Судова реформа реабілітує третю гілку влади за рік. Багатообіцяльна теорія чи феномен судочинства?\nБагатообіцяльна теорія чи феномен судочинства?\nПравосуддя, в„–8 (736) 25.02—03.03.2006\nУ минулому числі «ЗіБ» писав про ключові моменти засідання Національної комісії зі зміцнення демократії та утвердження верховенства права, на якому була прийнята концепція вдосконалення судового устрою та забезпечення справедливого судочинства, затверджені рекомендації щодо здійснення судової реформи вже в цьому році та проект плану заходів щодо реалізації концепції. Чим обернеться ця термінова реформа для українського судочинства і яких інновацій слід чекати представникам третьої гілки влади та суспільству, спробували популярно і в той же час фахово роз’яснити члени нацкомісії та гості засідання.\n«Часто судова система не слугувала верховенству права»\nВіктор ЮЩЕНКО, Президент:\n— Коли ми говоримо про основи національної демократії, наріжним каменем цього процесу є верховенство права. Судова реформа, можливо, є однією з найголовніших реформ, які треба здійснити в Україні. Занадто політизований процес багато років не давав можливості провести глибоку судову реформу. Дуже часто судова система не слугувала верховенству права. Створено умови, коли значна частина громадян України розчарована у діяльності силових і правничих структур, судової системи. Проблема довіри до діяльності цих структур, на мій погляд, є ключовою. Нам треба сьогодні осмислити, яким оптимальним шляхом за досить короткий час ми могли б організувати і провести судову реформу. Прохання, яке мною було висловлено на попередньому засіданні, полягало в тому, що поряд із концепцією, я думаю, було б великою заслугою комісії, якби ми логіку проведення судової реформи бачили як дорожню карту, як план дій, у якому, безумовно, буде значитися і 2006 рік, і 2007 рік. Ніхто не ставить за мету провести це за декілька місяців чи за рік-два. Безумовно, мова йде про далекосяжну і масштабну реформу. Але принаймні коли ми говоримо про кожний рік і, зокрема, про 2006 рік, щоб у нас було повне уявлення про те, яка логіка цього року у контексті проведення судової реформи. У нас повинен бути план дій, за допомогою якого ми змогли б усі сторони, які зацікавлені в цьому процесі, привести, перш за все, до координації і до спільного уявлення про логіку судової реформи України.\nЯ хотів би, щоб усі члени комісії звернули увагу на цей документ (концепцію). На мій погляд, він опрацьований досить досконало, але я розумію, що меж у досконалості немає, і тому ваші зауваження є надзвичайно важливими.\nКонцепцію готували колективно\nСергій ГОЛОВАТИЙ, міністр юстиції:\n— Через 10 днів після засідання національної комісії, яке відбулося 9 листопада, була створена спеціальна робоча група для опрацювання концепції судової реформи і приведення українського судочинства у відповідність до європейських стандартів. Упродовж трьох місяців щоденно тривала робота цієї робочої групи. З цього часу відбулося 5 засідань комітету з верховенства права нашої комісії, предметом діяльності якого і є ця тема. Крім того, на 4-му засіданні ми попередньо обговорили проект концепції, проект плану заходів і досягли такої домовленості, що цей документ буде опрацьовуватися спільно з органами суддівського самоврядування, Радою суддів. Ми надіслали цей документ Раді суддів, крім цього, представники Ради суддів, працівники апарату Ради нацбезпеки і оборони були присутні на засіданнях комітету і робочої групи.\nУ підготовці цього документа брали участь працівники Центру політико-правових реформ, представники Міжнародного фонду «Відродження», департаменту Міністерства юстиції, Інституту держави і права ім. Корецького НАНУ, експерти від міжнародних організацій ООН, ОБСЄ, представництво Європейської комісії в Україні, неурядові організації. Таким чином, ми вийшли на фінішну пряму і сьогодні представляємо такі документи, як проект концепції, на основі якого розроблені рекомендації, план заходів на 2006 рік і відповідний проект указу Президента.\n«Судочинство має бути зрозумілим і простим»\nВіктор ШИШКІН, голова робочої групи:\n— Завдання концепції спрямовано на створення методологічної основи становлення судової влади, яка відповідала б сучасним вимогам світової і європейської спільноти. Не применшуючи значення зусиль, докладених органами влади незалежної України для реформування системи судів та їхньої діяльності, необхідно зазначити, що судочинство в нашій країні ще не відповідає тим критеріям, які є обов’язковими для країн з демократичним державним устроєм та й нашої Конституції також. Серед причин, які вказані в тексті концепції, основною можна вважати відсутність у носіїв державної влади доктринальних уяв щодо ролі судової влади в демократичному суспільстві і напрям устрою системи