньої), вона не вільна. Такі дії підходять під формулу гіпотетичного імперативу, що має вигляд: "якщо хочеш досягти такої-то мети, зроби те-то".\nГіпотетичний імператив відноситься до дій, коли відома мета і відомі засоби. Часто це просто технічний імператив: якщо хочеш повісити картину, вбей цвях. Якщо хочеш стати багатим, йди у сферу торгівлі. Якщо хочеш стати щасливим, слідуй правилам життєвого розсудливості.\nЗовсім інший характер має категоричний імператив, у якому відбивається сутність моралі. Категоричний імператив нічого не говорить ні про мету, ні про кошти, але тільки про форму вчинку, за якою можна судити про його моральності. Це чисте повинність, засноване на ідеї свободи волі кожної людини як розумної і відповідальної особистості.\nВчинок є моральним, якщо він сам є метою і може стати зразком для загального законодавства.\nВищий моральний закон Канта має кілька формулювань.\n1. "Роби відповідно до такої максими, керуючись якою ти в той же час можеш побажати, щоб вона стала загальним законом". Так як моральний закон не містить в собі нічого, крім загальної доцільності вчинків, категоричний імператив не може бути нічим іншим, як вимогою до людської волі керуватися цим законом.\n2. "Роби так, щоб ти завжди ставився до людства і в своїй особі і в особі всякого іншого так само, як до мети і ніколи не відносився б до нього тільки як до засобу", або щоб людство в нашому обличчі завжди було свято і виступало самоціллю . Цей імператив є вищим принципом вчення про чесноти. Категоричним він є з тієї причини, що його слід виконувати не заради якихось інших цілей, а заради нього самого, і тому, що він не потребує будь-яких доказах. Підставою його є те, що "розумне єство існує як мета сама по собі". Моральність взагалі полягає в підпорядкуванні своїх дій принципом розуму.\n3. "Роби так, щоб максима твоєї волі могла в той же час мати силу принципу загального законодавства". Людина, як моральна істота, повинен діяти таким чином, як якщо б він був завжди законодавства Члена у загальному царстві цілей. Єдність людського роду, його здатність до досконалості укладені в інтелігібельних (внутрішньому, але умопостигаемом) або трансцендентальному (що знаходиться за межами емпіричного світу) царстві цілей. Моральність людини є, по суті справи, його піднесення з області повсякденного світу в область інтеллігибельного.\nЦя вимога є категоричною, а не гіпотетичним, тому що воно говорить про чистий мети, до якої прагнуть заради неї самої і тому, що воно не вимагає ніяких доказів.\nМоральний закон, на думку Канта, закладений в душі і в совісті кожної людини.\nЯк він потрапив туди - найбільша таємниця, така ж таємниця, як зоряне небо над головою.\nАле він є в душі кожної людини, що свідчить на користь божественного походження людини, на користь безсмертя його душі. Таким чином, з постулату про свободу волі виводиться ідея безсмертя душі і ідея Бога.\nМоральний закон (категоричний імператив) не може бути виведений з емпіричного світу. Для його обгрунтування необхідно припустити існування якоїсь іншої реальності, яку Кант позначає поняттям умопостигаемого світу. Людина - істота двох світів, емпіричного, підлеглого необхідності і умосяжного - світу свободи волі. Опановуємий розумом світ виходить за межі досвіду і всіх явищ, ставлячись до сфери безумовного. Безумовність і є свобода.\nЯк істота чуттєве, людина належить світу явищ (феноменів). Як істота розумна, моральне, він належить розумопоглинаючому світу речей у собі (ноуменов).\nТаким чином, Кант вважає, що свобода і необхідність існують в різних відносинах, в різних світах, вони ніде не перетинаються.\nУ роботі "Основи метафізики моральності" Кант конкретизує поняття боргу, виділяючи такі його види:\n1. Борг людини по відношенню до вищих істот (якщо вони є).\n2. Борг людини перед людиною.\n3. Борг людини перед нижчими істотами (наприклад, тваринами).