Я нечасто бував похмурий, а тим паче у ресторані. Звичайно, я кажу про минуле, наче про сьогодення. Лучалося мені приходити до ресторану веселим, просто собі веселим, без ідеї про те, що, мовляв «от, як гарно бути веселим, бо...» і т. ін. Ні, я був веселий за правом людини перебувати у будь-якому настрої. Я сидів, слухаючи «Осінні скрипки», «Пожалій ти мене, моя мила», «Чого тобі нада? Нічого не нада» і тому подібне бездарно-істеричне безглуздя, яким росіянин зазвичай попирає свої веселощі. Коли мені це набридало, я кивав дириґентові, і, протягуючи крізь пальці шовкового вуса, румун слухав мене, беручи другою рукою, наче лікар, складену купюру. Трохи відвернувши від мене обличчя, напівголоса він говорив оркестру:\nПри цьому енергійному, короткому слові на мою голову лягала ніжна рука у латній рукавиці, – рука танцю, стрімкого, наче вітер, лункого, наче град, і милозвучного, наче глибоке контральто. Легкий холод перебігав од ніг до горла. Ще п’яні німці, грюкаючи кулаками, голосно вимагали розчуливше їх: «Пошалій ти мене, мая мила», але стукіт палички об пюпітра давав знати, що із цим покінчено.\n«Фанданґо» – ритмічне вселяння пристрасті, жагучого та дивного торжества. Найімовірніше, що він – транскрипція солов’їної трелі, возведеної у найвищу ступінь музичної виразності.\nПо бруківці поспішала в комісаріати довга низка службовців. «Фанданґо» звучало глухіше, воно пішло у пульс, у подих, але ще був явний стрімкий переліт такту – навіть у ледь чутному наспіві крізь зуби, що вже перетворився на звичку.\nПерехожі були вдягнені в пальта, перелицьовані з солдатських шинелей, кожушки, лосині куртки, сірі шинелі, френчі та чорні шкіряні бушлати. Якщо зустрічалося пальто цивільне, то неодмінно старе, вузьке пальто. Миловидна панянка у хустці чалапала по снігу величезними валянками, клубочучи ротом синю та білу пару. Незграбною від рукавиці рукою притискала вона портфеля. Вивітрена, наче вапняк, – до дір на грайливих щоках, – жваво дріботіла бабця, підстрижена «у кружок», у жовтих черевиках з високими каблуками, курячи товстий «Зефір». Похмурі молодики прямували з нетутешнім виглядом. Не раз, цікавлячись усім на світі, запитував я, чому перехожі уникають ходити тротуаром, і різні отримував відповіді. Один казав: «Бо менше зношується взуття». Другий відповідав: «На тротуарі треба сторонитися, думати, коли дати дорогу, а коли й штовхнути». Третій пояснював просто й мудро: «Так нема ж коней» (тобто, екіпажі не заважають іти). «Ідуть усі, – заявляв четвертий, – іду і я».\nСеред цієї картини завважив я деякий єралаш, спричинений виглядом групи, що різко відрізнялася від усіх. То були цигани. Циганів багато з’явилося у місті того року, і зустріти їх можна було щодня. Кроках у десяти від мене зупинилася їхня бродяча трупа, щось балакаючи між собою. Густобровий, сутулий дід був у високому повстяному капелюсі, інші двоє чоловіків у синіх нових картузах. Дід був у старому ватяному пальто тютюнового кольору, а у зморшкуватому вусі блищала тонка золота сережка. Дід, незважаючи на мороз, тримав пальто розстібнутим, показуючи строкату оксамитову жилетку з глухим коміром, облямовану малиновою тасьмою, плисові шаровари та добре начищені, високі чоботи. Другий циган, років десь тридцяти, у стьобаному картатому каптані, прикрашеному на попереку величезними перламутровими ґудзиками, мав бороду чаркою і чудові, пишні вуса смоляного кольору; подовжені підусниками, вони нагадували ковальські кліщі, що схопили упоперек обличчя. Молодший, ставний циган, із худим злодійкуватим обличчям був схожий на горця – черкеса, гуцула. В нього були полум’яні очі з синявою кругом горбатого перенісся, і він тримав під пахвою гітару, загорнену в сіру хустку; на циганові був новий кожушок зі смушковою облямівкою.\nСтара несла тамбурин. Вона була закутана у дві рвані шалі: зелену і коричневу; з-під їхніх кутів виступала крайка брудної червоної кофти. Коли вона змахувала рукою, що нагадувала пташину лапу, – виблискували масивні золоті браслети. Суміш злодійкуватості та пихи, нахабства та душевної рівноваги була на її темному потворному обличчі. Може буть, що замолоду вона була не гірша за молоду циганку, що стояла поруч, від якої віяло теплом і здоров’ям. Але переконатися в цьому зараз було б дуже важко.\nГарна молода циганка мала небагато циганських рис. Губи в неї були не товсті, а лише пухляві. Правильне свіже обличчя з допитливим уважним поглядом, здавалося, дивиться крізь тінь у листі, – настільки затінене було її обличчя довжиною та блиском вій. Поверх теплої кацавейки, перекинута через згини рук, висіла шаль із бахромою; зверху шалі розквітала шовкова турецька хустка. Важкі бірюзові сережки погойдувалися в маленьких вухах; з-під шалі, аж за бахрому, спускалися чорні, жорсткі коси з карбованцями та золотими монетами. Довга спідниця кольору настурції майже закривала нові черевики.\nПогомонівши трохи своєю дикою говіркою, про яку я знав тільки, що то одна з найдавніших мов, цигани рушили до провулка, а я пішов навпростець, розмірковуючи про зустріч із ними та пригадуючи такі самі колишні зустрічі. Завжди вони йшли навперехрест усякому настрою, прям-таки пересікали його. Зустрічі ці були подібні до міцної кольорової нитки, яку неодмінно можна побачити в облямівці однієї матерії, назву якої забув. Мода змінює малюнок матерії, блиск, товщину та ширину; ринок призначає їй довільну ціну, і носять її то навесні, то восени, на різний фасон, але в облямівці весь час та сама строката нитка. Отак і цигани – самі по собі – ті самі, що й учора, – гортанні, чорняві створіння, що вселяють невизначену заздрість і образ диких квітів.\nГострі дрібні риси, цапина борідка чехівського героя, горбкуваті лопатки й довгі руки, при худорлявій статурі та окулярах, які робили тьмяні запалі очі ненормально блискучими, – ця фігура вийшла відкрити мені двері. Брок був у довгому сірому піджаку, чорних штанях і коричневій жилетці, вдягненій поверх светра. Його рідке волосся, пригладжене, але не кругом повторююче спадини черепа, де-не-де стирчало назад, горизонтально, немов у різних місцях він попідкладав брудне пір’я. Він балакав неквапливо й густо, наче диякон, дивився спідлоба, поверх окулярів, схиляючи голову набік, потирав мляві руки.\n– Я до вас, – мовив я (у квартирі були також інші мешканці). – дозвольте, однак, перш за все зігрітися.\n– Що, мороз?\n– Так, сильний мороз...\n– Я вас слухаю, – сказав Брок, знімаючи окуляри та протираючи очі кінцем заслиняної хустки.\nЗ легкої руки Левітана у картинах такого роду передбачається навмисна «ідея». Здавна боявся я цих зображень, мета яких, звичайно, не могла бути іншою, як тільки викликати мертвотне відчуття порожнечі, покірності, бездіяльності, – у цьому передбачалося, однак, поривання.\n– «Сутінки», – сказав Брок, зауваживши, куди я дивлюся. – Найвидатніший витвір!\n– То окрема розмова, але що б ви хотіли за неї?\n– Тобто, як? Купити?\n– Е-е... – сказав Брок, косячись на мене через плече. – Та у вас і грошей стільки не буде. Я ще подумаю, чи оддати за двісті, та й то лишень тому, що треба гроші. Так у вас і грошей нема!\n– Знайду, – сказав я. – Я того й прийшов, щоб поторгуватися.\n– О, то вже до мене!\n– Одну хвилинку, я зараз вернуся поговорити з вами.\nНа стінах було багато картин, почасти написаних Броком. Але я не роздивлявся їх. Зігрівшись, рівно й тихо дихаючи, я думав про невловиму музичну думку, тверде відчуття якої з’являлося завжди, як я прислухався до цього мотиву – «Фанданґо». Добре знаючи, що душа звуку незбагненна для розуму, я, проте, пильно наближав цю думку, і, чим більше наближав, тим більш далекою ставала вона. Поштовх новому відчуттю дало тимчасове пригасання лампочки, тобто в сірому її склі з’явився червоний дріт – знайоме всім явище. Поблимавши, лампочка засвітилася знов.\nУ той час, коли я сидів, я відчув – може, на мільйонну частку миті, – як одночасно крізь мене та поза мною промайнув простір, у який я дивився поперед себе. Почасти це нагадувало рух повітря. Воно супроводжувалося нагальним неспокійним відчуттям переміщення зорового центру, – так, замислившись, я, нарешті, зазначив переміну настрою. Центр зник. Я підвівся, потираючи чоло та вглядаючись кругом себе з бажанням зрозуміти, що сталося. Я відчув нічим не виражену визначеність, причому центр, відчуття зорової рівноваги вийшло за межі, ставши прихованим.\n– Ви, мабуть, зачекалися? – сказав Брок. – Нічого, грійтеся, паліть.\n– Купив. Вже втретє приходить цей чоловік, і я купив, аби тільки здихатися.\n– А що за картина?\n– А, дурниці! Мазанина, поганий смак! – сказав Брок. – Подивіться краще мої. Осьо написав дві останнім часом.\nЯ підійшов до вказаного на стіні місця. Овва! Так от що було в його душі!.. Одна – пейзаж горохового кольору. Неясні обриси дороги та степу з неприємним закуреним колоритом; і я, покивавши, перейшов до другого «витвору». Це також був пейзаж, складений із двох горизонтальних смуг; сірої та сизої, з зеленими кущиками по ній. Обидві картини, позбавлені таланту, викликали тупу, холодну напруженість.\n– Ви жваво пишете, – зауважив я, щоб не затягти мовчанку. – Ну, то що ж Горшков?\n– Так, як і сказав, – двісті.\n– Це за Горшкова двісті? – вирвалося в мене. – Дорого, Броку!\n– Ви це сказали тоном, про який дозвольте вас запитати. Горшков... Як він вам?\n– Це – картина, – сказав я. – Я мав намір її купити; про те й мова.\n– Ні, – заперечив Брок, уже роздратований і моїми словами, і байдужністю до його картин. – За неповагу до великого національного художника ціна з вас буде тепер триста!\n– Що ж ви візьмете за цю капусту, як я скажу, що Горшков всього лише поганий художник?\n– Добре ж ви розумієтеся... Цинік!\n– Навіщо лаятися, – сказав я. – Що погано, те погано.\n– Ну, та все одно, – заявив він, суплячись і дивлячись у підлогу. – Двісті, нехай так і буде, як було: двісті.\n– Не буде двісті, – буде сто.\n– Отепер вже ви починаєте...\n– Добре! Сто двадцять п’ять?!\n– Оцю я оддам даром, – сказав він, потрясаючи картиною, – бо вам саме до смаку; можете забрати за двадцять карбованців.\nСлова «дещо приголомшуюче» можуть, таким чином, здатися примхою переказу, бо мотив звичайний і його трактування позбавлене не тільки разючої, але й будь-якої оригінальності. Так, так! – Проте, ця простота картини була сповнена нагального відчуття застиглої літньої спеки. Світло було гаряче. Тіні прозорі та сонні. Тишу – цю особливу тишу спекотного дня, сповненого безмовності потайного, насиченого життя – було передано невідчутною експресією; сонце горіло на моїй руці, коли, притримуючи раму, дивився я перед собою, силкуючись побачити мазки – оту розхолоджуючу математику фарб, яку, наблизивши до себе картину, ми бачимо на місці облич і речей.\n– Саме так, – сказав Брок, завваживши, що я мовчу. – Звичайнісінька мазанина. А ви кажете...\n– Що ж, – сказав я, відставляючи картину, – двадцять карбованців я знайду та, якщо хочете, зайду ввечері. А хто малював?\n– Не знаю, хто малював, – сказав Брок із досадою. – хіба мало таких картин кругом. Але ж: Горшков... Поговоримо про цю справу.\n– Так, я куплю Горшкова, – сказав я. – Я неодмінно його куплю. То це ваша остаточна ціна? Двісті? Гаразд, що вже з вами поробиш. Як і сказав, увечері прийду та принесу гроші, двісті двадцять. А коли вас можна застати?\n– Якщо вже напевне, то о сьомій чекатиму на вас, – сказав Брок, кладучи показану мені картину на рояль, і, всміхаючись, потер руки. – Оце я люблю: раз, два – і по руках, – по-американському.