органів, відповідальних за здійснення правосуддя в державі. Усі перетворення, зазначені як концептуальні, мають спрямувати діяльність органів усієї системи судової влади у таких двох головних напрямах: по-перше, забезпечення захисту і поновлення порушених прав людини, по-друге, організація системи органів судочинства і унормування їхньої діяльності в такий спосіб, щоб це відповідало європейським стандартам, які передбачені низкою документів Ради Європи, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини. Вирішити ці та інші завдання концепції можна лише шляхом реалізації у гармонічній єдності трьох основних складових: побудова наближеної до людей логічної і гармонічної системи судових установ, запровадження судових процедур, які відповідали б європейським стандартам. Тобто удосконалення нашого судочинства і наближення до людини з точки зору розуміння, спрощеності. Наступним нашим кроком буде пропозиція реформування системи кримінального правосуддя, де йтиметься не лише про суд, що розглядає кримінальні справи, а про всю сукупність інститутів, які працюють на кримінальне право. Третій пункт основних складових — «ввіряти життя» нашої судової системи, а таким чином, і долю конкретної людини, суспільного блага можна лише високоморальному, високопрофесійному судовому корпусу.\nПочнемо з фундаменту — освіти\nВиходячи з таких настанов, у концепції передбачені доктринальні напрями й етапи реформування органів судової влади. Вони викладені в нашій концепції в розділах. Перший — це судова система. Архітектоніка нашої судової системи визначена Конституцією і відступ від неї, який відбувся при прийнятті закону 2002 року «Про судоустрій України», є одним із негативних складових елементів діяльності судової системи, він на неї впливає. Хочу звернути увагу і на проблеми добору та формування суддівського корпусу. Ми пропонуємо новий порядок. Треба починати з дитячого садка, тобто з навчання, з етапу отримання освіти. Юридична освіта, як початкова стадія формування майбутнього судді, потребує значного вдосконалення та реформування. Ми не створимо нормальну судову систему, якщо не будемо готувати висококваліфіковані кадри саме на цій стадії. Ми запропонували, щоб за кваліфікацією особа, яка претендує на посаду судді, мала звання магістра, навіть не спеціаліста, я вже не кажу про бакалавра. Це наша революційна думка, мабуть, вона не сприйметься на якомусь етапі суспільства, а може бути і спротив. Також ми повинні відпрацювати, як старий диплом зі званням спеціаліста вивести до рівня магістра.\nСаме система відбору кадрів повинна бути прозорою: особи, які бажають бути суддями, повинні заздалегідь проінформувати певні органи і суспільство через звернення до відповідних комісій, потім скласти кваліфікаційний іспит, але не теперішній Вищій кваліфікаційній комісії, а спеціальній екзаменаційній комісії, яку ми пропонуємо утворити при Вищій кваліфкомісії. Іспити повинні складатись у певному порядку — один раз на рік у певному регіоні для регіональної системи одній комісії, щоб досягнути єдності вимог із боку екзаменаторів, а також щоб позбавити регіонального впливу на проходження достойних або непроходження не досить кваліфікованих кадрів.\nТакож ми пропонуємо, щоб на посаду судді, як уперше, так і безстроково, рекомендувала лише Вища кваліфікаційна комісія, щоб досягти єдиного підходу для всієї держави. Це не позбавляє нас необхідності мати і надалі регіональні кваліфікаційні комісії, які підлягають реформуванню за нашим прикладом з регіональних в обласні. Але їхня діяльність стосуватиметься лише атестування суддів на певному етапі їх ієрархічної служби.\nХто є суддями\nУ цьому ж блоці — відповідальність суддів за порушення своїх обов’язків у суді повинна набути нового забарвлення. Ми прихильники того, щоб роз’єднати сьогоднішню функціональну діяльність, яка знаходиться в системі кваліфікаційних комісій, на кваліфікацію і дисциплінарну відповідальність. Дисциплінарна відповідальність повинна покладатися лише на два органи: дисциплінарну комісію, яка створюється одна для всієї території України, для того, щоб зробити уніфікований порядок розгляду порушень суддями своїх обов’язків, і на Вищу ради юстиції стосовно тієї частини суддівського корпусу, який передбачений Конституцією. Таким чином, при дисциплінарній комісії утворюється інститут судових наглядачів, інспекторів, які перебувають на державній службі, і суддів, які знаходяться у відставці, підпорядкованих дисциплінарній комісії. І вони будуть здійснювати первинну перевірку всіх звернень і скарг.\nЗвичайно це потребує і нового порядку реформування саме цих органів, тобто ми повинні визначитись: а хто є суддями над суддями? Суддями над суддями повинні бути переважно судді, відповідно до європейських стандартів, але це повинні судді у відставці, які не знаходяться під адміністративним тиском керівників у судових системах.