\nБільш докладно він зупиняється на другому вигляді боргу (власне моральному), поділяючи його на дві частини - обов'язок людини перед собою і обов'язок перед іншими людьми.\nБорг людини перед самим собою розпадається на дві частини - турбота про збереження свого фізичного тіла (турбота про власне здоров'я) і турбота про себе як духовний суть (обов'язок удосконалюватися в культурному і моральному сенсі).\nБорг людини перед іншими полягає в обов'язки поваги, доброзичливості та любові. Сприяти щастю ближнього - моральний обов'язок людини, набагато більш благородний і гідний, ніж мета прагнути до власного щастя.\nЕтика Канта - це оригінальна, термінологічно розроблена теорія, що має глибокі корені в західній філософській традиції. Центральна проблема етики Канта, як і Сократа, а також стоїків - проблема свободи.\nХоча коріння його етики лежать ще глибше - в золотому правилі моральності.\nГоловне відкриття Канта - що в моралі людина виступає власним (і одночасно загальним) законодавцем.\n1. Алексєєв П.В., Панін О.В. Філософія: Підручник. - 3-е изд., Перераб. і доп. - М.: ТК Велбі, Вид-во Проспект, 2003.\n2. Кузнєцов В.М. Німецька класична філософія другої половини XVIII - початку XIX століття. М., 1989.\n3. Основи філософії в питаннях і відповідях. Навчальний посібник для вищих навчальних закладів. Вид-во "Фенікс", 1997.\n4. Філософія. Підручник. Ростов н / Д, 2001.


Володарський ЗЗСО І-ІІІ ступенів №1 - Шкільні новини\nФотоквест "Мій об’єктив"\nАвтор: natalia Дата: Вчора, 13:54 Розділ:\nЧитати далі Коментарів: 0 Переглядів: 4\nАвтор: natalia Дата: Вчора, 12:29 Розділ:\n20 років тому, 21 вересня 2001 року Генеральна Асамблея ООН проголосила Міжнародний день миру. Мир це дуже просте слово, одне з найперших яке починають писати і читати діти. Це найчастіше побажання, яке ми чуємо один від одного. Мир - це те, що потребує кожен з нас, наша країна і весь світ. ... Читати далі »\nЧитати далі Коментарів: 0 Переглядів: 11\nАвтор: natalia Дата: Вчора, 12:27 Розділ:\n18 вересня 2021 року Україна разом з мільйонами активістів 180 країн світу вийшла на Всесвітній день прибирання «World Cleanup Day». Мета - очистити планету від сміття, формувати культуру чистоти, правильного поводження з відходами та зменшити негативний вплив людини на навколишнє середовище. Учні та вчителі нашої школи також долучилися до екологічної акції. Зробимо Україну чистою разом! ... Читати далі »\nЧитати далі Коментарів: 0 Переглядів: 7\nАвтор: natalia Дата: 17.09.2021, 13:53 Розділ:\nПрирода дарує нам величезну кількість матеріалів для цікавих виробів. Весело проводячи час у лісі, в парку або на березі річки чи моря, можна зібрати незліченні скарби – гілочки, листочки, черепашки, камінчики, а потім створити з них справжні шедеври. У школі була організована виставка виробів із природного матеріалу та осінніх овочів «Осіннє диво». ... Читати далі »\nЧитати далі Коментарів: 0 Переглядів: 13\nАвтор: natalia Дата: 13.09.2021, 08:41 Розділ:\n10 вересня щорічно відзначається Всесвітній день запобігання самогубствам. Важливо пам’ятати, що самогубство можливо попередити. Часто поліцейські, ризикуючи своїм життям, рятують людей, які вирішили закінчити життя самогубством... Адже завдання правоохоронців - запобігти, зберегти, врятувати... У школі відбулася зустріч з інспектором сектору ювенальної превенції відділу превенції Білоцерківського РУП ГУНП Київської області лейтенантом поліції Давидовським Владиславом ... Читати далі »\nЧитати далі Коментарів: 0 Переглядів: 17\nАвтор: natalia Дата: 02.09.2021, 14:30 Розділ:\nСьогодні наша держава відзначає День знань - свято дитинства, науки і мудрості! Це свято є дуже трепетним для всієї шкільної родини, а особливо для маленьких першокласників, адже вони вперше переступили поріг нашої школи. А також для одинадцятикласників, бо цей рік в стінах рідної школи для них є останнім. ... Читати далі »\n1-8 9-16 17-24 ... 785-792 793-796