\nТепло вдягненій людині з холодною душею мороз міг би здатися вишуканим задоволенням. Насправді, – все кругом уклякло та посиніло. Чи й не захоплення? Під білим небом мерзло закоцюбле місто. Повітря було неприємне, напівпрозоре, наче у холодній лікарні. На сірих будинках вікна були засліплені памороззю. Мороз надав усьому примарного змісту: забиті дошками магазини з заметами на східцях під’їздів, з розбитими дзеркальними вітринами; гробове мовчання парадних дверей, зруйновані кіоски, трактири з виламаними підлогами, без вікон і дахів, і ніде нема візників, – от, здавалося б, як жорстоко розпорядився мороз. Автомобіль, що їхав собі, але раптом забубнів на місці, бо зіпсувався механізм, – і той здавалося, втрапив у зуби морозу. Ще більше нагадували про нього дії людей, направлені на тепло. По бруківці, тротуарах, на руках, санчатах та підводах, зі скрегочучою неквапливістю вже звичного відчаю, повзли дрова. Вози скрипіли, як скрипить на морозі сніг: пронизливо й жахливо. Обледенілі колоди волочилися по тротуарах руками знемагаючих жінок і підлітків із тих, що знають весь неприйнятний у гарному товаристві лексикон і просять «прикурити» басом. Між іншим, серед промислів, яких ще не бачило місто, за винятком «домашнього пастухування» (сіно, розсипане по приміщенню, наче трава, для кіз) і «нове-старе» (блискуча ілюзія новизни, що надається знайденому на смітнику «взуттю»), про що розповідає А. Реньє у своїй цікавій книзі «Задвірки Парижа», варто було б тепер відзначити також професію «продавців щепи». Ці обірвані люди продавали в'язки щепи вагою не більше п’яти фунтів, тримаючи їх під пахвою, тим, хто міг дозволити собі цю вкрай обачну розкіш: тримати, запалюючи одну за другою, щепи під денцем чайника або каструлі, поки не закипить у них вода. Крім того, з санчат продавалися малі порції дров, в'язанки, – кому що по грошах. Проїжджали важко навантажені дровами підводи, і візник, ідучи поруч, стьобав батогом злодюжок-дітей, що крали на ходу полінця. Подекуди, саме впавши з воза, поліно розпалювало пристрасті: до нього мчали стрімголов перехожі, але здобич здебільшого діставалася якому-небудь вусаню-пройдисвіту, – із тих, що за солдатчини варять кашу з сокири.\nЯ йшов швидко, майже біг, відскрипуючи квартал за кварталом і розтираючи обличчя. На одному дворі я побачив юрбу благодушно настроєних людей. Вони виламували з кам’яного флігеля дерев’яні частини. Мимоволі я призупинився, – був у цьому видовищі широкий діловий тон, щось із того, що лаконічною мовою психології нашої називається: «Нумо, хлопці!..» Вилетіли подвійні двері, підлогова балка завалилася кінцем у сніг. У кутку дворища двоє, гиркаючи один на одного, пиляли товстий, наче діжка, обріз колоди. Я зайшов у двір, переживаючи відчуття людської солідарності, і сказав сонному дядькові у синій чумарці, що слідкував за роботою:\n– Громадянине, чи не дасте ви мені пару дощок?\n– Що таке? – сказав той після довгої натягнутої мовчанки. – Я не можу, це ламають на артіль, а справа від установи.\n– Як?! Ледве зустрілися, а вже й розстаємося, – подумав я, згадуючи приказку однієї інтересної людини: «Зустрічаємося без радості, розстаємося без суму»...\nМіж тим вигнана на деякий час морозом картина сонячної кімнати знову настільки збентежила мене, що я спрямував усі думки на неї та на С. Т. Здобич була приваблива. Я зробив відкриття. Між тим стало пекти у щоки, стріляти в носі та вухах. Я подивився на пальці, їхні кінчики побіліли, ставши майже нечутливими. Те ж саме відбулося з щоками та носом, і я став терти відморожені місця, доки не повернув їм чутливість. Я не закоцюб, як у сиру погоду, але все тіло нестерпно ломило та крутило. Аж дубіючи від холоду, побіг я на Мільйонну. Тут, біля воріт КУБУ, я відчув удруге дивний простір, що мигнув перед очами, але, переживаючи, не настільки був здивований цим, як у Брока, – лишень потер чоло.\nБіля самих воріт, серед візників і автомобілів, перед мої очі з’явилася група, на яку я звернув би більше уваги, будь хоч трошки тепліше. Центральною фігурою групи був високий чоловік у чорному береті зі страусовим білим пером, із шийним золотим ланцюгом поверх оксамитового чорного плаща, підбитого горностаями. Довгасте обличчя, руді вуса, що розходилися іронічною стрілкою, золотава борода вузьким гвинтом, плавний і владний жест...\n– Це той самий будинок, сеньйоре професор! Ми прибули!\n– Чудово, сеньйоре кабальєро! Я йду до головної канцелярії, а ви, сеньйоре Евтерпо, і ви, сеньйоре Аруміто, підготуйте подарунки.\n– Буде негайно виконано.\n– Бачили іспанців? – сказав пузатий професор худому своєму колезі, що, у хвості черги за солоними лящами, видаваними надворі у лабазі, задумливо жував цигарку. – Кажуть, багато всього привезено, а наступного тижня роздаватимуть нам.\n– І що ж даватимуть?\n– Шоколад, консерви, цукор і макарони.\n– Почекай, Люсі, – говорив він, мало-помалу роздратовуючись, – подивимося ще. Гм... гм... рожева – банна картка, біла – кооперативна, жовта – на основний пайок, коричнева – на сімейний, це – талон на цукор, це – на недоотриманий хліб, а тут що? – свідоцтво будкомбіду, анкета вузу, старий прострочений талон на оселедці, квитанція на ремонт годинника, талон на пральню, талон на... Господи! – закричав він, – я загубив другу білу картку, а сьогодні останній день цукрового пайка!\n– Якщо тільки я не забув її на кухні, де чистив чоботи!.. Я встигну! Я повернуся! Я побіжу й буду через годину, а ти почекай мене!\n– Риба! Риба! Ви загубили рибу!\nСекретар із похмурим обличчям, стіл якого обступили дами, діти, старі, художники, актори, літератори та учені, кожен по своїй тоскній справі (був тут і особливий вид – пайкові авантюристи), розкопав нарешті купу паперів, де й розшукав позначку проти мого прізвища.\n– Вашу справу ще не вирішено, – сказав він. – Чергове засідання комісії відбудеться у вівторок, а сьогодні п’ятниця.\n– Ви чули про делегацію з Аргентини?\n– Не з Аргентини, а з Іспанії.\n– З Іспанії, егеж.\n– Ой, то все одно, але скажіть – що? що? жири? А чи є матерія?\n– Та кажуть, багато всього і роздаватимуть наступного тижня.\n– А не з Саламанки?\n– Ні, з Куби, з Куби, – говорили, проходячи, всезнаючі акторки.\n– Як, із Куби?\n– Шоколад! Отак!\nТак пройшло трохи часу, поки я штовхався по мармурових сходах, прикрашених статуями, і пив у буфеті чай, сидячи за скляним столом під пальмою, – раніше в приміщенні цьому був зимовий сад. Не розуміючи, чого це хліб пахне рибою, глянув я на руку, помітив налиплу луску, і згадав про ляща, що стирчав із кишені. Засунувши зручніше ляща, щоб не тер мені ліктя хвостом, я підняв голову і побачив Афанасія Терпугова, давно знайомого мені кухаря з ресторану «Мадрид». Це був сухорлявий, пришиблений чоловічок з нишпоркуватим поглядом і деякою манірністю на обличчі; тонкі, піджаті його губи були поголені, а дивився він поверх окулярів.\n– Із припасом вас! – сказав Терпугов. – А я спершу думав, то сікачка, боявся порізатися, хе-хе-хе!\n– А, вітаю, Терпугов, – відповів я. – Ви що тут робите?\n– Та один знайомий підшукував мені роботу в крамниці або на кухні. Так я зайшов йому сказати, що відмовляюся.\n– І де ж ви найнялися?\n– Як, де? – сказав Терпугов. – Втім, ви цього діла ще не знаєте. Одне вам скажу, – приходьте завтра до «Мадриду». Я орендував ресторан і відкриваю його. Кухня – моє шануваннячко! Ну, так ви ж знаєте, ви мої розтягаї, як бува, хильнете, на згадку брали з собою, пам’ятаєте? І казали: «На стінку повішу, у рамку вставлю». Хе-хе! Було, було! А то ще польські колдуни з маслом... Ну, та я вже вас не дражнитиму. Потім – оркестр, вищий клас, який тільки спромігся знайти. Багато з вас не візьму, та ще й на честь відкриття заграємо вам іспанські танці.\n– Одначе, Терпугов, – сказав я, поперхнувшись од здивування, – ви думаєте, що кажете?! Що ж це, вам одному, всупереч усім правилам, дозволять таку справу, як «Мадрид»? Це двадцять першого року?\n– Ви там собі як хочте, але приходьте. Та ще й оддайте-но мені ляща, а я його вимочу, вичищу – та оброблю під кашу та хрін зі сметаною, вже такі будете задоволені! Я так собі думаю, що у вас і дров нема.\n– Хоч ви й кажете дурниці, – сказав я з досадою, – ляща, однак, візьміть, бо мені його не приготувати самому. Беріть! – повторив я, оддаючи рибину.\n– Риба гарна, жирна, – сказав він, ховаючи ляща за пазуху. – Будьте спокійні, Терпугов своє діло знає, – всі кісточки повиймаю. Поки що до побачення! Та не забудьтеся, завтра в «Мадриді» о восьмій відкриття!\n– Бідолаха з глузду з’їхав! – сказав я, виходячи на сходи до різьблених дверей Рожевої Зали. Я зігрівся, голод уже не так докучав мені, і я, згадавши Терпугова, посміхнувся, думаючи: «Лящ потрапив до Терпугова. Яка дивна в ляща доля!»\nМасивні подвійні двері зали були напіввідчинені. Ледве я підійшов до них, як кілька осіб з вищої адміністрації, з портфелями та без, увірвалися повз мене у двері один за другим, заглядаючи через голови передніх, – настільки всі вони квапилися побачити щось, без сумніву, пов’язане з іспанцями. Я пам’ятав розмову біля воріт, а тому заглянув і сам, і побачив, що велика зала повна людей. Знизавши плечима, на знак рівноправ’я, статечно ввійшов і я, а оскільки було досить тісно, то став трохи осторонь, спостерігаючи, що ж відбувається.\nЗазвичай ця зала був зайнята канцелярською роботою, але тепер столи були посунуті до стін, а машинки кудись зникли. Один великий стіл, застелений синім сукном стояв ближче до дальньої від дверей стіни, між дзеркальними вікнами з видом на занесену снігом ріку. По правому кінці стола сиділа президія КУБУ, а по лівому – отой рудий чоловік у береті та плащі з горностаєвим відкладним коміром, що я його бачив коло воріт. Він сидів прямо, злегка відкинувшись на тверду спинку стільця, і обводив поглядом товариство. Його права рука лежала перед ним на столі, зверху паперів, а лівою він недбало перебирав шийного золотого ланцюга, оздобленого перлами. Троє його супутників стояли позаду нього, виявляючи обличчям та позою терпіння й увагу. Перед столом громадилася барикада з тюків, зашитих у шкіру та полотно, і я тільки й дивувався, що адміністрація дозволила занести сюди стільки краму.\nОсновною якістю «чутки» є найтонша еманація факту, завжди істинна по природі своїй, якої б виродливої форми не надав їй наш апарат сприйняття та поширення, тобто розум та його лукавий служник – язик. Тому я слухав небайдуже. Дихаючи мені в потилицю, хтось казав сусідові:\n– Цей іспанський професор – дивна людина. Кажуть, великий оригінал, зі страшенними примхами: їздить по місту в носилках, наче за середньовіччя!\n– Та чи професор він? А знаєте, що я чув? Кажуть, що він не той, за кого себе видає!\n– От тобі й на!\n– А що накажете думати?!\n– Що ж це таке і як це розуміти? – прошамкала вона жаб’ячим ротом; сірі жадібні її очі таємниче просвітліли. Вона понизила голос:\n– А мене, мене, а слухайте мене, чуєте? Кажуть, нібито перевірили повноваження, а печатка ж не та, нє-є-є...\n– Ми просимо, – сказав він сильним і звучним голосом, – дозволити залишатися тут усім, бо ми маємо бути раді знаходитися в товаристві тих, кому привезли скромні наші дарунки.\n– Сеньйор кабальєро володіє іспанською? – звернувся до мене прибулець зі звабливою зміїною посмішкою і раптом задивився на мене так пильно, що я зніяковів. Його чорно-зелені очі з гострою сталевою зіницею втупилися в мене поглядом, що нагадує холоднокровно оголену руку, зануривши яку в мішок аж на саме дно, невблаганно намацує там людина розшукувану річ.\n– Володієте іспанською? – повторив іноземець. – Хочете бути перекладачем?\n– Сеньйоре, – заперечив я, – я володію іспанською, наче рідною, хоча ніколи не був у Іспанії. Я знаю, крім того, англійську, французьку та голландську; але ж перекладач уже є?!\n– Професор Міґуель-Анна-Марія-Педро-Естебан-Алонсо-Бам-Ґран, – на що я відповів як звичайно, тобто:\n– Олександр Каур (моє ім’я), – після чого засідання знов набуло офіційного характеру.\nПоки що я перекладав звичайний обмін вітаннями, що висловлювалися по черзі комісією та іспанцем, які було складено в дусі того часу і які не заслуговують сьогодні на докладний переказ. Потім Бам-Ґран зачитав список подарунків, надісланих ученими острова Куби. Список цей викликав загальне вдоволення. Два вагони цукру, п’ять тисяч кілограмів кави та шоколаду, дванадцять тисяч – маїсу, п’ятдесят бочок оливкової олії, двадцять – апельсинового варення, десять – хересу та сто ящиків манільських сигар. Усе вже було зважено та занесено до комор. Але ті тюки, що лежали перед столом, містили речі, щодо яких Бам-Ґран сказав тільки, мовляв, з дозволу пайкової комісії, він «матиме честь негайно показати товариству все, що є в тюках».\n– Всі дорослі – діти, – сказав йому Бам-Ґран досить чітко, так що я розчув ті слова; потім, зрозумівши по моєму обличчю, що я розчув, він нахилився до мене та заглядаючи в очі лезом своїх блискучих зіниць, шепнув:\nЗеленая пальма... Віднині\nНема інших снів у сосни...»\nТак м’яко, так вишукано пожартував він, лише пожартував, звичайно, але мені немовби міцно потисли руку, і я, з калатаючим серцем, не звернувши навіть уваги, наскільки сміливо та легко він надав своїм дивним натяком особливого змісту віршу Гейне, – зміст якого безмежний, – спромігся лишень мовити:\n– Правда? Що хотіли ви цим виразити?