\nНами запропоноване певне реформування, пов’язане зі статусом суддів, тобто маються на увазі складові фінансового забезпечення, підстави для довічного утримання і порядку нарахування заробітної плати.\n«Ембріональна» підготовка кадрів\nІрина ВОЙТЮК, ректор Академії суддів:\n— Проблема суддівських кадрів є однією з найважливіших. У концепції ми намагалися процедуру добору кадрів, яка на сьогодні є багатоетапною, складною, досить непрозорою, побудувати в такий спосіб, щоб мінімізувати кількість органів, які причетні до добору суддівських кадрів, з одного боку, а з другого — проводити цю процедуру на конкурсних засадах, причому створити конкурс не тільки в Києві, Одесі чи Донецьку, де й так немає вакансій у судах, а вживати таких заходів, які б зробили професію судді престижною не тільки в цих містах, а й у віддалених населених пунктах, де є місцеві суди.\nАкадемія суддів — це єдиний державний навчальний заклад, який створено указом Президента у 2002 році за європейськими зразками, де, крім загальної юридичної підготовки для зайняття посади судді, необхідно мати і підготовку в спеціалізованому закладі суддівської освіти. Власне, ці позиції викладено і в концепції. Передбачається запровадити підготовку кандидатів на посаду судді, яка б уключала в себе і теоретичне навчання, і стажування в судах — у єдиному спеціалізованому державному закладі суддівської освіти. Так відбувається практично в усіх країнах Європи, як у країнах з розвиненою демократією, так і в країнах постсоціалістичного простору.\nПідготовка кандидатів на посади суддів запроваджена навіть у таких країнах, як Румунія, Албанія, Болгарія. Таким чином, основні підходи до добору кадрів ми виклали і в концепції, і в першочергових заходах на 2006 рік. Ці заходи мають за мету внести зміни в цьому році до певних законів, зокрема, до закону про судоустрій і закону про статус суддів із тим, щоб з наступного року ці механізми запрацювали. Що стосується статусу Академії та підвищення її ролі у процесах добору й підготовки висококваліфікованих суддівських кадрів, то, можливо, навіть не потрібно очікувати змін до закону, а деякі положення затвердити указом Президента. У цілому ж така концепція є плодом серйозної співпраці, тривалих дискусій, обговорень, як у комісії, так і суддівською громадськістю. Мені видається, що вона повинна бути схвалена нашою комісією, і я просила б вас як член робочої групи, як член комісії по можливості якнайшвидше затвердити її указом Президента, щоб ми мали можливості для подальшого руху, для подальшої нашої роботи, для вдосконалення судової системи в цілому.\nСудова система має «самоочиститися»\nРоман РОМАНОВ, голова Комітету з питань верховенства права:\n— Комісія підійшла надзвичайно відповідально до завдання, яке було поставлено перед нею Президентом. Робоча група, комітет намагалися проаналізувати чинники, які впливають на той негативний стан, у якому перебуває судочинство в Україні. Цілком очевидно, що сьогоднішнім станом ніхто не може бути задоволений, і в першу чергу сам суддівський корпус надзвичайно критично оцінює ситуацію у своєму середовищі. Ми провели відповідні консультації, брали участь у засіданні Ради суддів і почули дуже багато відповідних оцінок. Виходячи із чинників, які ми визначили, й було сформовано концепцію документів, котра відображає комплексний, цілісний підхід, який пропонує Національна комісія для його реалізації. На мій погляд, це надзвичайно важливо, щоб не були висмикнуті якісь окремі аспекти цього цілісного документа, який нині представляється у вигляді концепції, а щоб він був реалізований саме у форматі цих широкомасштабних заходів, що дасть змогу усунути дуже багато з того негативу, який існує зараз.\nЦілком очевидно, що є проблеми, пов’язані з якістю кадрового забезпечення суддівського корпусу. Концепція і план заходів пропонує, яким чином можна значно покращити в перспективі якість кадрового забезпечення. Цілком очевидно, що система судового устрою потребує вдосконалення, а система дисциплінарної відповідальності на сьогодні є неефективною, можна сказати, що вона не працює. Ми пропонуємо комплексний підхід до того, щоб ця система запрацювала і щоб суддівське середовище мало можливість пройти етап самоочищення.