Zheka Система 01 березня 2020\nДетальніше:3 безкоштовні програми для відновлення фото, відео та файлів Додати коментар\nБезкоштовне створення резервної копії операційної системи та файлів програмою Macrium Reflect\nZheka Система 29 лютого 2020\nПро важливість створення резервних копій повинен знати кожен не лише на словах, а й на ділі. Це гарантія цілісності ваших даних. При програмних збоях або при збоях в роботі обладнання можна завжди відновити дані в декілька кліків. Дуже важливо правильно вибрати програму для створення копій. Адже ви для неї довіряєте ваші персональні дані та інформацію.\nДетальніше:Безкоштовне створення резервної копії операційної системи та файлів програмою Macrium Reflect Додати коментар\nZheka Медиа статьи Windows 16 лютого 2020


≡ Шорты ММА купити в Інтернет-магазині одягу та екіпіровки MMAstore.com.ua\nШорты ММА 46\nКомпрессионные штаны и леггинсы 38\nТренувальні шорти 19\nФутболки та майки 26\nтайські шорти 38\nКомпресcіонние шорти 9\nБоксерські шорти 5\nДля чоловіків (25)\nШорти для ММА і змішаних єдиноборств\nШорти UFC Venum Pro Line Mens Shorts Red\nШорти UFC Venum Pro Line Mens Shorts Blue\nШорти ММА Venum GLDTR 4.0 Fightshorts\nШорти Hybrid BERSERK Onyx\nШорти Hybrid BERSERK Wild Camo\nШорти MMA Berserk Warrior Spirit\nШорти Peresvit Nuar Lighting Бойові шорти\nШорти Ringhorns Fightshorts Charger Black\nШорти SMMASH MMA SHORTS BLACK WALKERS MMA\nШорти Venum Amazonia 4\nШорти Venum Devil Fightshorts Чорний/Чорний\nШорти Venum Devil Fightshorts темно-синій\nДля ефективного заняття різними видами єдиноборств необхідно купити відповідну професійну екіпіровку. Шорти ММА виготовляються зі спеціальних синтетичних і натуральних волокон, стійких до стирання. Вони не сковують рухів, довговічні і резистентні до різних робочих навантажень. Завдяки великій різноманітності дизайнерських рішень і колірних комбінацій чорного, червоного, білого та інших кольорів, вони підходять як для щоденних тренувань, так і для виступів на змаганнях.\nЕкіпірування для змішаних єдиноборств\nБойові види спорту вимагає широкий спектр спеціалізованих технічних засобів для забезпечення ефективності занять і безпеки, як самого спортсмена, так і його спаринг-партнера або суперника. У ММА дозволені практично всі види ударів і використовуються різні бійцівські техніки (Джиу Джитсу, грепплінгу, Панкратіон і багато іншого). Це вимагає повної свободи рухів, тому шорти повинні забезпечувати високу мобільність, зручність для виконання найскладніших прийомів.\nОскільки даними видами спорту з задоволенням займаються люди різного віку, асортимент включає чоловічі, жіночі та дитячі моделі для бійців різних вагових категорій. В інтернет магазині «MMAStore» можна купити все, що потрібно для високих результатів на бойовому рингу.\nОсобливості шорт для ММА\nШорти ММА виробляються із спеціального матеріалу на базі мікрофібри, що дозволяє комфортно відчувати себе під час інтенсивних тренувань, так як тіло дихає, а надлишки вологи швидко видаляються з поверхні тіла. Короткі шорти без кишень шиються по спеціальному крою, таким чином, щоб спортсмен міг легко наносити удари на різну висоту в повороті, стрибку і швидко переміщатися по рингу або матів.\nДо основних характеристик шорт ММА відносять:\nЯкісний матеріал - виготовляються з еластичних і міцних штучних волокон, які запобігають деформацію навіть після тривалої шкарпетки або численних прань. Тканина не схильна до зносу, не втрачає своїх якостей і не линяє;\nЕластичність - особливе плетіння волокон дозволяє тканини легко тягнутися в різні боки і забезпечує зручність тренувань різної інтенсивності і з застосуванням різних прийомів, як розтяжка, присідання, стрибки та інше;\nНаявність спеціальних вставок - розташовуються на внутрішній стороні стегна і забезпечують комфорт рухів. Є моделі з бічними розрізами, які також спрямовані на підвищення рівня комфорту бійця;\nЕргономічний пояс - забезпечує щільне прилягання до тіла. Пояс може оснащуватися внутрішніми шнурками, липучками і додатковими фіксують вставками. Таким чином, під час тренувань або змагань повністю виключені ризики зсуву або задирания шорт, а спортсмен може повністю сконцентруватися виключно на противника і роботі на результат.