\n– Ми знаємо дещо, – сказав він звичайним своїм голосом. – Отже, приступайте, кабальєро!\n– Ось! – сказав Бам-Ґран, беручи одну свічку і вправно запалюючи її. – Це ароматичні свічки для освіження повітря!\n– А, свічки, це добре! Мабуть, буде й мило! – однак по більшості облич ковзнуло розчарування.\n– Якщо всі подарунки такі... – сказав сивий чоловік із червоним носом парубкові, що стояв, схрестивши руки, розчервонілий од надміру похмурості, – то що ж це?\nЯ аж відступив, настільки гарні були ці квіти дна морського серед складок шовку й полотна, – вони зберігали блиск підводного променю, що пронизує зелену воду. Вже стало смеркатися, у залі засвітили електрику, яка змусила ще більше блищати купи подарунків.\n– Це – рідкісні раковини, – сказав Бам-Ґран, – і нам буде дуже приємно, якщо ви візьмете їх на згадку про наші відвідини та про океан, що отам, далеко!.. Він звернувся до помічників, жестом кваплячи їх:\n– Швидше, кабальєро! Не затримуйте враження! Сеньйоре Каур, перекажіть товариству, що п’ятдесят гітар і стільки ж мандолін доставлено нами; ось ми зараз покажемо вам зразки.\nСправді, те, що відбувалося, стало набувати характеру драматичної сцени з сильним декоративним елементом. Канцелярія, короваї хліба, гітари, херес, телефони, апельсини, друкарські машинки, шовки й аромати, валянки й оксамитові плащі, олія й корали утворили на наших очах дивно дегустовану суміш, зневажаючу сірість установи бринінням струн, зі звуками іноземної мови, що нагадула про теплу країну. Делегація ввійшла в КУБУ, наче гребінь у волосся, утворивши хай недовготривалий, але яскравий і незвичний центр уваги, в той час, як центри адміністративний і продовольчий мимоволі уступали прибульцеві першість і характер жесту. Тепер господарями становища були оці церемонні смагляві оригінали, і гостинність не дозволяла навіть і найлегшого натяку на бажання припинити дійство, що стало апофеозом безпосередності й розкинуло строкатий свій табір у канцелярії «громадського постачання». Всупереч заведеному, робочий день став. Службовці посходилися звідусіль – із крамниць, приймалень, агентур, комор, паливного відділу, з лазні, перукарні, пральні, з буфету й службових кімнат, з бібліотеки й санітарії, і якщо навіть прийшли не всі, то в тих, хто не прийшов, не могла рушити з місця жодна цидулка. Пайовики, що поприходили за пайком, облишили отримання своїх продуктів, не бажаючи надати перевагу буденності над таким рідкісним інцидентом. Деякі з пронир, що все винюхують кругом, уже побігли у відділи клопотатися про видачу їм шоколаду й хересу, щоб, одержавши, таким чином, талони, уникнути подальших черг.\nХоч я й придивлявся до настрою членів комісії, але мав також зауважити, що вже тільки один тюк – найдовший, ретельніше за всі інші запакований, лишився недоторканим. Вже була майже четверта, так що більше, ніж півгодини делегація в цій залі пробути не могла. Зала, звичайно ж, після цього мала бути замкнена для обліку та збирання розкиданого краму, а іспанці мали перейти в кімнату засідань для ділового закінчення свого візиту до КУБУ. Виходячи з цього, я був впевнений, що неприємностей не станеться.\nІспанці вхопилися за довгого тюка і поставили його вертикально. Ножі відтягнули мотузки тупим кутом, і вони, надрізані, лопнули, впавши навколо тюка змією. Тюк був зашитий у кілька шарів полотна. Розгортаючи його, накидали цілу купу білих смужок. Тоді, розцвічуючись і золотячись, вийшов із саженного кокону величезний сувій шовку, шириною футів п’ятнадцять і довжиною майже на весь зал. Тріпаючи й розпушуючи його, іспанці розійшлися серед юрби, що розступилася до протилежних кутів приміщення, причому один з них, зігнувшись, розгортав згортка, а два інших на руках, витягуваних усе вище, донесли кінець до стіни й там, ставши на стільці, прикріпили його цвяхами аж попід стелю. Таким чином, похило спускаючись із віддалення, ліг на все оте безладдя куп краму чудовий митецький візерунок, що зміївся по золотавому шовку кармінним пір’ям фламінго та пір’ям білої чаплі – дорогоцінним пір’ям Південної Америки. Перли, срібні й золоті блискітки, рожевий і темно-зелений стеклярус у поєднанні з іншими матеріалами являли собою дику і яскраву красу, овіяну ніжністю композиції, основний мотив якої, мабуть, був запозичений з малюнка мережива.\nШумлячи, ойкаючи, множачи шум гулом і серед гулу стаючи ще більш галасливими, глядачі змішалися з комісією, підступивши до блискучого виробу. Нахлинула безладна втіха – щирий стан єства нашого. І покривало заколихалося в десятках рук, що торкалися його з різних боків. Я витримав атаку ентузіасток, які вимагали негайно запитати в Бам-Ґрана, хто й де витворив таку рідкісну розкіш.\n– Це витвір дівчат острова Куби. Його зробили дванадцять найпрекрасніших дівчат міста. Півроку вишивали вони цього візерунка. Ви праві, дивлячись на нього із заслуженою втіхою. Прочитайте імена рукодільниць!\n– Ось що вони прохали передати вам, – голосно продовжував я, беручи поданий мені іспанським професором аркуш паперу: «Далекі сестри! Ми, дванадцять дівчат-іспанок, обіймаємо вас здалеку й міцно притискаємо до свого серця! Повісьте вишитого нами килима на найхолоднішій стіні. Ви будете дивитися на нього, згадуючи нашу країну. Хай обдарує вас доля турботливими женихами, вірними чоловіками і дорогими друзями, серед яких – усі ми! А ще ми бажаємо вам щастя, щастя й щастя! Це все. Простіть нас, диких іспанських дівчат, що зросли на берегах Куби!» Я скінчив перекладати, і якийсь час стояла мертва тиша. Така тиша буває, коли всередині нас шукає виходу мова, що не перекладається будь-якими іншими мовами...\n«Далекі сестри...» Була в цих словах граціозна чистота смаглявих дівочих пальців, що проколюють голкою шовк заради невідомих їм півничанок, щоб у сніжній країні втомлені очі посміхнулися фантастичній і гарячій вишивці. Дванадцять пар чорних очей схилилися здалеку над Рожевою Залою. Південь, сміючись, кивнув Півночі. Він дотягся своєю гарячою рукою до відморожених пальців. Ця рука, духмяна від троянди й ванільних стручків, – легка рука нервового, наче гірська кізка, створіння з дванадцятьма іменами, додала до повісті про картоплю й холодні квартири наївного малюнка, подібно до того, як це робить на полях своїх книг Сетон-Томпсон: арабеск із пелюстків і променів.\nНа вістрі цього враження почувся біля дверей шум, – наполегливі слова невідомого чоловіка, що хотів пропхатися на середину зали.\n– Дозвольте пройти! – говорив чоловік цей похмуро й багатозначно.\n– Кажу вам, – пропустіть! Громадянине! Ви хіба не чуєте? Громадянко, дозвольте пройти! Вдруге кажу вам, а ви робите вигляд, що то вас не стосується. Дозвольте пройти! Дозво... – але вже глядачі розступилися поспішно, як звикли розступатися перед будь-яким сердитим телепнем, що мав себе за велике цабе.\nТоді за два кроки від мене просунувся лікоть, що відштовхув останнього, хто заслоняв дорогу до професора і на самий край дорогоцінного покривала ступив чоловік невизначеного віку, з товстими губами й високо задертою щіткою рудих вусів. Був він малий на зріст і весь набундючений – дуже прямо тримав короткий свій стан; був одягнений у кожушок, валянки та капелюх-«котелок». Він став, випнувши груди, піднявши голову, розчепіривши руки й ноги. Окуляри його зухвало блищали; під ліктем стирчав портфель.\n– Отже, – сказав він тим самим тоном, яким гарячився, протискуючись, – ви маєте знати, хто я такий. Я – статистик Єршов! Я все чув і бачив! Це якесь очманіння! Дурниці, нісенітниці, неподобство! Цього не може бути! Я не... вірю, не вірю нічому! Нічого цього нема, і нічого не було! Це фантоми, фантоми! – прокричав він. – Ми або одержимі галюцинацією, або вчаділи біля жаркої залізної грубки! Нема цих іспанців! Нема килима! Нема плащів і горностаїв! Нема нічого, ніяких цяцьок-ляльок! Бачу, але заперечую! Чую, але відкидаю! Отямтеся! Ущипніть себе, громадяни! Я сам вщипнуся! Мені все одно, можете мене гнати, проклинати, бити, засмажити або повісити, – я кажу: нічого нема! Нереально! Невірогідно! Дим!\n– У чому справа? Що з ним? Хто це?! – почулися вигуки.\n– Ви з глузду з’їхали! – сказав він. – Отямтеся й поясніть, що означає ваш лемент?!\n– А те й означає, що я більше не можу! – закричав йому в обличчя статистик, весь вкриваючись червоними плямами. – Я в істериці, я волаю та скандалю, бо вже дійшов! Скипів! Килим! На чорта мені килим, та чи й існує він у реальності?! Я кажу: це психоз, видіння, чорти забирай, а не іспанці! Я, я – іспанець, у такому випадку!\n– Так, ця людина – не дитя, – глумливо сказав Бам-Ґран. Він заговорив повільно, щоб я встигав перекладати, з трохи злостивою посмішкою, що оголила його білі зуби. – Я запитую кабальєро Єршова, що має він проти мене?\n– Що я маю? – закричав Єршов. – А от що: я приходжу додому о шостій вечора. Я ламаю шафу, щоб хоч трошки зігріти свою халупу. Я печу в буржуйці картоплю, мию посуд і перу білизну! Прислуги в мене нема. Дружина померла. Діти замурзані, занехаяні. Вони ревуть. Масла мало, м’яса нема, – ревище! А ви мені кажете, що я маю отримати раковину з океану та видивлятися іспанські вишивки! Я в океан ваш плюю! Я з троянди цигарку скручу! Я вашим шовком законопачу віконні рами! Я гітару продам, чоботи куплю! Я вас, заморські птахи, на рожен насаджу та, не обскубавши, запечу! Я... ех! Нема, вас, нема, бо я не дозволю! Зникни, видіння, амінь, роз-сип-ся!\n– Безумний! – сказав він. – Безумний! Нехай матимеш все, чим торкнуте серце твоє: дрова й картоплю, масло й м’ясо, білизну й дружину, але більше зась! Справу зроблено. Образу нанесено, і ми йдемо, йдемо звідси, кабальєро Єршов, у країну, де ви не будете ніколи! Ви ж, сеньйоре Каур, у будь-який день, якщо матимете бажання, приходьте до мене, і я заплачу вам за вашу працю перекладача всім, чим ви побажаєте! Запитайте у циганів, і вам кожен з них скаже, як знайти Бам-Ґрана, якому більше нема сенсу ховатися. Прощавай, учений світе, хай живе блакитне море!\nМовивши так, причому навряд чи я встиг вимовити й десять слів перекладу, – він нагнувся й узяв гітару; його супутники зробили те саме. Тихо й зарозуміло сміючись, вони відійшли до стіни, ставши поруч, відставивши ногу й піднявши обличчя. Їхні руки торкнулися струн... Похоловши, зачув я швидкі, глухі акорди, різкий удар так добре знайомої мелодії: задзвеніло «Фанданґо». Гримнули, наче поцілунок у серце, міцні струни, і в цей набігаючий темп увійшло сухе клацання кастаньєт. Зненацька електрика згасла. Сильний поштовх у плече змусив мене заточитися. Я впав, скрикнувши від різкого болю в скроні, і посередь гулу, лементу, біснування темряви, що блискала громом гітар, знепритомнів.\n– Оце які в двері виходять, – сказав він, – то буде правильно. Не так, як ото привиди чи нечиста сила!\n– Чи у двері, чи у вікно, – відповів я, – яка різниця?!\n– У вікно... – сказав сторож, замислившись. – У вікно, скажу я вам, то одне діло, якщо воно відкрите. А іспанці після скандалу вийшли поперек стіни. Та ще, кажуть, якраз на Неву, а в тому місці, чули, де опустилися, начебто лід тріснув. Оце побіжимо дивитися.\n– І як же це розуміти? – мовив я, сподіваючись дізнатися щось іще.\n– Там розберуться! – Сторож поплював на долоні та став замітати далі. – Чудасія!\n– Чого дивишся? – крикнув я, бачучи, що він настирливо стежить за мною.\n– Така моя робота, – заявив він, – дивлюся, бо маю наказ не випускати підозрілих. Чули про таке?!\n– Авжеж, – сказав я, і хвіртка з тріском зачинилася. Я зупинився, розмірковуючи, де і як розшукати циганів. Я хотів бачити Бам-Ґрана. Це було жагуче й безвихідне відчуття, уявлення про яке можуть мати гравці, що даремно шукають капелюха, захованого дружиною.\nО моя голова! Їй було завдано роботи в несумісних умовах вулиці, морозу й порожнечі, що перерізувалася вогнями автомобілів. Здивований, я мав би сісти біля каміну в глибоке й зручне крісло, що саме по собі сприяє перебігу думок. Я мав би віддатися тихим крокам натхнення та, попиваючи столітнє вино вишневого кольору, слухати неспішний бій годинника, розглядаючи золоте вугілля. Поки я йшов, утворився осад, у якому вже не можна було відкинути виникаючі питання. Хто був отой чоловік в оксамитовому плащі, зі золотим ланцюгом? Чому він проказав мені вірша, вклавши в тон свого шепоту винятковий зміст? Нарешті, «Фанданґо», виконане вченою депутацією в розпалі скандалу, раптова темрява й зникнення, і я, кимось перенесений на ліжко амбулаторії, – яке пояснення мало вгамувати оту жагу сенсу, у той час як надрозумове безтурботно всотувало рясну алмазну вологу, не даючи собі клопоту вселити розумовому апарату хоча б слабке уявлення про втіху, що воно її відчувало беззаконно й абсолютно, – втіху саме тої незв’язності й нез’ясовності, які становлять найгіршу муку кожного Єршова, і, позаяк у кожному сидить Єршов, хоч би й цикнутий, я був настроєний щодо цього доволі допитливо.