\nНадзвичайно складним завданням є реформування судової системи ще й тому, що це окрема гілка влади, яка найбільше потребує гарантій незалежності, і дуже багато функцій та завдань ця концепція покладає на суддівське самоврядування. Ми пропонуємо його значно посилити. Виходячи з того, що, наприклад, адміністративні повноваження голів судів на сьогодні, на наш погляд, є надмірними й існує досить багато нарікань від суддів місцевих судів на те, що тиск, який відбувався за часів минулої влади, призводив до того, що рішення були такими, якими вони були. Комісія пропонує значно зменшити адміністративні повноваження голів судів. Можна сказати, що це той документ, щодо якого, напевно, не буде повного консенсусу, й не варто його очікувати, тому що дуже є багато переплетених інтересів. Я б не хотів, щоб певні корпоративні інтереси, які, можливо, будуть зачеплені, певним чином перешкоджали реалізації ефективної реформи судової системи. Я думаю, що максимальна кількість тих пропозицій і побажань, які були висловлені суддівським. корпусом та подані Радою суддів до Національної комісії, були враховані. Не 100%, а 80% — це точно. Саме виходячи із цього, я би просив Президента якнайшвидше затвердити своїми указами ці документи для того, щоб заходи можна було реалізувати вже у 2006 році. Це надзвичайно важливо, адже багато із цих заходів мають бути враховані під час планування початку бюджетного процесу, для того щоб у 2007 році ми мали вже конкретні відповіді на ті запитання, які сьогодні хвилюють українське суспільство.\n«Судді стали незалежними від закону»\nВасиль ОНОПЕНКО, голова Комітету з питань правової політики:\n— Я сьогодні отримую задоволення від самого обговорення й від проекту концепції, тому що вперше в мене з’явилася впевненість, що врешті-решт ми наведемо порядок у судовій системі, якщо будуть враховані ці позиції. Мені надзвичайно приємно, тому що десь у лютому — березні я написав на ім’я Президента доповідну записку, де виклав багато проблемних питань, пов’язаних з реформуванням судової системи. Ми з Віктором Шишкіним, Ігорем Коліушком, Сергієм Головатим за участю представників Верховного Суду, Мін’юсту працювали над цими проблемами, і десь під 90% цих пропозицій можна ставити підпис. Я скажу більше, вже сьогодні в нас є напрацьований відповідний законопроект щодо реалізації самої концепції і плану дій на 2006 рік. Ось законопроект №8272, де ми передбачаємо цілий ряд змін до чинного законодавства, закону про судоустрій, і в рамках цього проекту — проект №4528-1 «Про створення Вищого цивільного і Вищого кримінального суду». На жаль, Верховна Рада його не підтримала, тому нам треба консолідувати всі наші зусилля щодо прийняття рішень у самій Верховній Раді. Великі проблеми в судовій системі пов’язані з об’єктивними та суб’єктивними чинниками. Наприклад, хіба це нормально, коли в цивільній палаті більше ніж 60 тисяч справ лежить у коридорах, вже не вистачає приміщень. Фактично втрачається конституційне право громадян на касаційне оскарження. 60 тисяч! Поки дійдуть руки в судді до цих справ, пройде 3, 4, 5 років, а значить, тоді це вже просто недоцільно. Виходячи із ситуації, мною був розроблений законопроект №8497 про те, щоб на один рік, у порядку винятку, касаційні скарги направити в різні апеляційні суди, але, скажімо, з Вінниці у Львів, зі Львова у Вінницю, щоб розвантажити Верховний Суд. Знову Верховна Рада не підтримала цей законопроект. Я їх запитую: «Ви що, чекаєте, поки буде 100 тисяч, 150?» Динаміка саме така. Тому, я думаю, ми вірно ставимо питання перш за все про те, що треба створити вищі цивільний і кримінальний суди, але треба розглянути процедури, бо коли ці справи автоматично перепливуть з Верховного Суду до вищих цивільного і кримінального, будуть завалені й ті суди. Нам потрібно поставити фільтри на рівні ЦПК, КПК. Також треба об’єктивно дивитись на ту логіку і статистику, коли у 2000 році в нас було 2 млн. справ, у минулому — 6 млн., а кількість суддів залишилася та ж сама, середнє навантаження на суддю становить приблизно 140 — 150 справ на місяць.\nЦя концепція закладає ті підходи, ті принципи, які допоможуть спільними зусиллями навести лад у судовій системі. Є і суб’єктивні фактори: багато суддів стали незалежними від самого закону. І останній штрих — створення на цей рік належного фінансування бюджету і запитів. У другому читанні, уже через комітет, пройшов мій законопроект про тимчасовий порядок фінансування судової системи України. Я думаю, що парламент повинен підтримати його. Мені здається, що, якщо Президент поставить свій підпис, це вже буде прорив у фінансуванні судової системи.\nНа 80 — 90% судді схвалюють саму концепцію, тому її можливо ще доопрацювати і вдосконалити. Це буде друга революція в судовій системі.