\nПредставлені в інтернет-магазині моделі шорт ММА виготовлені провідними виробниками VENUM, SMMASH, Ringhorns, BERSERK, Bad Boy, Hayabusa, Tapout, Fairtex, які спеціалізуються на виготовленні професійної екіпіровки. Асортимент включає моделі різних розмірів для чоловіків, жінок і дітей, які доступні за найвигіднішими цінами в Україні. Відправку товару в різні міста України робимо протягом одного-двох днів. Вся продукція в магазині - Оригінальна!


Порада адвоката по аліментах / Сайт юриста\nУвага! Ви маєте можливість замовити послугу "порада адвоката по аліментах" та отримати знижку у розмірі 5% на подальше обслуговування, якщо заповнити форму нижче.\nЗахисник права... - слово, а точніше термін, ми зустрічаємо дуже часто-густо. Складається вказане слово з двох частин "Право" та "Захист", тобто означає дія - "захищати права". Захищати від зловживань та свавілля, несправедливості. Саме тому, такий вид послуг "порада адвоката по аліментах" потрібні в різних сферах діяльності. Проста особа теж може і повинна захищати власні права і свободи членів суспільства.\nНатомість, у громадянина, крім бажання, повинні бути також необхідні знання та навички, щоб впевнено рухатись в бій з беззаконня та свавіллям та перемогти. Варто констатувати, що цього бракує багатьом. Людина не всесильна. Саме тому на допомогу повинен прийти захисник - юрист, допомогти вирішити всі питання і добитись "таржества справедливості".\nНас можна знайти за словом: порада адвоката по аліментах?


Головна>Прес-центр>Селище Луків – добудова нових приміщень школи наближається до звершення\nНаціональна програма «Велике будівництво» – це масштабна розбудова інфраструктури України з ініціативи Президента України.\nВ рамках програми «Велике будівництво» у 2018 році розпочато добудову учбових приміщень в КОЗ «Луківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей і орієнтовний термін завершення – до 1 вересня 2020-го року. Загальна кошторисна вартість об’єкту – 27 млн 726 тис. грн. Площа будівлі складає 2 800 квадратних метрів, розрахована на 11 класів, з них – один фізики і один хімії.\nГолова районної державної адміністрації Ольга Черен спільно з головою районної ради Сергієм Власюком, Луківським селищним головою Анатолієм Климуком, директором КОЗ «Луківська ЗОШ І-ІІІ ступенів-ліцей» Романом Максимуком, 01 липня 2020 року, оглянули хід проведених ремонтних робіт нового будівництва учбових приміщень в комунальному опорному закладі «Луківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей».\nНа сьогоднішній день добудова учбових приміщень в комунальному опорному закладі «Луківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» знаходиться на стадії готовності - 80 відсотків.\n«Наша школа є гордістю Луківської громади. На сьогоднішній день за програмою доріг комунальної власності нами будується дорога по вулиці Лящука від школи до вулиці Тараса Шевченка з облаштованими тротуарами, пішохідними доріжками, зонами переходу для незрячих людей. Загальна вартість будівництва - 1 мільйон 493 тисячі гривень. Співфінасування громади – 500 тисяч гривень, а мільйон – державні кошти» - зазначив голова Луківської об’єднаної територіальної громади Анатолій Климук.\nПереглядів 561 Останнє редагування Четвер, 02 липня 2020 15:25