\nЯ зупинився, намагаючись визначитися, де тепер знаходжуся, після напівбезпам’ятного поривання вперед і без гадки про напрям. По деяких домах я зрозумів, що йду поблизу вокзалу. Я сунув руку в кишеню, щоб закурити, і торкнувся незнайомого твердого предмета, витягши який, роздивився при світлі якогось із вікон жовту шкіряну торбинку, дуже туго зав’язану. Вона важила не менше двох фунтів, і лише гарячковістю своєю я пояснюю свою попередню неуважність до цієї ваги, що відтягувала кишеню. Натиснувши, я намацав крізь шкіру ребра монет. «Гублячись у здогадах...» – казали раніше у таких випадках. Не пам’ятаю, чи губився я тоді в здогадах. Вважаю, настрій мій був тоді якомога схильний очікувати непояснимих речей, і я поквапився розв’язати торбинку, думаючи більше про її вміст, аніж про причини її появи. Однак було небезпечно розміщатися на вулиці, наче у себе вдома. Я нагледів неподалік руїни й попрямував до їхніх сніжних проламів по пагорбу з заметів і щебеню. Всередині цього хаосу розходилося в різні боки безліч брудних слідів. Тут валялися ганчірки, задубілі нечистоти; просвіти чергувалися з простінками та балками, що вже завалилися. Світло місяця сплітало ями й тіні в єдиний похмурий візерунок. Зайшовши якомога далі, я сів на якісь цеглини та, розв’язавши жовту торбинку, витрусив на долоню частку монет, одразу впізнавши золоті піастри. Порахувавши й перерахувавши, я визначив їхню кількість у двісті штук, не більше й не менше, і, трохи ослабішавши, замислився.\nЯ настільки заглибився у своє заняття, – споглядати та перебирати золоті монети, – що дуже нескоро став відчувати якусь наче заваду, присутність сторонньої сили, тонкої й точної, немовби з одного боку відбувався легесенький порух повітря. Я підняв голову, міркуючи, що б це могло бути, та чи не назирає за моєю спиною бродяга або ж бандит, мимоволі передаючи мені свою жадібну напруженість? Ліворуч-праворуч я повільним поглядом обдивився руїни та не побачив нічого підозрілого, але хоч було й тихо, а крихку, запанувалу кругом тишу було б різко порушено найменшим скрипінням снігу або шерехтінням щебеню, – я не насмілювався обернутися, аж поки не розгнівався на себе. Я обернувся раптово. Стукіт крові луною відбився на серці та у голові. Я підхопився, розсипавши монети, але вже був готовий захищати їх і схопив каменюку... Кроках у десяти від мене, серед мішаних і нечітких тіней, стояв довготелесий, худий чоловік, без шапки, з худим усміхненим обличчям. Він набичив голову й, опустивши руки, мовчки розглядав мене. Його зуби блищали. Погляд був спрямований поверх моєї голови так, наче задумуються, що сказати в скрутній ситуації. Через його потилицю тягнулася вгору чорна пряма лінія, край її був захований од мене верхнім краєм амбразури, крізь яку я дивився. Зворотний поштовх крові, що знову прилинула до серця, відновив подих, і я, ступнувши ближче, роздивився труп. Було важко визначити, що це – самогубство чи вбивство. Мрець був одягнений у чорну сатинову сорочку, досить непогане пальто, нові штиблети, неподалік валявся шкіряний кашкет. Мав покійний десь років із тридцять. Ноги на фут не сягали землі, а мотузку було пов’язано на стельову балку. Те, що він не був роздягнений, а також якась дбайливість у прикріпленні мотузки до балки та насамперед дрібні безхарактерні риси обличчя, окресленого по провалах щік русявою борідкою, схиляло до визначення самогубства.\nЧи вколовся він об шип, намагаючись зірвати троянду? Чи може він – зневірений дезертир? Хтозна, що бува приводить людину до руїн з мотузкою в кишені?! Чи може, переді мною висів невдаха-адміністратор, відступник, розчарований, торгівець, що втратив чотири вагони цукру, або винахідник «перепетуум-мобіле», що ненароком глянув у дзеркало на своє обличчя, коли перевіряв механізм?! Або хижак, якого родичі ревно тягали за бороду, примовляючи: «Ось тобі, шуліко, нагорода за життя злодійськеє твоє!» – а він не переніс цього і занапастив себе?\nІ це, і будь-що інше могло статися, але мені вже було нестерпно тут сидіти, і я, поминувши лишень один квартал, побачив саме те, що розшукував, – окрему чайну.\n– Сідайте, подадуть, – сказав він, знову занурюючись у читання.\n– Що ви читаєте? – запитав я буфетника, бо побачив на сторінці слова: «принцесу мою світлооку...»\n– Хе-хе! – відповів той. – Так собі, театральна п’єса. «Принцеса Мрія». Твір Ростанова. Хочте подивитися?\n– Ні, не хочу. Я читав. Вам подобається?\n– Та так, – сказав він нерішуче, нібито соромлячись свого враження, – фантазія... Про любов. Сідайте, – додав він, – зараз подадуть.\n– Чи бувають у вас цигани? – запитав я.\n– Цигани? – перепитав буфетник. Його, мабуть, здивував різкий перехід до буденного від незвичайної для нього книги. – Бувають. – Він механічно кинув погляд на мою руку, і я вгадав наступні його слова: – Це поворожити, чи що? Чи навіщо?\n– Хочу робити малюнок для журналу.\n– Розумію, ілюстрацію. То ви, громадянине, – художник? Дуже приємно! – Але я все ж таки заважав йому, і він, посміхнувшись, настільки міг приязно, додав: – Ходять їх туто два кагали, одні чомусь ще не були сьогодні, мабуть, незабаром прийдуть... Вам подано! – і він показав пальцем на стіл за грубкою, де жінка розставляла посуд.\n– Громадянине, – сказав я таємниче, наскільки вимагали обставини, – я хочу трохи підживитися, поїсти та випити. Візьміть оцього кружочка, з якого навіть ґудзика не зробиш, бо в ньому нема отворів, і відшкодуйте мені цей незначний збиток пляшкою справжнього спирту. До нього щось м’ясне або ж рибне. Удосталь хліба, солоних огірків, шинки або холодного м’яса з оцтом і гірчицею.\n– Гм... – сказав він. – Чого схотіли!.. То що, якась монета?\n– Це монета іспанська, золотий піастр, – пояснив я. – Її привіз мій дід (тут я збрехав рівно наполовину, бо дід мій, по матері, жив і помер у Толедо), але ж ви знаєте, зараз не ті часи, щоб дорожитися такими дрібничками.\n– Оце правильно, – погодився буфетник. – Чекайте, я сходжу в одне місце.\n– Прошу сюди, – оголосив буфетник, заводячи мене за перебірку, що відокремлювала буфет від першого приміщення, – сідайте туто, зараз усе буде.\nПоки я розглядав кімнатку, до якої він мене привів – вузьку, з жовто-рожевими шпалерами, табуретами та столом зі скатертиною в масних плямах, – буфетник з’явився, прикривши ногою двері, з підносом із лакованого заліза, прикрашеним посередині букетом фантастичних квітів. На підносі стояв великий трактирний чайник, синій із золотим візерунком, і така сама чашка з блюдцем. Окремо з’явилася тарілка з хлібом, огірками, сіллю та великим шматком м’яса, гарнірованим картоплею. Як я й здогадався, у чайнику був спирт. Я налив і випив.\n– Здачі не буде, – сказав буфетник, – і, будьте ласкаві, щоб тихо-мирно.\n– Тихо-мирно, – підтвердив я, наливаючи другу порцію.\n– Вже й заявилися, фараонове плем’я, – сказав буфетник, – хочте, подивіться, які вони, може й не годяться!\n– Дай поворожу, – сказала вона низьким, грудним голосом, – щастя тобі буде, що хоч, скажу, думки взнаєш, добре житимеш!\nНаскільки раніше я миттю припиняв отой банальний речитатив, виставивши лівою рукою так звану «джеттатуру» – умовний знак, що зображує роги равлика двома пальцями, вказівним і мізинцем, – настільки ж тепер, поспішно й охоче, відповів:\n– Ворожити? Ти хочеш поворожити? – сказав я. – Але ж скільки тобі заплатити за це?\n– Заплатити, – сказала баба, – а заплатити, громадянине, скільки твоє серце схоче. Мало даси – то й нехай, багато даси – спасибі скажу!\n– Ну то поворожи, – сказав я, – втім, я наперед сам тобі поворожу. Ходи сюди!\nЯ взяв молоду циганку за – о боже! – маленьку, але таку брудну руку, що з її можна було зняти копію, приклавши до чистого паперу, і потяг у свою конуру. Вона йшла охоче, сміючись і щось кажучи бабі циганською, мабуть, зачувши поживу. Зайшовши, вони зирнули кругом, і я усадив їх.\n– Дай хоч окрайчика, – одразу ж забалакала моя смаглява піфія та, не чекаючи відповіді, вправно схопила шматок хліба, водночас одламавши половину огірка; потім заходилася їсти з характерною й природньою безсоромністю дикої степової натури. Вона жувала, а баба раз-поза-раз повторювала:\n– Позолоти ручку, щастя тобі буде! – і, витягши колоду аж чорних од лепу карт, обслинила великого пальця.\n– Циганки! – сказав я. – Ворожити будете після мене. Я перший ворожу.\n– От що скажу тобі: ти побачила мене, але не знаєш, що мусиш робити найближчим часом.\n– Ну то скажи, будеш циган! – зареготала вона. Я продовжував:\n– Ти скажеш мені... – і тихо додав, – як знайти людину на ім’я Бам-Ґран.\n– Мовчи! Все скажу, туто чекай; тебе не знаємо, балакати будемо!\n– Нащо таке слово маєш? – мовив він. – Що знаєш? Кажи, брате, не бійся, ми люди свої. Як розповіси, самі скажемо; як не розповіси, віри не ймемо!\n– Все вірно кажеш, – сказала мені баба, – щиру правду сказав. Слухай мене, що тобі кажу. Ми, цигани, його знаємо, тільки йти не можемо. Сам іди, а вже як – потім скажу. По картах тобі буде, що маєш робити, – сам побачиш. Погано по-вашому балакаю; не все сказати можна; дочка моя тобі пояснюватиме!\n– Осьо, – сказала вона, піднявши пальця і, мабуть, шукаючи потрібні слова, – місце, де був сьогодні, знову туди йди, звідти й до нього підеш. Що за місце, не знаю, але там серце твоє тьохнуло. Серце розгорілося твоє, – повторила вона, – що там побачив, це вже тобі знати. Гроші обіцяв, знову прийти хотів. Як прийдеш, сам будь, нікого не пускай. Правду кажу? Сам знаєш, що правду. Тепер думай, що від мене чув, що бачив.\n– Це правда, – сказав я, – сьогодні сталося те, про що ти розповідаєш. Тепер далі кажи.\n– Як туди прийдеш... – вона вислухала бабу й замислилася, витерши ніс рукою. – Не просто можна прийти. Кого побачиш, ні з ким не балакай, аж поки діло зробиш. Що побачиш, нічого не лякайся, що почуєш, мовчи, наче й нема тебе. Як увійдеш, – світло загаси та оте, що тобі дамо, розгорни та вбік поклади, а двері замкни, щоб ніхто не ввійшов. Що станеться, що буде, сам зрозумієш і дорогу знайдеш. Тепер грошей дай, на карти поклади, дай бідній циганці, не жалій, брате, щастя тобі буде.\n– Скільки ж тобі дати? – сказав я, але не вагаючись, а лишень щоб випробувати цю силу звички, що не зраджує їм в будь-яких випадках.\n– Мало даси – то й нехай, багато даси – спасибі скажу! – повторили циганки з напруженням і наполегливістю.\n– Ну то, тримай, – сказав я красуні.\n– Поклади, поклади на ручку, не жалій бідній циганці! – заволала вона, пересипаючи розмову циганськими словами. Всі троє аж трусилися, то роздивляючись монети, то знову простягаючи до мене руки.\n– Більше не дам, – сказав я, однак доклав до дару свого ще п’ять штук. – Замовкніть, бо скажу Бам-Ґрану!\n– Не розкривай на повітрі, – сказав циган, – розкрий, як прийдеш, поклади на стіл, а будеш іти, знову загорни, а з собою не бери. Все’дно в мене буде, місце собі знайде. Ну, бувай здоровий, брате, що не так сказали, – не гнівайся.\n– Скажи ж мені, хто такий Бам-Ґран? – запитав я, але він тільки махнув рукою.\n– У самого запитай, – сказала баба, – більш ми нічого не скажемо.\n– Утекли, фараонове плем’я! – сказав він, дивлячись на мене з похмурим інтересом. – Чаю їм подали, вони й не пили, погорлали та пішли. Злякалися вони вас, чи що?\nЗупинившись на розі, я розгорнув хустку й побачив, що блискотіння зеленої риски в конусі має дивну форму світла, що наближається здалеку, – точнісінько так, немовби конус був отвором, крізь який я спостерігаю наближення ліхтаря. Риска ховалася, залишаючи світлу пляму, або проступала на самій поверхні, розсвічуючись так яскраво, що я бачив власні пальці, наче при світлі зеленого вугілля. Конус був досить важкий, висотою дюйма чотири та з розрізане яблуко в основі, досконало гладкий і правильний. Його колір старого срібла з маслиновою тінню був примітний тим, що при посиленні зеленуватого світла здавався темно-ліловим.