\n«Суддів треба звільнити від впливу, але не від контролю»\n— На мою думку, якщо враховувати всі дискусії, які виникали в процесі підготовки цієї концепції, і якщо судити із законопроектів, які надходять від інших суб’єктів законодавчої ініціативи на розгляд парламенту у сфері судової реформи, то можна виокремити 2 основних методологічних підходи до вирішення проблем із судовою владою. Усі автори, як правило, констатують однаково негаразди, які існують сьогодні в судовій владі, але коли пропонуються засоби, то одні вважають, що треба посилити командно-адміністративні методи та контроль у судовій владі, щоб таким чином навести порядок. Тут з’являються такі ініціативи, як обов’язковість рекомендацій Верховного Суду щодо роз’яснення законодавства, різноманітні контрольні повноваження вищих судів над нижчими, що категорично заперечується європейськими структурами та європейським досвідом побудови судочинства. Дуже добре, що ця концепція побудована на протилежних підходах. З одного боку, якщо нам удасться дати свободу кожному судді, звільнити його від будь-якого впливу, крім впливу закону, а з іншого — забезпечити інституційні механізми контролю за результатами його роботи і зробити результати цього моніторингу прозорими для суспільства, на що вже спрямовано прийнятий закон про доступ до судових рішень, то в цьому році, мені здається, в комплексі ці заходи обов’язково повинні дати позитивний результат. До речі, саме ці підходи викликають заперечення деяких критиків цієї концепції, тому що, без сумніву, завжди в суспільстві є люди, які вважають, що все можна побудувати, всьому можна дати команду, але це насправді так не спрацьовує, і всі спроби попередньої влади стали цьому найкращим підтвердженням.\n«Суд є, а судової влади немає»\nВасиль КИСІЛЬ, адвокат:\n— У судовій системі ми маємо справу не з окремими недоліками, як інколи хочуть показати нам, а із системною кризою судової влади, можна навіть стверджувати, що суд у нас є, а от третьої гілки влади — судової, яка повинна бути в демократичній правовій державі, — немає. Є виконавча влада, є законодавча влада, хороша чи погана — це інше питання, але вони є, і вони функціонують. Судової влади, як такої, по суті, немає. І це створює дисбаланс у державі та її розвитку. Це означає, що ми можемо вийти на загрозу національним інтересам країни в плані побудови демократичної держави. Якщо ми говоримо про наявність дорожньої карти і план заходів, то все-таки треба видати відповідний указ, щоб почався процес цього руху. Якщо все знову піде по колу узгоджень, то це буде десята спроба підступити до судової реформи. Те, що було напрацьовано, з нашої точки зору, як і практикуючих юристів і науковців, є досить якісним матеріалом, і в майбутньому це буде вдосконалюватися на підставі прийняття тих чи інших законодавчих актів, але за всі роки нашої незалежності ми до реформування та побудови цієї гілки влади, по суті, не бралися. Я дуже радий, що на засіданні національної комісії відбувалися досить гострі дискусії, обговорювались усі основні питання, і я не хотів би тут говорити з позиції тільки корпоративних інтересів адвокатів чи практикуючих юристів. Я вважаю, що ми повинні підійти з точки зору загальної концепції та необхідності того, що в демократичній правовій державі повинна бути демократична незалежна судова влада.


“З ним у вічність відійшла і певна епоха” – спогади про о. Івана Козовика – Християнський портал Прикарпаття – новини епархій, релігійні новини, інтерв'ю та статті на релігійну тематику.\n“З ним у вічність відійшла і певна епоха” – спогади про о. Івана Козовика\n03.10.2019 by Івано-Франківська Архиєпархія\nЯк ми повідомляли раніше, 27 вересня на 92 році життя упокоївся в Бозі отець Іван Козовик. Невтомного професора, якого знали далеко поза межами Прикарпаття, похоронили в Дем’яновому Лазі. З ним у вічність відійшла і певна епоха… Ось як про отця згадують Митрополит Володимир, Владика Василь Івасюк, священники, просто друзі та знайомі.\n“Отець Іван Козовик вчив нас любити Україну, свою землю, шанувати батьків. Він перейшов усе: і страждання, і світлі дні. Нам залишив ідею – Ora et labora (молися і працюй)… На цих принципах маємо будувати усі ділянки нашого життя.\nСвіт має рівнятись на отця Івана Козовика”.\n“Отець Іван Козовик був авторитетним чоловіком, який мав ґрунтовне виховання від отців-редемптористів, його проніс через ціле життя. Багато передав нам, молодим, зокрема витримку, силу духу.\nОтець Іван вражав нас тим, що знав багато мов. Особисто для мене він був прикладом того, щоб постійно вчитися і працювати над собою”.\n“Отець Іван, як викладач, мав унікальну здатність пояснювати складні філософські речі простими словами. Він чітко розумів і вмів пояснити вчення Католицької Церкви, добре знав твори і вчення Святого Томи Аквінського і про це часто говорив.\nОтець Козовик на антропології розглядав питання душі. Люди часто не вникають у ці речі. Його дивувало, коли хтось говорив дурниці, тому навчання в нього спонукало говорити тільки мудрі речі. Цим він мені запам’ятався”.\n“Отець Іван вражав своєю принциповістю. Був глибокою людиною, називав біле – білим, а чорне – чорним, у нього не було сірого.\nОтець Іван – це достойний Христовий священник. Його чесність і порядність є прикладом для наслідування”.