На Кіровоградщині створили карту України… з людей(ФОТО) — Інформаційний портал Кіровоградщини - Гречка - Новини Кропивницький\nОпубліковано П'ятниця, 02 травня 2014, 19:58 . в Культура\nКількість переглядів - 1541\n01 травня вже надвечір Новомиргородська молодь зібралась на центральному стадіоні міста для того, аби провести ще один захід на підтримку єдності та цілісності незалежної України.\nУчні навчальних закладів Новомиргорода організували патріотичний флеш-моб. Суть даного заходу полягала у створенні на газоні стадіону контурів карти України, для цього школярі шикувались таким чином аби з трибун стадіону глядачі бачили картографічне зображення нашої держави. Свою карту України продемонстрували учні міських шкіл, Златопільської гімназії та ДЮСШ.\nСотні дітлахів демонстрували високу організованість та згуртованість. Цього вечора на стадіоні лунали українські пісні та козацькі марші, майоріли жовто-блакитні стяги. Діти та молодь ще раз виразили свою позицію, щодо власного бачення майбутнього України, як єдиної і неподільної держави.\nПро посібник по боротьбі за щастя, що вартий екранізації


Кредит на картку в Боково-Хрустальне (Вахрушеве) ⇒ Кредит онлайн Боково-Хрустальне (Вахрушеве)\nКредити онлайн в Боково-Хрустальному (Вахрушевому)\nПотрібні швидко гроші до зарплати? Вигідні кредити на картку в місті Боково-Хрустальному (Вахрушевому) онлайн та цілодобово\nКредит в Боково-Хрустальному (Вахрушевому)\nЯкщо ви живете в Боково-Хрустальному (Вахрушевому) і вам потрібні гроші, не обов'язково хвилювати своїх друзів і родичів просячи у них в борг і ставлячи себе в незручне становище. В Боково-Хрустальному (Вахрушевому) вже давно стали популярними інструменти кредитування фізичних осіб. Ви можете взяти кредит з поганою кредитною історією готівкою або кредит онлайн і швидко вирішити свої фінансові проблеми.\nДе вигідно взяти кредит готівкою або онлайн в Боково-Хрустальному (Вахрушевому)\nУ мікрофінансових організаціях. Хороший спосіб швидко реалізувати свої потреби. Якщо ви вже зараз хочете взяти кредит в Боково-Хрустальному (Вахрушевому) готівкою або онлайн, рекомендуємо розглянути даний фінансовий інструмент. Щоб взяти кредит в МФО, досить вибрати зі списку сподобалися вам організації, перейти на їх сайти і заповнити коротку форму. Оформлення кредиту відбувається в перебігу 10 хвилин і в основному без дзвінків. Щоб отримати кредит в МФО, досить мати паспорт та інн. Мікрофінансові організації лояльні до своїх клієнтів і надають позики без довідок про доходи і клієнтам з поганою кредитною історією.\nУ приватної особи який займається кредитуванням фізичних та юридичних осіб. Якщо ви хочете взяти в борг у приватної особи в Боково-Хрустальному (Вахрушевому), необхідно уважно скласти договір кредитування. Для цього необхідно проконсультуватися з юристом. Не в якому разі не беріть кредит без юридичних домовленостей, так-як приватні особи можуть бути шахраями.\nВзяти кредит в Боково-Хрустальному (Вахрушевому)\nCервіс topcredit.com.ua надає допомогу в отриманні кредиту. Ви можете взяти кредит з поганою кредитною історією в Боково-Хрустальному (Вахрушевому) і інших містах. Ми надаємо інформацію про кредитні організації, які дають кредит онлайн або готівкою без відмови.\nЩоб взяти кредит готівкою або на картку в Боково-Хрустальному (Вахрушевому) , Необхідно вибрати зі списку фінансові організації, перейти на їх сайти і заповнити заявку на кредит. При цьому вам не треба надавати особливі документи, достатньо паспорта та ІПН.\nВи можете також взяти кредит в Боково-Хрустальному (Вахрушевому) без офіційного працевлаштування якщо вам терміново знадобилися гроші. Велика частина мікрофінансових організацій не звертають увагу на працевлаштування.\nЯкщо ви вирішили взяти кредит у приватної особи в Боково-Хрустальному (Вахрушевому), ми рекомендуємо вам все ж придивитися до кредитів від МФО, так-як в більшості своїй компанії надають кредит без відсотків на термін до місяця і більше. Не важливо скільки грошей ви хочете взяти, 5 тисяч гривень або 10 тисяч. МФО розглядає заявки всіх клієнтів Боково-Хрустального (Вахрушевого).