\nЗахоплений і зачарований, я дивився на конус, зауважуючи, що навколо зеленуватого сяйва утворюється неясний малюнок, рух часток і тіней, подібних до чорного паперового попелу, що коливається в печі при світлі вугілля. Всередині конусу намітилася глибина, морок, у якому виразно рухався ручний ліхтар із зеленим вогнем. Здавалося, він виходить із третього виміру, наближаючись до поверхні. Його переміщення були примхливі й магнетичні; він немовби розшукував прихований вихід, підсвічуючи сам собі вгорі та внизу. Нарешті ліхтар став рішуче наближатися, спрямовуючись уперед, і, як це буває на кінематографічному екрані, його контур, збільшившись, зник за межами конуса; різко, прямо мені в очі линув чудовий зелений промінь. Ліхтар зник. Весь конус освітився найсильнішим блиском, і не минуло й секунди, як жахлива, зелена заграва, линувши з-під моїх пальців, розлилася над дахами міста, перетворивши ніч у сліпучий блиск стін, снігу й повітря – виник зеленуватий день, у світлі якого не було анінайменшої тіні.\nЩо ще сталося цього вечора з переляканим населенням, – я не довідався, бо підходив до будинку, де жив Брок. Я піднявся по сходах із тяжким серцебиттям, заледве, крайнім напруженням волі, змушуючи слухатися ноги. Нарешті я зійшов на потрібний поверх і відсапався. У повній темряві я намацав двері, постукав і ввійшов, але нічого не сказав тому, хто мені відкрив. Це був один з мешканців, який знав мене раніше, коли я жив у цій квартирі.\n– Ви до Брока? – сказав він. – Його, здається, нема. Він не так давно був і чекав на вас.\n– Ах, цей зубний біль! – сказав мешканець. – Я сам ходжу з поганою пломбою та частенько мало не на стінку лізу. Може, ви його почекаєте?\nПідійшовши до картини, я вдивився в неї, намагаючись зрозуміти зв’язок цього предмета з відвідуванням мною Бам-Ґрана. Яким би сильним не був поштовх думкам, спричинений жахливим досвідом на вулиці, навіть втричі більше розпечений мозок не призвів би до скільки-небудь прийнятного здогаду. Ще раз подивувався я величній та легкій життєвості прекрасної картини. Вона була сповнена літнього повітря, що поширює витончену полуденну дрімоту речей, її деталі, неприпустимі строгою майстерністю, тепер особливо впадали у вічі. Так, на одному з підвіконь лежала скинута жіноча рукавичка, – не на самому виду, як розмістив би таку річ шукач легких ефектів, але за деревом відкритої віконної рами; крізь скло я бачив її, скинуту, маленьку, існуючу окремо, як існував окремо кожен предмет на цьому дивовижному полотні. Більше того, простежуючи поглядом біля вікна з рукавичкою, я помітив мідного шарніра, яким укріплюють рами на своєму місці, і шляпки гвинтів шарніра, причому було помітно, що поперечне поглиблення шляпок замазане висохлою білою фарбою. Виразність усього зображення була не менша, ніж оті кольорові відбиття дзеркальних куль, які ставлять у садах. Уже почав я міркувати про цю виразність і підозрювати, чи не схибив мій власний зір, але, спохопившись, витяг із хустки конуса та почав, заціпенівши, вдивлятися в його поверхню.\nЗайве казати, що мої думки й почуття лише віддалено нагадували звичайну людську свідомість. Будь-яке найвигадливіше порівняння надасть уявлення лише про силуваність моїх порівнянь, але нічого – по суті. Треба пережити самому такі хвилини, щоб мати право говорити про ще ніколи не випробуване. Але, можливо, ви оціните моє напруження, моє всевидюче сум’яття, якщо я скажу, що, зачепивши випадково рукою стільця, я не відчув дотику так, наче був бестілесний. Отже, нервова система моя була вражена до фізичної нечутливості. Тому тут межа пам’яті про те, що було пережито мною душевно, з чим погодиться кожен, хто брав участь хоча б у штиковому бої: себе не пам’ятають, діючи, проте, точнісінько так, як треба діяти в небезпечній боротьбі.\n– Відчиніть! – кричав голос із незрозумілого світу, наче по телефону, здалеку.\nЯ належу до числа людей, яких загадкове не вражає, не викликає дикого пожвавлення та розстроєних жестів, перемішаних з лементом. Уже було предосить загадкового в цей зимовий день з наставленим до самого горла льодистим ножем морозу, але ніщо не було настільки красномовно загадковим, як оце явлення схованої без сліду кімнати, відбитої зображенням. Я закінчив тим, що зав’язав у пам’яті вузлика: спокійно я підійшов до вікна та твердою рукою прочинив раму, щоб глянути на місто. Яким був мій спокій, якщо тепер, лише згадуючи про нього, я неймовірно хвилююся, уявити неважко. Але тоді це був спокій – стан, у якому я міг рухатися та дивитися.\n– Я знав, що побачу вас, – сказав він, – і, хоча мав іти прогулятися, надаю себе у ваше повне розпорядження. Якщо хочете, я назву місто. Це – Зурбаган, Зурбаган у травні, у цвітінні апельсинових дерев, добрий Зурбаган жартівників, подібних мені!\n– Ви сміливець, доне Каур, – виголосив він, – і мені це подобається, як і все визначне. Що відчуваєте ви, здолавши тисячі миль?\n– Спрагу, – мовив я. – Повітряний тиск змінився, а хвилювання було велике!\n– Біжи, скажи Ремму, що в нас гість. Хай принесе вина та льоду.\n– Ні, ні, – сказав Бам-Ґран, помітивши мій мимовільний порух, – це всього лише відмінне дресирування. Слово «Ремм» значить – бігти до Ремма, а Ремм вже знає сам, що має робити, побачивши Плі-Плі. Але бережіть свій час, сеньйоре Каур, – ви можете пробути тут лише тридцять хвилин. Я не хотів би, щоб ви жалкували про це. У всякому разі, ми встигнемо випити по келиху вина. Ремме, твоя жвавість розчулює!\n– Лід весь вийшов, сеньйоре!\n– Візьми в Норвезькому фьорді або в Сибірської ріки!\n– Я взяв Ремма у Тристан д’Акунья, – сказав Бам-Ґран, коли той пішов, – я взяв його зі страшної таємниці дзеркального скла, куди він задивився в особливу для себе хвилину. Вип’ємо!\n– Отже, – сказав він, – «Фанданґо»! Це прекрасна музика, і ми зараз почуємо її у виконанні барселонського оркестру Ван-Герда.\n– Барселона не Зурбаган, – сказав я, – а тому не знаю, яким радіо ви передасте цей оркестр!\n– О, простота! – зауважив Бам-Ґран, підводячись з дещо зарозумілим виглядом. – Ван-Герде, заграйте нам «Фанданґо» у перекладенні Вальтера.\n– Чудово! Зараз.\nТоді, наче оркестр дійсно був тут, линуло нарешті повною мірою неповторне «Фанданґо», про яке я міг сказати тільки, що чув його при надзвичайному хвилюванні почуттів, і проте воно ще більш піднесло їх на височінь, з якої ледве помітно землю. Надзвичайна чистота й пластичність цієї музики в поєднанні з довершеною оркестровкою змусила оніміти ноги. Я сам звучав, наче скло, що задзвеніло від грому. Через силу розумів я, що каже поряд зі мною Бам-Ґран, і безтямно подивився на нього, кружляючи у стрімких колоподібних напливах блискучого ритму. «Все тече, – сказав той, хто вів мене в цей час, подібно до твердої руки, що врізає алмазом у скло примхливу й чудесну лінію, – несе, розкидає й розриває, – каже він, – жене вітер і вселяє любов. Б’є по найміцніших зв’язках. Тримає на гарячій руці серце й цілує його. Не кличе, але скликає навколо тебе вихори золотих дисків, обертаючи їх серед безумних квітів. Нехай славиться сліпуче «Фанданґо»!» Оркестр уповільнив і відпустив глуху паузу останнього переходу. Вона перевернулася у вибуху останньої радості, що потрясає нерви. Музика взяла чарівний верх, перенеслася там з височини у височину, а тоді зворушливо, гордо знизилася, стримуючи експресію. Настала тиша поїзда, що зупинився на станції; тиша, що різко обриває мелодію, наспівувану під стукіт біжучих коліс.\n– От бачте, – сказав Бам-Ґран, – Ван-Гердів оркестр і справді найкращий у світі, і він вже для нас постарався! Тепер ходімо, бо час іде, і якщо ви пробудете тут іще десять хвилин, то, можливо, пошкодуєте про гостинність Бам-Ґрана!\n– Тепер мені не слід лишатися тут, – сказав Бам-Ґран, відступаючи в тінь, де став малюнком облупленої штукатурки на стіні, малюнком, який, щоправда, мав віддалену схожість з його довготелесою постаттю. – Прощавайте!\nГолос пролунав чи то знадвору, чи то з дверей, що грюкнули нанизу, і я був знову сам...\nКрізь відчинене вікно площадки сяяло літнє блакитне повітря. Внизу простягся дуже знайомий двір – двір будинку, в якому я мешкав.\n– Це ти? – сказав я. – Це ти, це ти?\n– Ти, ти, ти?..\n– Що з тобою? – мовила вона, випручуючись, із враженим, блідим обличчям, – Ти сам не свій! Чому так швидко повернувся?\n– Ходімо. – Вона сказала це з рішучістю раптового й надзвичайного хвилювання, викликаного переляком.\n– Слухай, що сталося? – сказала вона глухо, переляк її розростався. – Волосся на голові присохло. Тобі боляче? Об що ти вдарився?\n– Лізо, скажи мені, – заговорив я, взявши її за руку, – і не лякайся питань: коли я вийшов з дому?\n– Ну може, півгодини тому.\n– Я сказав що-небудь, ідучи?\n– Я не пам’ятаю. Ти трохи грюкнув дверима, і я чула, як ти, ідучи, насвистуєш «Фанданґо».\n– Двадцять третій, – сказала вона, заплакавши, але не втираючи сліз та, ймовірно, не помічаючи, що плаче. Незвичайною була напруженість її погляду.\n– 23-е травня 1923 року. Я сходжу до аптеки.\n– Сашку! – Ліза стояла переді мною, простягаючи пляшечку. – Ось краплі, прийми двадцять п’ять крапель. Прийми...\n– Слухай і думай. Я вийшов сьогодні вранці не з цієї кімнати. Я вийшов з отої кімнати, де жив до зустрічі з тобою в січні 1921 року.\n– Ти мариш! Ти лякаєш мене! І ти хочеш, щоб я повірила?\n– Так, правда, – казала вона, збентежена безвихідним станом розуму настільки, що могла лишень мовити: – Ох! Якщо я нічого не зрозумію, я помру!\n– Авжеж, я просто дурепа! – сказала вона, уривчасто зітхаючи та поправляючи волосся, – ознака того, що щиросерда буря вщухла. – Дуже навіть зрозуміло! Все перевернулося, а у перевенутому виявилося на своєму місці!\nПісля цього вона знову заплакала, і я запитав – чому?\n– Але ж тебе не було два роки! – промовила вона з жахом, сердито вертячи ґудзика мого жилета.\n– Ти сама знаєш, що мене не було вдома тридцять хвилин.\n– Та все ж таки...\nІз цим я погодився, і, поговоривши ще трохи, Ліза, наче вбита, заснула найміцнішим сном. Я вийшов швидко й тихо, – пориваючись по слідах життя чи видіння? На це, обмацуючи в жилетній кишені золоті кружки, я не міг і не можу дати позитивної відповіді.\n– Ось і ви, – сказав він. – Присядьте, зараз подадуть. Ваню! Їхнього ляща! Мабуть, запитай у Нефедіна, чи вже готовий?\n– Отже, – сказав я, не стерпівши, – ви, Терпугов, дотримуєтеся свого слова, якого дали мені два роки тому!\n– Хе-хе! – сказав колишній кухар. – Що згадали! Ми з вами вчора зустрілися, і ляща ви несли з базару, а я був випивши та причепився до вас, ну, скажу відверто, аби вас сюди затягти!\n– Хе-хе! – сказав він, наливаючи до склянки мадеру, – шуткувати зволите!


14 КВІТНЯ, 2006\nУ рамках 8 київського міжнародного книжкового ярмарку "Книжковий світ" відбудеться круглий стіл "Навіщо перекладати?".\nУ рамках 8 київського міжнародного книжкового ярмарку “Книжковий світ” відбудеться круглий стіл “Навіщо перекладати?”.\nКруглий стіл — спроба аналізу ринку української перекладної літератури, дослідження мотивацій його основних учасників — перекладачів і видавців, та продовження розмови про канон перекладної літератури.\nОрганізатори: Міжнародний фонд “Відродження”, Лабораторія наукового перекладу та часопис “Критика”.\nКруглий стіл відбудеться 14 квітня (п’ятниця), о 16.00, в Експоцентрі “Спортивному”, вул. Фізкультури, 1, Національний університет фізвиховання та спорту (біля ст. метро “Республіканський стадіон”), корп. 1, аудиторія 303.\nПросимо підтвердити Вашу участь Ірині Кучмі (до кінця дня середи, 12 квітня), тел.: 461-9500, kuchma@irf.kiev.ua\nУ березні 2006-го року часопис “Критика” почав друкувати низку статей та есеїв перекладачів “Причини перекладу”:\nОля Гнатюк “Спокушування Україною”\n“Спокушені Україною”: редакція “Критики” звернулася до літераторів, які перекладають різними мовами українську прозу та поезію, аби вони виклали причини, які їх до того спонукали. Власне, одиноке питання, на яке пропонували відповісти, — бажано, у формі короткого есею, — було таке: Чому я перекладаю українську літературу? У березневому числі містяться перші чотири відповіді перекладачок з Німеччини, Польщі, Росії та США: Клавдія Дате “Чому ще трохи — і я ніколи не перекладала би з української”; Ретана Руснак “З новизни й цікавості”; Анна Бражкіна “З цікавості й звички”; Вірляна Ткач “Поезія як текст до театру”\nЮрко Прохасько “Навіщо перекладач?”