\n“Щоб описати людину з великої літери, з якою минулої суботи попрощався не лише Івано-Франківськ, але й вся УГКЦ, світлої пам’яті о. Іваном Козовиком, не вистачило б нам і окремого спецвипуску нашої газети. Про нього можна розповідати як про непересічного науковця, довголітнього професора та просто ревного священника.\nПроводжаючи новопреставленого о. Івана в останню путь, звичайно, з одного боку, як і в усіх присутніх, у мене з’являвся сум від того, що від нас відходить дорога нам людина, а з нею – ціла епоха її творінь. Але цей сум перебивався спалахуванням яскравих сторінок з його життєвого шляху та наших стосунків з ним. Усі знали о. Івана як строгу постать, але ця строгість завжди піддавалася нашим почуттям любові, бо була справедливою. А ще ця строгість завжди розріджувалася доброю порцією чудового гумору, яким був переповнений о. Іван. Він дуже добре пам’ятав це правило: «сумний християнин – сумнівний християнин». Тому завжди був радий розповісти щось смішне, а ще краще йому вдавалося перетворити сувору ситуацію на щось навіть і кумедне. Тому хоч він і відійшов від нас, але залишив нам багато своїх доробків, надбань та просто позитиву”.\nЖурналістка газети “Нова Зоря” Юлія Боєчко:\n“Отець Іван мав неабиякий дар слова і ним прославляв Творця. Пригадую, як одного разу він розповідав про мурашку, наче про цілий космос, казав, що вона, така крихітна істота, так само люблена Господом, як і людина. Мова пастиря була дотепною, живою, пересипаною жартами, латинізмами, афоризмами. Мене найбільше вражала отцева пам’ять. Він так детально описував події 70-річної давнини, ніби це було вчора або й сьогодні.\nГосподь опікувався своїм духовним сином упродовж усього його життя. Багато разів Божа рука рятувала його від лиха та кари. Тож довгий вік отця Івана – це дар за його синівську вірність та любов”.\nСпогади зібрала Юлія Боєчко спеціально для християнського тижневика “Нова Зоря”\nВ Академії Івана Золотоустого відбулася презентація книги\nСтуденти-богослови отримали студентські квитки державного зразка


Музыкальные новости (113)\nscissor sisters: нарешті\nнеповторна п’ятірка з нью-йорка “scissor sisters” оголосила дату власного повернення. новий, довгоочікуваний альбом музикантів, який отримав хуліганську назву “ta-dah” побачить світ 18-го вересня. передуватиме виходу …\nдвічі премійований найпочеснішою у шоу-бізі нагородою “греммі”, хіп-хоп квартет з американського міста янголів “black eyed peas”, розпочав європейський тур на підтримку останнього та вже мультиплатинового …\nрок січ: екологічно чисто!!!\nнепопсовий рок-фестиваль “рок січ”, який відбудеться 6-го та 7-го травня на трухановому острові зазнав неабияких труднощів та перешкод з боку однієї з екологічних організацій міста. …\nлас-вегаським поп-рокерам “the killers” вочевидь не дає спокійно спати слава “coldplay”, за прикладом кріса мартіна музиканти обіцяють, що їхній новий альбом стане одним з найкращих …\nsystem of a down: відпочинок\nмайбутні виступи в межах фестивального туру “ozzfest” стануть останніми концертами американського гурту “system of a down” на найближчі декілька років. за словами музикантів, після останнього …


Накопичувальна пенсія стане обов'язковою: нововведення з 2021 року | | УКРАЇНА LIVE\nОпубліковано 30.12.2020 в 00:21\nЗ наступного року змінюється підхід до відрахувань до Пенсійного фонду підприємствами зі шкідливими умовами праці.\nВ Україні діють перший і третій рівні пенсійної системи – це солідарна і добровільна накопичувальна. Для яких категорій накопичувальна пенсія стане обов’язковою вже наступного року і коли пенсії в Україні стануть конкурентними – в програмі «Официальный разговор« на телеканалі «Дом» розповів радник міністра соціальної політики Микола Шамбір. «Пенсія – це похідна заробітної плати. І у нас одні з найнижчих заробітних плат. Якщо ми не маємо заробітної плати – ми не маємо відрахувань до Пенсійного фонду. Це питання і рівня економіки, і тінізації. Велика частка зарплат – у тіні», – сказав Шамбір.\n«Згідно із законодавством, підприємство повинне відшкодовувати Пенсійному фонду до досягнення пенсійного віку гроші для виплат, і відбувається ситуація, коли скорочується підприємство: замість 6 тисяч робочих – 300 осіб.\nЗрозуміло, що жодних економічних умов платити ці гроші немає. І виходить, що відшкодовувати ці пенсії доводиться за рахунок бюджету, тобто платників податків. І ми зараз поміняли цю систему. Внески будуть платити підприємства за той час, коли людина працює. А не потім відшкодовує, коли вже нема кому відшкодовувати», – розповів радник міністра.\nНаступна Стаття Найкращі знімки космосу 2020 року\nПопередня Стаття Терористи на Донбасі вдарили з мінометів та гранатометів – штаб ООС\nЗагальний рейтинг 10 з 10. Всього 107483 переглядів