Вже після візиту воєводи мене виписали на роботу. Тим разом я дістав легшу роботу при укладанні доріжок на території табору. В’язень інж. Мілянич позначив дороги, а ми, Степан Мочульський (пізніше адвокат у Львові), Опришко, молодий хлопець зі Стрия і я викладали ті дороги камінцями, т. зв. котячі лоби. Це вже була легша робота, нас принаймні не гонили і не цькували собаками. Раз у час роботи підходить до мене поліціянт і каже йти за ним. Завів мене до начальника табору. Мушу кілька слів сказати про нього. Це був майор поліції Грефнер. Низького зросту, дуже товстий, дуже дбав про дисципліну і при тому дуже справедливий. Як поліціянт ставив арештованого до карного рапорту, то він вислухував поліціянта, а відтак арештованого. Як бачив, що поліціянт не має рації, карав його нарівні з арештованим. Грефнер попросив мене сісти, почастував сигаретою, якої я, очевидно, не прийняв і почав розповідати, як у час війни 1918 року він служив в австрійській польовій жандармерії. У прикордонній смузі в містечку Варяжі він снідав зі знайомим у ресторанчику. їли оселедця (це був четвертий рік війни, але оселедці продавалися). Тим оселедцем він подавився і то так, що почав душитися. Тоді від другого столика, де сиділо двох офіцерів-саперів, старший з них піднявся і як ударив його в карк, то той оселедець вилетів аж на стелю. Вони тоді познайомилися і ще пізніше декілька разів зустрічалися. Я сказав, що я знаю цю історію від мого батька і знав навіть того ветлікаря з Белза, з яким він снідав. Грефнер пообіцяв мені, що як буде найближче звільнення з табору, то він постарається звільнити мого брата, що він має точні відомості про всіх арештованих, він знає, що я є членом ОУН, що я нікого не застрелив і не підпалив поміщицьких стирт, але та робота, яку ми ведемо серед населення, більше шкодить польській нації на східних кресах Польщі, ніж якісь експропріяції, та що польський уряд мусить уживати найсуворіших заходів, щоб припинити цей процес. Тому не дивно, що арештовані тепер голодують, і Янів виглядає тепер, як лелека, лишилися з нього тільки тонкі сухі ноги і довгий сухий ніс. Після такого „курорту“ відхочеться вам, тобто арештованим, більше займатися політикою.\nУ першій половині вересня після роботи нас усіх поставили в ряди і почали викликати по прізвищах. Так викликали майже 100 в’язнів. Це був перший транспорт звільнених. У нього попали всі поляки, комуністи з Варшави, комуністи з Галичини, комуністи з Волині, а решта, тридцять кілька осіб — це наші хлопці з Галичини й Волині. Мій брат, мимо обіцянки коменданта табору, в транспорт не попав.\nЧерез кілька днів знов почали привозити нових в’язнів. Тим разом було багато комуністів з Волині і націоналістів, зокрема націоналістів із Тернопільщини, Станіславщини та інших районів. На Волині тоді розгромили якусь комуністичну організацію, багато посудили і багато привезли до Берези. І знов пішли табірні дні праці, знов гоніння і побої.\nУ другій половині грудня приїхав якийсь міністр. Нам оголосили, що як хтось має якісь скарги або просьби, щоб записуватися на авдієнцію.\nВсі права застережено 2005 01:04, 28 вересня 2020 року