ЮНІ ТУРИСТИ З ОЛЕШОК ДОЛАЛИ ГІРСЬКІ ПЕРЕШКОДИ » Олешківський Центр дитячої та юнацької творчості\nВідкрита сторінка » ЮНІ ТУРИСТИ З ОЛЕШОК ДОЛАЛИ ГІРСЬКІ ПЕРЕШКОДИ\nЮНІ ТУРИСТИ З ОЛЕШОК ДОЛАЛИ ГІРСЬКІ ПЕРЕШКОДИ\nм. Кривий Ріг. Саме туди відправилась команда юних туристів, щоб підкорити нові вершини. Гуртківці Олешківського центру дитячої та юнацької творчості взяли участь у ІХ міських змаганнях з гірського спортивного туризму в закритих приміщеннях. Дистанція з техніки туризму включала в себе підйом вільним лазінням, підйом на жумарах, крутопохилу переправу вниз, спуск по вертикальним перилам, траверс, спортивний підйом, спортивний спуск.\nТреба відзначити, що гуртківці вперше брали участь у змаганнях з гірської техніки. Це новий вид змагань для них. І є багато розбіжностей зі змаганнями з пішохідної техніки. Але завдяки навичкам, що отримані під час занять в гуртку «Пішохідний туризм» та участі у змаганнях різного рівня, наша команда продемонструвала достатньо високий рівень виступу і в підсумку зайняла V місце в дисципліні «Зв’язки» та отримала загальне VІІІ місце за підсумками трьох видів.\nЗавдяки тому, що в Олешках тепер є сучасний скеледром, наши вихованці мають змогу значно підвищити свій рівень підготовки і у майбутньому брати участь у змаганнях з гірського туризму, скелелазіння, рятувальних роботах.\nЗапис до гуртків Олешківського центру дитячої та юнацької творчості: (0508249429) – Дмитро Олександрович (гуртки "Юні туристи–краєзнавці", "Пішохідний туризм", "Скелелазіння"), (066 1107046) – Сергій Миколайович (гуртки "Спортивне орієнтування", "Радіоорієнтування", "Скелелазіння").


Що відвідати в Суві на островах Фіджі, столиці та в серці - Подорожі - 2020\nЩо відвідати в Суві на островах Фіджі\nБулаааааааа всі.Який безлад у цей час в аеропорту Наді. Рейс, який виїхав минулої ночі до Лос-Анджелеса, був затриманий до сьогодні о 7, а лінії залишають термінал. Він уже попередив нас Флоренале тут Питання авіакомпаній справжній безлад.\nНезважаючи на години, ми спали чудово, і майже не усвідомлюючи цього, ми починали і, що дивно, виїжджаючи вчасно, в бік Суви. У будь-якому випадку ми вже розглядали варіант наземної поїздки на автобусі, але користуватися ним не доводилося.\nСьогодні Ісаак піднявся трохи розладнаним животом. Намагаючись такої кількості їжі, в якийсь момент потрібно взяти свою справу, хоча певна сироватка, безумовно, є феноменальною.\nЗемля в міжнародному аеропорту Наурі, Сува (вони називають це міжнародним, але він не набагато більший, ніж Корунья) на світанку, залиште а приємне зображення населеного пункту Віту-Леву, із сонцем, що піднімається вдалині, а туман піднімається в цей час вранці. Ми дійшли до місця призначення\nЯк рано, у нас не було занадто багато кіл, і ми посадили на таксі (40 FJD) в житло, яке раніше бронювали дні тому в Затока Ламі, на північний захід від столиці, залишаючи трохи маремагнуму, який там нас чекає. Сьогодні ми повинні мати розкіш, гарячу воду, вид на бухту, пишні сади та заслужений сніданок (65 FJD) для початку дня. Ми продовжуємо намагатися поєднувати дешевші дні з трохи менш жорсткими днями.\nАле, щоб компенсувати, день відвідування буде набагато скромнішим, ніж те, що може розглянути будь-який мандрівник на Фіджі. Ми залишимо туристичні райони для ще одного нашого кроку тут, і ми посадили себе місцева вілла приблизно за 1 годину від столиці. Як ми вирішили приїхати сюди - ще одна дуже довга історія. Під час пошуку інформації в Інтернеті ми знайшли Майка, фіджійця, який намагається зробити більше екологічно стійких турів по островах. Ми просимо вас подивитися, як насправді живуть сільські люди, і тут ми стоїмо.\nЯкби ми бачили це в Іспанії, ми б говорили про шахрайські міста. Розподіл будинків, виготовлених з дерева та сараїв по перерваних містах, майже завжди піднятих різновидами імпровізованих паль, щоб уникнути повені чи повені (мабуть, поширений у сезон дощів), є досить хаотичним. Однак у кожній агломерації є zобмежена околиця онів, з великим парком і школою. Тут діти в школі, і ми навіть бачили, як проходять навчальні центри (тесляри тощо).\nВони направляють нас до того, як виглядає головний будинок. Сьогодні ми - ваші гості (не кажучи вже про те, що ми одні, це не вілла для туризму), і вони навчать нас своїх головних звичаїв. Перша, тисяча і одна вживання кокосового горіха\nЦе справді дивовижно чим можна скористатися кокосовим горіхом та його кокосовим деревом. Якщо його "подряпати" і видавити, вони здатні витягти a кокосовий крем, що так добре супроводжує рибу в повному посуді, як для шкіри тіла як естетичної формули.\nЛистя вашого дерева заплітають і використовують дахи будинківале й робити кошики та інші ремесла, після дачі висохнути.\n!! Не кажучи вже про його відмінна вода !! солодкий смак, і смак самого кокосового горіха, з яким у стільки пригод вижили наші натхненники Хорхе Санчес\nАле без сумніву, те, що ми шукали найбільше, знає велика церемонія кави, настільки відомі на цих островах і такі різні між собою. В Вануату нам не вдалося спробуватиі в Соломонові острови були «замінені» наркотичним ефектом горіха бетел Вони цілий день жували і плювали на вулицях. Ось вони починають своєрідний обряд, який не може розпочатися без приїзду "начальника" міста. Це свого роду організатор чи мудра людина місця і вітає нас посмішкою\nВін кава або якуона - це ритуальний напій, приготований із сушених коренів рослини перцю, які вони роблять у вигляді відвару. Корінь подрібнюють і розбавляють у воді, зазвичай кокосовий горіх. Тоді перший ковток пропонується начальнику, який вимовляє своєрідний монолог, погладжує та п’є його. Удар повинен бути сильним для обличчя, яке вона наносить. Звідти вони починають служити іншим.\nПаула вирішує не пробувати, але Ісаак, я думаю, мій живіт не може погіршитися і, можливо, це допоможе мені вилікувати це, ха-ха, тому я приймаю пропозицію. Його аромат - ніби якась сироватка, змішана з водоймою дощів, в яку ми всі потрапили, як діти, породжуючи перший ефект запаморочення та втрати чутливості на мові. Цікаво, що потрібно буде продовжувати випробовувати його в інших країнах, але в більш нічні години, щоб обернутися в ліжку.\nВони також запрошують нас до чаю з лимоном і трохи бананів, поки вони продовжують кругообіг, і діти грають з нами (Юве хотів би полюбити цей момент). Зрештою настає піднесення дружби, і вони виводять нас танцювати. Про інше краще не розповідати, ха-ха\nНам не спало на думку запитати їх про їхні макроекономічні знання, про їхню різницю з німецькою облігацією та про страх перед премією за ризик. Ми інтуїтивно розуміємо, що або через їхню некультурність, або через те, що вони є абсурдними і незрозумілими поняттями, вони просто поширюють новий куточок кави. Ми знову запитуємо, як і в інших подорожах, чи ми справді еволюціонували чи перетворилися на щастя на Заході.\nЧас продовжити нашу поїздку, після того, як охоче залишимо пожертву в місцевій школі (50 FJD) та підійти до найближчої місцевої автобусної зупинки. Майк нам допомагає.\nАвтобуси на Фіджі - ще одна пригода. Тут вони майже сидять один на одного, коли він починає наповнюватися. Що найбільше привертає увагу, це те, що вони не закривають вхідні двері, а люди майже вмикаються та вимикаються, крім оригінальної дзвінки в двері, із струною, розподіленою по всьому автобусу, щоб люди могли заявити свій дзвінок.\nЩе один аспект, який ми помітили в ці дні - це те, що і на Вануату, і на Соломонових островах ми ледве бачили бренд Coca Cola, поширений у всьому світі, навіть у найбільш слаборозвинених країнах. Крім того, що китайці з'їли майже 80% підприємств гостинності, можливо, окрім Хоніари, куди їх змусили виїхати, хоча вони вже відроджуються. У своєму мирному і мовчазному завоюванні, без сумніву, вони їдять світ. Тут ми бачимо обидві комбінації\nІнший великий, який монополізував увесь банківський бізнес на всіх цих островах, - ANZ, великий банк Нової Зеландії, і де ми сьогодні брали гроші в банкоматах.\nПриблизно через 45 хвилин в автобусі до вершини людей, ми дійшли до центральної станції Суви.\nСува - столиця і серце Фіджі і один з найважливіших у Південному Тихому океані, будучи референтним центром у всьому регіоні та з численними іноземними посольствами. Тут проживає близько 150 000 людей, що становить понад 50% міського населення Фіджі. Це багаторасове та полікультурне місто, де рясніють церкви, мечеті та храми\nУ Суві можна побачити, що все велике, починаючи з ваш центральний ринок, дуже відрізняється від порту Віла або Хоніара, вишуканим замовленням, двома рослинами і певною ієрархією. Частина фруктів і овочів для нас особливо рідкісні бульби.\nАле нічого не так, як здається. Другий поверх - ПОСЛУГО І ІНТЕГРАЛЬНО присвячений продажу продуктів для кави. !! Який ринок! Має бути неймовірним, що тут можна споживати. Так само і фіджі, щасливі цілий день.\nСува має чудовий краєвид, у прекрасній бухті, перетнуті каналами та оточеними горами. Тут також розміщена своєрідна архітектура, що змішує її колоніальне минуле та корінні споруди. З одного боку одного з каналів ми також можемо побачити рибний ринок\nАле те, що найбільше привернуло нашу увагу, це те Її з'їли іноземний бізнес та великі комерційні центрис. Зникли меланезійські міграції, які складали нинішнє населення до 6 століття до н.е. і розвивали одну з найрозвиненіших культур Тихого океану. Вони були інші часи. У 1789 р., Коли англійський капітан Віліам Бліг дав європейцям перший докладний опис, він спричинив, що британська корона, постраждала від нестачі цукру в той час, офіційно приєднана століття пізніше в 1874 р. Архіпелаг для вирощування очерету та контроль над тубільцями. Його вплив досі спостерігається, але все більше здається китайському бізнесу, відкритому в 60% капіталу\nТакож у 1830 році з Тонги прибули перші християнські місіонери. Сьогодні країна майже повністю практикує християнствоі, як приклад, його прекрасний собор зовсім поруч з головною вулицею\nРешта ранку присвячена прогулятися по Вікторія-парад, найбільшій вулиці Суви, де вишиковуються магазини (ми купуємо сувеніри за 28 FJD), банки, нічні клуби, колоніальні будівлі (Grand Pacific Hotel, Старий дім губернатора, Ботанічний сад ...), найбільші кінотеатри країни, більше торгових центрів та вулиць суміші різних культур\n!! Більше китайців! Але ми на Фіджі чи в Гуанчжоу?\nМи намагаємось знайти що-небудь поїсти. Ми варті будь-яких італійських, японських чи подібних. Деякі спагетті дійшли до нас. !! НЕВІДОМНО !! Макдональд, китайський, китайський, китайський, індійський, китайський, китайський. Але, будь ласка, у них дуже велика країна. Ми піднімаємось до торгового центру, де є близько 10 місць, щоб поїсти. Китайський, китайський, китайський, індійський, Нова Зеландія, китайський, китайський. Буаа, потім нова зеландія сухої курки та морозива (17.50 FJD)\nЦе також привертає нашу увагу людей, які просять на вулиці. Як видно, Сува виросла дуже багато, і країна також, але не всі вони, і ось, якщо я знаю деяких людей, місеру, яких нам не доїхати до Вануату чи Соломонових островів, хоча тут tanbuén несе «керекеке» "де кожен бере те, що потрібно, і не більше (поняття приватної власності не розуміється як ми).\nЗ цією концепцією здається смішним думати про створення бізнесу чи магазину у віддаленому місті, оскільки фіджійці беруть те, що їм потрібно, вони живуть сучасними, вони не зберігають, їх не хвилює майбутнє. Це один із чудових інгредієнтів концепції щастя, яку вони виявляють, без сумніву, набагато більше, ніж ми. Це питання менталітету, якого, на жаль, ми ніколи не можемо зрозуміти.\nМи просто поїли і повернемося до бухти Новотел Ламі, щоб провести тихий день, реорганізуйте наші плани, відпочиньте, трохи зв’яжіться з сім’єю та перерозподіліть рюкзаки\nЗавтра ми обов’язково поїдемо до Фунафуті, Тувалу, найбільш ізольованої країни світу. Рейс відправляється о 10:00. Повернення ми взяли на четвер в полудень. Також ми не вибрали багато, оскільки ВІД ВАРІАНТІВ БІЛЬШЕ,\nПісля повернення, слідуючи нашої початкової ідеї, і якщо рейси не провалюються (що вони роблять, більше, ніж рушниця), ми спробуємо дістатись до єдиного Королівства в цьому районі, Тонга, країни, яка дуже багато закликає нас і куди є багато, що можна побачити, історію, культуру, предки та місце, з яким ми поговоримо Хорхе Санчес, архіпелаг Вавау, одне з найбільш вражаючих місць Південного моря.\n!! Таксі !! !! Ваш таксометр! Ага так ... Це 10 FJD. Тут вони також їдуть ліворуч, як на Соломонових островах і на відміну від Вануату. Дорог і доріг набагато більше, але всього за 20 хвилин ми добираємось до нашого житла.\nДеякий Інтернет-сеанс (37,95 FJD), бар та повільний обід (концепція "часів Фіджі" приймають його до столу) за 78,50 FJD ...\n… вони прощаються з днем, сповненим культури та гарних часів, сподіваючись, що завтра принесе нам новий досвід у справді своєрідній та ізольованій країні світу, TUVALU.\nПаула та Ісаак, із затоки Ламі, Сува (Фіджі)\nВитрати за день: 316,95 FJD (приблизно 144,07 EUR)\nCopyright 2020 \_ Інтернет журнал про подорожі \_ Що відвідати в Суві на островах Фіджі


Згадати все (1990) дивитися онлайн українською безкоштовно\n⭐ Фільми Українською » ⭐ Бойовики » ⭐ Згадати все (1990)\nЗгадати все (1990) онлайн українською\nЖанр: Бойовики, Фантастика\nТривалість: 113 хв. /01:53\nДивитися повний фільм Згадати все (1990) безкоштовно з українським дубляжем. Коли людство колонизировало Марс, їх чекало здивування і розчарування одночасно. Так, судячи по залишених слідах, раніше планета вже була колонією іншої цивілізації, які навіть намагалися відтворити на ній атмосферу. Але ні у них, ні у Землян нічого не вийшло. Проте людство виявилося більш наполегливим – покривши свою станцію куполом, під яким штучно генеруючи придатну для життя атмосферу. Хоча з кожним роком всім мешканцям червоної планети – в основному шахтарям, добувачам цінних ресурсів і їх сім'ям, доводилося все складніше. Радіація з-за роботи на відкритій поверхні, погіршення постачання і падіння якості повітря стали причиною мутацій і численних смертей. До того ж корпорація, контролює Марс вирішила нагріти руки на чужих бідах, піднімаючи податки на повітря, воду, та інші життєво необхідні блага.\nАле Даг Куейд, як і багато земляни і знати нічого не знав про труднощі життя на Марсі. Адже в нього була цілком гарна робота на Землі, комфортабельний будинок, любляча дружина – все, що потрібно для довгого і щасливого життя. Єдине, що не давало чоловікові спокою – сни про червоній планеті, які були більше схожі на шматки спогадів. І після численних мрій про Марсі Даг зважився скористатися сервісом віртуального туриста, та імплантувати собі спогади про відпочинок на червоній планеті. З погонями, погрозами, і друзями для більшого інтересу. Однак під час сеансу щось пішло не так. Мозок Дага став заперечувати образи посилаються машиною. А трохи пізніше його спробували вбити невідомі йому люди. Судячи з усього, простий будівельник з Землі насправді вже бував на червоній планеті, про що йому стерли пам'ять, впровадивши фальшиву історію. І тепер є тільки один спосіб «Згадати все» - дістатися до колонії на Марсі.\nАвтор: adminko, додано 13-12-2017, 09:56\nЗгадати все (1990) українською мовою безкоштовно в хорошій якості\nОстанні дні на Марсі