ІСТОРІЯ МОГО ДІДУСЯ - Департамент науки І освіти харківської обласної державної адміністрації\nГЕРОЇЗМ ЯК ЖИТТЄВИЙ МОТИВ ДОЛІ ПАЮКА КАРЛА ІВАНОВИЧА Лавриненко Юлія\nМОЛОДІСТЬ ОБПАЛЕНА ВІЙНОЮ Лимар Ярослав\nДОЛІ, ОБПАЛЕНІ ВІЙНОЮ Ломака Олена , Молявіна Ірина , Харченко Вікторія\nСРІБНА ТРОЯНДА Медяник Олексій , Літвінова Владислава\nВІД СТАЛІНГРАДУ ДО БЕРЛІНУ Мирошниченко Тетяна\nучениця 6 класу Покровської ЗОШ І-ІІ ступенів\nкерівник гуртка «Мистецтво живого слова»\nМій дідусь – Кананчик Федір Карпович, народився у 1925 році. Закінчив сім класів Людгардівської школи Гомельської області і пішов навчатися у ПТУ міста Жданова (Маріуполь). Перед початком війни закінчив училище із «Похвальним листом». Потім був направлений у місто Краматорськ для допомоги у демонтажі машинно-будівного заводу імені Сталіна. Фронт неспинно наближався, і одного разу, прокинувшись, він із хлопцями побачив, що місто вже захопили німці. Хлопці вирішили пробиратися на Батьківщину, в Білорусію. Ішли вночі, обминаючи великі населені пункти. Під Барвенково були затримані німцями. Хлопців посадили у підвал, били палицями, допитували, чи вони не партизани. Через тиждень їх відправили на станцію «Лозова» в табір для військовополонених. Одного дня німці переписали всіх полонених 1925 року народження, набралося 250 чоловік, усіх погнали пішки у місто Сахновщину. Тих, хто від голоду не міг іти і відставав, розстрілювали. У Сахновщині їх помістили у місцеву в’язницю. Потім відправили у колонію «Таверзня», де готували до відправки у Німеччину. Одної зимової ночі, у сильну завірюху, йому з товаришем удалося втекти. Багато чого довелося пережити, доки дійшли до рідного села Людгардівки під Гомелем. Там пішов у партизанський загін імені Кірова. Був розвідником. У грудні 1943 року цей партизанський загін з’єднався з регулярними частинами Червоної Армії. Федір Карпович був зарахований до 175 стрілкової дивізії, в якій і воював до перемоги. Війну закінчив у Потсдамі. Нагороджений орденом «Червоної Зірки» та медаллю «За бойові заслуги». Після перемоги служив у Магдебурзі снайпером. Потім продовжив службу у військовій авіації. Був начальником авіаційної полкової ремонтної майстерні. Закінчив службу в 1974 році.\n10 лютого 2015 року йому виповнилося 90 років. Зараз він проживає у місті Черкаси.\nГЕРОЇЗМ ЯК ЖИТТЄВИЙ МОТИВ ДОЛІ ПАЮКА КАРЛА ІВАНОВИЧА\nучениця 11 класу Первомайської загальноосвітньої школи І – ІІІ ступенів №2,\nвихованка науково-дослідницького гуртка «Рідна Слобожанщина. Герої рідного краю» Первомайського будинку дитячої та юнацької творчості Первомайської міської ради\nКерівник: Сергієнко А.В., заступник директора з навчально-методичної роботи керівник науково – дослідницького гуртка «Рідна Слобожанщина»,\nЖиття надзвичайно бурхливе та стрімке. Щодня у нашу буденність вриваються нові винаходи, події, технології, люди. На нашу психіку щохвилинно впливають різноманітні фактори, які формують у нашій свідомості певні уявлення. Здебільшого неприродного характеру.\nДля суспільства «герой» — це особа, яка жертвує собою заради інших. Віддає своє життя, щоб урятувати ближнього. Добре якщо мотиви для цих вчинків дійсні, виправдані життєвою необхідністю.\nНа прикладі долі Паюка Карла Івановича я хотіла розкрити природну якість «героїзму», її сутність, що дана нам від народження.\nДосліджувала я цю тему, спираючись на спогади Карла Івановича та на результати пошукових робіт учасників минулих років. І ніби червоною стрічкою я намагалася переплести, той чудовий матеріал, що залишили мої попередники, своїм новаторством.\nВивчення життєвого шляху Паюка Карла Івановича, дослідження проявів його героїчних почуттів, думок, вчинків захоплюють подих і викликає почуття гордості, від знайомства з людиною, що пройшла таку тернисту стежку, вижила і не залишила у своїй душі слідів гніву.\nПаюк Карл Іванович, мешканець міста Первомайський, колишній в’язень німецьких концтаборів, жертва фашистських переслідувань, єдиний живий свідок німецького концтабору у місті Лібенау (Німеччина).\nЗ 22 вересня 1942 року по 15 квітня 1945 року Карл Іванович перебував у чотирьох концтаборах: Лібенау, Нойенгаме-Зальцгитер, Берген-Бельзен. Режим цих таборі був надзвичайно жорстоким. Жодному не вдалося вчинити втечу з цих таборів смерті. Були лише спроби та смертні кари за них.\nТри роки життя Карла Івановича забрали концтабори Німеччини.\nКарл Іванович, кожного разу вражав нас своєю щирістю, своєю любов’ю життя, вмінням цінувати кожну хвилину існування, даровану Богом. Карл Іванович зміг пронести через усе своє життя «героїзм», створений природою, створивши його своїм життєвим мотивом.\nДослідження долі такої унікальної людини як Паюк Карл Іванович, можна розцінювати як вивчення певного історичного періоду людства.