Христос Воскрес! Православні святкують Великдень - Укрaїнa - TCH.ua\nПравославні святкують Великдень © УНІАН\nУкрaїнa 19 квітня 2009, 09:29\nВоскресіння Христово 19 квітня святкують всі православні та греко-католики. Українські ієрархи різних конфесій закликають християн об'єднатися та радіти пасхальною радістю.\nПравославні та греко-католики святкують Великдень - найголовніше свято року для християн, свято Воскресіння Ісуса Христа. Своєї смертю Син Божий викупив людські гріхи, а своїм воскресінням дав надію на життя після смерті.\nЗа біблійним сюжетом, Ісус Христос воскрес рано-вранці і це Воскресіння супроводжувалось великим землетрусом - ангел небесний відвалив камінь від дверей Гробу Господнього.\nВеликдень святкується сім днів, тобто весь тиждень і тому цей тиждень називається Світла пасхальна Седмиця. Кожний день тижня теж називається світлим - Світлий понеділок, Світлий вівторок тощо. Весь період до Вознесіння - 40 днів після Великодня - православні вітають один одного словами "Христос воскрес!" та відповіддю "Воістину воскрес!".\nПершоієрархи та ієрархи України, глави всіх церков різних конфесій надіслали Великодні послання усім вірним. У своїх зверненнях вони наголошують на світлості торжества Божого Воскресіння, яке є тим днем, що нас усіх об’єднує, що робить усіх нас дітьми одної великої родини. Вони закликають не боятися економічної кризи, а радіти пасхальною радістю.\nТак, патріарх Київський і всієї Русі - України, Глава УПЦ КП Філарет у своєму посланні каже, що, незважаючи на кризу, християни мають радіти: "В цьому році християни святкують Воскресіння Христове в умовах світової фінансової кризи. Гнів Божий відчули на собі всі країни, в тому числі і Україна. Як нам радіти пасхальною радістю, коли скорбота прокотилася по всьому світу і доторкнулася до сердець безлічі людей? Чи треба нам радіти в таких умовах? Не просто треба, але й необхідно!", - цитує його слова ЗІК.\nПатріарх Філарет відзначає, що "Воскресіння Христове дає нам надію, що Господь наш Ісус Христос, який подолав смерть, має владу і над усіма нашими проблемами. Він попустив кризу, він і знищить її".\nМитрополит Київський і всієї України, Предстоятель УПЦ МП Володимир у день світлого Воскресіння Господа нашого Ісуса Христа сердечно привітав кожну боголюбну християнську душу радісним цілуванням миру.\n"Христос воскрес із мертвих, і Його Гроб від цієї миті став джерелом життя. У наш непростий час, коли здається, що зло і гріх знову перемагають добро і світло, коли гріх подається як щось законне і природне для людини, зміцнімося у вірі у Воскреслого Господа. Бо в самому Воскресінні – невичерпне джерело вічної радості, святої надії і сили нашого християнського життя. Нехай подасть нам Господь мир і радість, нехай збереже Воскреслий Церкву Свою Святу від усякого зла. Нехай жодна скорбота і тривога не затьмарює і не применшує нашої радості у Воскреслому Спасителеві світу", - зазначив отець Володимир.\nЮщенко покликав Януковича й Тимошенко разом зустрічати Великдень\nВеликодній кошик обійдеться українцям щонайменше в 200 гривень\nМетрова шоколадна писанка презентована на Пасхальному ярмарку в Києві


Підробив додаток Дія – у Харкові затримали підлітка\nДодаток "Дія" знову підробили: "постарався" 17-річний підліток\n03 листопада 2021 | 15:10\nЛише минулого тижня затримали українця, який підробив додаток "Дія", як у нього з'явився послідовник. Підліток за свої послуги брав від 100 до 300 гривень.\nПро це на своїй сторінці у Facebook розповів голова Нацполіції Ігор Клименко.\nНаслідувати 21-річного мешканця Запорізької області вирішив 17-річний харків'янин. Свої послуги він рекламував у Telegram.\nЧитай також: Шахраї розробили "Дію", де можна міняти дату народження\nПідліток не просто підробив додаток "Дія", а й створив великий канал для поширення підробки – на нього було підписано понад 20 тисяч осіб. Доступ до каналу був платним – 200 гривень. Щоб оформити підроблений сертифікат вакцинації, потрібно було сплатити 300 гривень, а за фальшиві права – 100 гривень.\nХарків'янин розробив нову схему: дані користувачів зберігалися на сервері, що генерував імітуючу веб-сторінку програми "Дія", і там можна було змінювати будь-яку інформацію про себе. Крім того, веб-платформа відображала підроблений QR-код, який після сканування демонстрував навіть сторінку його успішної валідації.\nІгор Клименко визнав роботу хлопця чудовою, але незаконною. Тому підліток понесе відповідне покарання. Нагадаємо, що 21-річного мешканця Запоріжжя затримали 27 жовтня і менше ніж за тиждень у нього з'явився послідовник.\nДо речі, шахраю із Запоріжжя запропонували стажування до Мінцифри, щоб направити його знання у парвильне русло. Але у своєму Telegram-каналі міністр трансформації Михайло Федоров наголосив, що такого більше ні з ким не повториться.\nТакож Realist.online повідомляв, що отримати сертифікат у "Дії" стало ще простіше.\nпідробка шахрай Дія


Еліні Світолінiй – 27! Найвідвертіші і ефектні фото найкращої тенісистки України | Роздягальня | OBOZREVATEL\nЕліні Світолінiй – 27! Найвідвертіші і ефектні фото найкращої тенісистки України\n12 вересня найкращiй тенісистці України і п'ятій ракетці світу Еліні Світолінiй виповнилося 27 років. На честь свого свята спортсменка розмістила у себе в Instagram лаконічну фотографію, на якій сидить у сукні з квіткою у волоссі.\nВболівальники у коментарях не змогли триматися, навперебій вітаючи титуловану спортсменку з цією датою. Користувачі бажали здоров'я, щастя і любові.\nУспіх у професійній кар'єрі прийшов Світоліній у 2010 році, коли ще нікому не відома одеситка виграла відкритий чемпіонат Франції серед дівчат. У 2011 року Еліна виграла перший в кар'єрі титул на турнірах ITF.\nВідтоді українка 18 разів перемагала на турнірах WTA, у 2018 році виграла Підсумковий турнір WTA, а кілька місяців тому стала призеркою Олімпіади, в драматичному трилері здобувши "бронзу" Токіо-2020.\nОднак певному відсотку шанувальників Світоліна запам'ятатися своїми яскравими фотосесіями. Дівчина не приховує свою красу і регулярно ділиться знімками зі своїми шанувальниками в Instagram.\n- Джонні (@glabob_new) September 12, 2 021\nУ грудні 2017 наша співвітчизниця викликала справжній фурор, знявшись в еротичній фотосесії.\nOBOZREVATEL пропонує своїм читачам ще раз помилуватися найвідвертішими і найефектнiшими фотографіями за кар'єру прославленої тенісистки.


Органічна патологія товстої кишки ? це серйозна проблема. Незважаючи на те, що найбільш небезпечним захворюванням на сьогоднішній день вважається онкопатологія, інші зміни нормальної анатомічної структури кишечника також несуть у собі велику небезпеку. Як тільки починаються структурні зміни органу, він негайно ж перестає повноцінно виконувати свою функцію. Є хвороби, які в загальних рисах зрозумілі обивателю і без додаткових пояснень. У той же час деякі захворювання представляють із себе справжню загадку. До таких належать і дивертикули сигмовидної кишки: що це таке, як запідозрити в себе цю патологію і які заходи вжити для її лікування?\nДивертикулярна хвороба товстої кишки ? це поєднання двох залежних патологій. Перша і основна ? це дивертикулез, тобто поява специфічних утворень на стінці кишечника. Друга, яка випливає з першої ? дивертикуліт, тобто запалення з’явилися утворень. Протікає ця патологія зазвичай зі спастичними явищами, затримкою стільця, появою нудоти, ознаками інтоксикації організму (лихоманка, озноб, поти, слабкість тощо). Частими ускладненнями є кровотечі, перитоніт, кишкова непрохідність.\nДивертикул ? це ненормальне випинання стінок сигмовидної кишки (або скорочено сігми), розвивається через процес дегенерації в цій стінці, відхилень в моторній активності органу і, як наслідок, постійної затримки стільця. Це досить поширена хвороба, яка реєструється у 10% населення кожної країни. Проте виявляють далеко не у всіх: часто це випадкова знахідка вже глибоко похилому віці.\nВсі перераховані фактори призводять до того, що всередині кишки піднімається тиск, калові маси застоюються, остаточно порушується і без того патологичная перистальтика. В результаті волокна м’язів як би здуваються і відбувається їх розшарування, утворюється т. н. слабке місце. Через проміжок між шарами м’язи і відбувається випинання ? дивертикул. Патологічний ефект закріплюється тим, що в цієї області відразу починається недостатність кровообігу. М’язи постійно спазмированы, не розслабляються, порушена їх цілісність. В результаті страждає мікроциркуляція, кровотік сповільнюється, кров застоюється в капілярах і венах стінки кишечника.\nУ тому випадку, якщо до всіх цих процесів приєднується атеросклероз, проявляються ще і трофічні порушення ? недостатність кровопостачання. З-за цього тканинна дегенерація тільки посилюється.\nВ чому особливості дивертикулів, розташованих безпосередньо в сигмовидном відділі товстої кишки? Вони визначаються будовою цього відділу кишечника. Шар м’язів кишки нерівномірний, він не залягає циркулярними або поздовжніми волокнами по всій стінці. Тут він представлений трьома смугами, тениями, уздовж всієї довжини відділу. Він пропускає через себе кровоносні і лімфатичні судини, нервові гілки, що визначає його слабкі місця. Це зони стоншування м’язів, які як раз більшою мірою схильні до патологічних змін ? тиск у них зростає у кілька разів, коли м’язи напружуються. Крім того, кишка представляє з себе не просто гладку трубку. Якщо порівнювати її з побутовими предметами, то найбільше вона схожа на гофру, яка з’єднує злив раковини і трубу. В її будові виділяються гаустры ? порожнини. Така форма теж є фактором ризику.\nІснують дивертикули, називаються істинними, є також і помилкові. Справжні дивертикули характеризуються тим, що утворені всі шари кишкової стінки ? слизовим, підслизовим і м’язовим. Неправдиві ж, у свою чергу, являють собою випинання виключно слизової оболонки.\nБезсимптомний дивертикулез ? це найбільш поширений варіант. Випинання можуть сформуватися буквально відразу після народження, людина проживе з ними все життя, а їх наявність виявиться тільки при аутопсії (розтині) після смерті. При безсимптомному перебігу про захворюванні звичайно дізнаються при появі іншої патології, що вимагає дослідження товстої кишки, причому як з боку шлунково-кишкового тракту, так і, наприклад, при анемії. Поряд з безсимптомним дивертикульоз, можна розглядати малосимптомный. В цьому випадку люди скаржаться на наступне.\nПри таких скаргах можна почути від лікаря «у Вас синдром роздратованого кишечника». Це функціональне захворювання, яке викликане більшою мірою психологічними причинами і не має під собою ніякої органічної патології. Якщо симптоматика не йде після застосування психотропних препаратів, не залежить від емоційного стану і турбує ? варто наполягти на більш детальному обстеженні.\nНайчастіше симптоми проявляються в той момент, коли дивертикули починають запалюватися і формується дивертикуліт. Причини його розвитку прозорі: кишечник ? це орган, далекий від стерильності. В калових масах і в просвіті кишечнику міститься величезна кількість мікроорганізмів. І з кожним днем застою калу в прямій кишці це кількість зростає в сотні і тисячі разів. У той же час стінки сігми ослаблені, підвищена проникність клітинних мембран, відповідно, бар’єр для стримування мікроорганізмів значно слабшає. В результаті кишкова флора «атакує» дивертикул, викликаючи її запалення.\nПродовжуючи тему ускладнень, не можна не згадати перфорація дивертикула, є самим важким станом з усіх можливих. Воно може сформуватися як на тлі картини дівертікуліта, так і «посеред повного здоров’я». Характеризується розривом тканин і появою сполучення між кишкою і черевною порожниною. З’являється різка, гостра, майже нестерпний біль у животі, яскраво виражена слабкість, висока лихоманка. Проступає холодний піт, у хворого може початися озноб, тремор, сохнуть губи, западають очі. Ситуація призводить до перитоніту, або до флегмоні заочеревинного простору. Можуть утворюватися свищева ходи ? патологічні отвори, що з’єднують два органу. Описаний стан є загрожувати життю, потрібно термінове медичне втручання.\nЩе один варіант обважнення ситуації ? кишкова кровотеча. Розвивається воно в тому випадку, якщо була порушена цілісність судин стінки кишечника. Характеризується появою червоної крові в екскрементах, іноді легкої слабкістю. Кровотечі рідко несуть пряму загрозу життю, оскільки майже ніколи не бувають профузными (дуже сильними, не останавливающимися). Однак вони часто повторюються, оскільки кал при проходженні кишки увесь час заново пошкоджує стінку. Тому в кінцевому рахунку розвивається анемія.\nНайважливішим під час діагностичного пошуку є виключення захворювання кишечника. Вона має схожі симптоми ? нечітко локалізовані болі, слабкість, схуднення, подкравливание. Чим раніше виявлений злоякісний процес, тим вище ймовірність його повністю вилікувати.\nПри неускладненому безсимптомному дивертикульозі як такого лікування не потрібно. Необхідно нормалізувати кишкову діяльність, домогтися регулярного, злегка послабленного стільця, зменшити споживання грубої клітковини, гострої їжі, алкоголю. Застосовуються слабкі проносні препарати (наприклад, свічки з гліцерином або обліпиховою олією), хворому рекомендується пити побільше води, харчуватися регулярно. Щоб привести в норму перистальтичні рухи, необхідно усунути спазм кишечника. Для цього використовують дротаверин і мебеверин ? спазмолітичні препарати. Крім того, часто призначають прокинетические кошти (панаверий, итопридий, домперидон), ферменти.\nДивертикули ? це патологічні утворення в кишці. Вони не можуть заявити про себе протягом усього життя, а можуть створити для неї серйозну загрозу. Саме тому так важливо стежити за станом кишечника, з віку 60 років регулярно проходити обстеження на його патологію, правильно харчуватися і прислухатися навіть до незначних сигналів свого організму.


Білкова дієта для схуднення: меню на 10 днів | Дієти\nБілкова дієта для схуднення: меню на 10 днів\n2 Основні принципи класичної білкової дієти\n3.1 Картопляний салат з яйцем і травами\n3.2 Зелений вінегрет\nІснує кілька видів білкових дієт – Дюка, Аткінса, кремлівська та інші. Всі вони володіють загальними перевагами і недоліками. З допомогою такого харчування можна швидко скинути зайву вагу, а багатий протеїнами раціон дозволяє утамувати відчуття голоду. Тому такі дієти легше переносити і з фізіологічної і психологічної точки зору.\nБілковий раціон вимагає консультації з дієтологом, в іншому випадку він може нашкодити здоров’ю. Особливо небезпечна дієта Дюка. Вона складається з 4 фаз:\n1. “Атака” – можна вживати тільки білкові продукти.\n2. “Круїз” – до протеїну дозволяється додавати овочі, але не всі і лише в певні дні.\n3. “Консолідація” – можна включити в меню рис і пасту.\n4. “Стабілізація”, що представляє собою завершальний етап (він включає в себе білкову їжу).\nЦя система може призводити до розвитку подагри, захворювань печінки і нирок. Побічні ефекти від неї зазвичай проявляються лише через півроку, тому краще відмовитися від системи Дюка на користь класичної білкової дієти, що включає деякі вуглеводні продукти і вітаміни.\nОсновні правила для тих, хто збирається дотримуватися такого режиму, зводяться до наступного:\nвіддавати перевагу дієт, в яких менше обмежують кількість вуглеводів;\nвибирати нежирні сорти м’яса – курку, індичку, кролика;\nокремо приймати вітамінні комплекси;\nу раціон обов’язково включати більше води, висівок і нежирних кисломолочних продуктів, щоб не порушувати процеси травлення.\nХоча в багатьох системах допускаються сосиски, ковбаси та напівфабрикати, від них слід відмовитися, оскільки вони містять багато барвників та харчових добавок.\nБагато хто вважає, що низьковуглеводні білкові дієти корисні для діабетиків. Але насправді це не зовсім так. При діабеті рекомендується трохи збільшити кількість білка і одночасно знизити рівень вуглеводів. Це можна робити виключно під наглядом лікаря, в іншому випадку може розвинутися гіпоглікемія, яка призводить до непритомності і слабкості.\nРаціон при білковій дієті включає в себе протеїнову їжу, овочі і фрукти, багаті клітковиною. Завдяки обмеженню вуглеводів можна знищити запаси жиру, причому за невеликий проміжок часу. Більшість таких систем дозволяє позбутися від 3-10 кг зайвої ваги (в залежності від швидкості обміну речовин) всього за 10-14 днів.\nБілковий раціон, якщо його доповнюють овочі, збалансований. Але він повинен поєднуватися з фізичними навантаженнями. Тільки так можна розраховувати на стабільні результати, оскільки в іншому випадку скинуті кілограми швидко повернуться.\nВ раціон входять продукти з високим вмістом білка: нежирні сорти м’яса і риби, яйця, сир, кефір. Обов’язково потрібно включати в меню на кожен день салат зі свіжих овочів. Кілька разів в тиждень слід вживати складні вуглеводи – це каші з цільнозернових круп (гречка, вівсянка), можливо – горіхи і навіть крохмалисті овочі. Пити можна чорний або зелений чай, відвар шипшини, чисту воду. При цій дієті не можна вживати солодощі, здобну випічку, морозиво, банани і виноград.\nМеню на 10 днів можна скласти наступним чином (з урахуванням індивідуальних особливостей організму).\nсніданок: чашка чаю без цукру і кілька житніх сухариків;\nобід: тушкована яловичина;\nпідвечірок: салат із свіжих огірків, томатів і листової зелені;\nвечеря: тушкована капуста (якщо немає здуття живота) або рагу з інших некрохмалистих овочів, стакан кефіру на ніч.\nдругий сніданок: невелика порція рисової каші, звареної на воді;\nобід: куряче філе, запечене в духовці, овочевий салат;\nполуденок: апельсин або яблуко, якщо є алергія на цитрусові;\nвечеря: морквяний салат і два варених яйця.\nдругий сніданок: будь нежирне м’ясо у відвареному або запеченому вигляді;\nобід: відварна риба і овочевий салат;\nполудень: будь-які два фрукта;\nвечеря: кабачки, тушковані в сметанному соусі, з зеленим горошком.\nсніданок: чашка чаю;\nдругий сніданок: порція гречаної каші;\nобід: гарбузовий суп з сухариками;\nвечеря: порція рису з овочами.\nсніданок: склянка молока (при переносимості) або натурального йогурту, кілька житніх сухариків;\nдругий сніданок: білковий омлет в духовці;\nобід: риба, запечена в духовці з картоплею (не більше 2 бульб);\nполудень: яблуко або ківі;\nвечеря: запечена яловичина.\nсніданок: чашка несолодкого чаю і яблуко;\nдругий сніданок: салат з моркви, заправлений олією і посипаний подрібненими горіхами;\nобід: відварна куряча грудка і половинна порція рису;\nполуденок: фруктовий салат можна заправити його нежирним йогуртом;\nвечеря: відварна риба і апельсин на десерт.\nсніданок: чашка кави без цукру, можна з молоком;\nдругий сніданок: цільнозерновий хліб і половинна порція нежирного сиру (100 г);\nобід: овочевий суп з сухариками;\nвечеря: салат з креветками.\nсніданок: чашка кави з молоком і без цукру;\nдругий сніданок: салат з буряка, огірка і негострого твердого сиру;\nобід: запечена куряча грудка, салат зі свіжих овочів;\nвечеря: грецький салат з креветками.\nсніданок: чашка чаю без цукру;\nобід: картопляний салат з вареним яйцем і ароматними травами;\nвечеря: фруктовий салат з яблук і подрібнених горіхів, можна додати корицю і трохи меду.\nсніданок: чашка несолодкого чаю і галетне печиво;\nдругий сніданок: порція вівсянки з ягодами;\nобід: салат “Цезар” з курячим філе, можна заправити соусом з натурального йогурту зі спеціями;\nполуденок: половинна порція сиру (100 г);\nвечеря: відварна риба, салат зі свіжих овочів.\nДо будь-якого білкового страви з цього меню можна додавати зелень – навіть до сиру, якщо готувати його з невеликою кількістю солі.\nВажливо заздалегідь підібрати рецепти, які зроблять харчування на тиждень більш різноманітним, що допоможе уникнути психологічного дискомфорту, неминуче виникає при строгих дієтах.\nперепелині яйця – 2-3 шт. (або одне куряче);\nзубчики часнику (попередньо подрібнені) – пара шт.;\nзелена цибуля, петрушка, базилік, розмарин – за смаком.\n1. Картоплю варять в шкірці, охолоджують і очищають.\n2. Зелень дрібно нарізають.\n3. Перемішують всі ці інгредієнти і заправляють соусом на основі рослинної олії, гірчиці в зернах і невеликої кількості виноградного або яблучного оцту.\n4. Готовий салат прикрашають пелюстками з вареного яйця. Подають його кімнатної температури.\nЙого можна подавати як гарнір до будь-якого м’яса.\nНа одну порцію знадобляться:\nварене яйце для прикраси – за бажанням;\nрослинна олія, гірчиця, сіль і перець для заправки.\n1. Капусту відварюють у підсоленій воді, зливають, остуджують і просушують.\n2. Нарізають і викладають у салатник.\n3. Інші інгредієнти додають у сирому вигляді.\n4. Салат подають кімнатної температури.\nВід майонезу потрібно відмовитися як мінімум на час дотримання білкової дієти, як і від кетчупу. Томатний соус або заправку на основі натурального йогурту і пряних трав можна приготувати вдома. Бажано вживати продукти власного виробництва і після виходу з дієти.\nСкільки калорій в супі: таблиця КБЖУ в залежності від складу і рецепти перших страв\nКитайський пурпурний чай Чанг-Шу: склад, як правильно пити для схуднення\nЯк зменшити об’єм стегон і сідниць за короткий термін: найбільш ефективні вправи в домашніх умовах\nЧорнослив для схуднення: користь і шкода, рецепти\nШвидке, безпечне і ефективне схуднення за допомогою води в домашніх умовах\nСкільки калорій в одному яйці: склад, БЖУ, користь і шкоду для організму, вживання при схудненні\nWordPress: 11.75MB | MySQL:63 | 0,199sec


Матеріали за Червень 2014 року » Сторінка 5 » Галичина.Інфо\nГромадські активісти поставили перед начальником УМВСУ у Львівській області Дмитром Загарією вимогу, щоб усі керівники райвідділів міліції Львова зареєструвалися у соцмережі. Про це йшлося у четвер, 19 червня, під час засідання наглядової ради у головному управлінні міліції Львівщини. Громадські активісти особисто поспілкуються із керівниками шести райвідділів міліції Львова та при потребі допоможуть їм створити сторінку у Facebook. Як зазначають активісти, це потрібно для того, щоб правоохоронці могли\nЗавтра, 20 червня, у Львівському мистецько-культурному центрі «Art-e-fakt galereЯ», на базі «Школи мистецтв Оксани Бондарук», відкриється перша тематична виставка в рамках І Міжнародного фестивалю авторської ляльки «Лялькar’t», яка триватиме до 30 червня. Експозиція під назвою «Сонце, Море, Любов…» об’єднає роботи понад двох десятків майстрів з різних куточків України, а також із Польщі, Білорусі та Московії.\nЛьвів приймає престижні тенісні змагання ITF Ukrzakhid\nУ Львові проходить п'ятий міжнародний тенісний турнір ITF Ukrzakhid. Аби покращити свій рейтинг, з усіх куточків планети до Львова прибула майже сотня майстрів ракетки віком до вісімнадцяти років. Цьогоріч на змагання приїхали менше десяти команд, хоча у попередні роки участь у поєдинку брали тенісисти з двадцяти країн. Для львів'ян цей турнір є нагодою здобути очки для світового рейтингу, бо вдома і стіни допомагають. Найбільший десант до Львова привезли поляки. Переможців п'ятого турніру Ukrzakhid\nУ Музеї народної архітектури і побуту у Львові стартували активні ремонти. Уже вдалося врятувати чотири хатини. Плани амбітні - відреставрувати ще 18. Майже половина об'єктів Шевченківського гаю потребують ремонту. І цьогоріч чи не вперше за довгий час такі роботи набрали обертів. Для цього керівництво шукало фінансування з різних джерел...\nГаличина.Інфо » Матеріали за Червень 2014 року » Сторінка 5