\nПоповнення рукописного матеріалу та фотодокументів дало змогу підготувати до видання книгу, про долю колишнього в'язня німецьких концтаборів, жертву фашистських переслідувань, єдиного живого свідка виправного табору м. Лібенау - Паюка Карла Івановича.\nПідготовлений відеоматеріал спогадів Карла Івановича, який ми в найближчий час плануємо об'єднати у фільм.\nПрактичне значення роботи полягає у популяризації долі унікальної людини, що має величезний вплив на формування моральних цінностей особистості, виховання у підростаючого покоління любові до життя, родини, Батьківщини.\nучень 10 класу Соколівського НВК ім. Отакара Яроша Зміївської районної ради, вихованець Зміївського ЦДЮТ Зміївської районної ради Харківської області\nКерівники: Трофименко Людмила Миколаївна, учитель світової літератури, директор Соколівського НВК ім. Отакара Яроша, Хименко Любов Павлівна, учитель історії, керівник гуртка « Історики – краєзнавці Зміївського ЦДЮТ\n70 років минає з тих пір, коли відгриміли бої Великої Вітчизняної війни. Безжалісно відходять у пам'ять її ветерани, забираючи з собою ті страхіття пережитих на фронтах подій. На нашу долю випала теж хвиля переживань за бійців АТО. Тому сьогодні як ніколи актуально згадувати ті воєнні роки, тих учасників, і з них брати приклад патріотизму і відданості своїй Батьківщині. І як ніколи ми повинні раз по раз звертатися до своєї історії, ще раз осмислити і співставити події російсько – німецької і російсько – української війни. Дати відповідь : « Що сталося тоді і зараз? Що спільне і що відмінне?»\nНа військову службу Миргород Віктор Андрійович був призваний у лютому 1943 року. В роки війни було проведено три мобілізації: перша на початку війни; друга – під час першого визволення села в березні 1943 року і третя – під час остаточного визволення села в серпні цього ж року. В третю мобілізацію було призвано і Миргорода Віктора Андрійовича.\nПо дорозі у військомат його зустрів лейтенант і вже вночі кинули в бій на станції Шурино. Там ішли запеклі бої, де його було тяжко поранено. Солдати вирішили, що його вбито, і не підібрали. Та щасливий випадок спас його – непритомного підібрала односельчанка Лідка Заряпиха. На собі притягла до села, де в школі стояв шпиталь. Через три місяці знову на фронт. Прийшлося визволяти Україну, Молдову, Угорщину.\nЗгадує Миргород В.А.: « Там ( В Угорщині – від авт.)сталася така оказія: ми зайняли оборону і почали окопуватися, це було вночі, готувалися до наступу. Командир роти, старший лейтенант Фрідман, і його ад’ютант Кравченко Іван Андрійович з Луганська попередили нас, що хочуть відійти до оселі, щоб відпочити години дві. Це була довжелезна дерев’яна хата, що стояла від нас недалеко. І тільки вони зайшли до хати, як це, напевно, побачили фашисти і почали стріляти з пушки. Невдовзі роздався страшенний вибух – снаряд попав у хату. Ми побігли до оселі. Половина хати була розбита. Загинули командир, ад’ютант і хазяйка. Біля неї була дитина років 10-11, у якої були перебиті ноги.\nНаш санінструктор почав надавати допомогу, але невдовзі вона померла у нього на руках. Ми стали розбирати ці розвалини. Коли підняв дошку, то побачив – ніжку – і зомлів. Коли прийшов до тями, помітив, що внизу в колисці лежала дитина, мабуть, колиска була підвішена до стелі, а коли відбувся вибух, колиска відірвалася і впала на підлогу. Дитина була уся в пилу, мовчала, можливо, знепритомніла. Я підхопив її на руки…\nБоже, що робити? І тільки тоді, коли все стихло і осів пил, я побачив, що друга половина оселі вціліла. Я почав шукати двері. Знайшов. Почав стукати – ніхто не відкриває. Тоді я взяв автомат і дав чергу – двері відкрилися. В кімнаті, в нічному одязі був господар, у святому кутку світилася лампадка. Хазяйка, побачивши мене, знепритомніла. Я побачив відро з водою, підбіг, вмочив у відро руку і вмив дитину. І тут вона подала голос. Жінка, почувши голос дитини, прийшла до тями і простягла руки до неї. Напевне, зрозуміла, що в хату зайшов не ворог. Хазяїн взяв мене за плечі, притиснув кріпко до грудей, в його очах блищали сльози, і попросив залишитися повечеряти. Хутко приніс кухлик вина, закуску. Але в мене не було часу. Я випив чарку, подякував за гостинність і побіг наздоганяти хлопців. Так і не узнав, кого я спас – хлопчика чи дівчинку. Сьогодні їй чи йому більше 70 років. Цікаво, чи живі?»\nМиргород В.А. розповідає про бої за Будапешт:\n«Спочатку штурмом пішли на Буди, а коли підійшла Дунайська флотилія, почали наступ на Пешт. Форсували Дунай і зайняли Пешт. Це був уже 1945 рік. Війна закінчилася, але нас знову кинули на Австрію. Закінчив війну за 160 кілометрів від Відня. Зупинилися ми в місті Унтерпушкендорф. Відень був поділений на зони: американська, англійська і російська. Ми зайняли американську зону. Коли підійшли американці, ми перейшли в свою зону. У Відні зустрів день Перемоги, це було в 21 районі. Була неймовірна радість. З Угорщини нас перевели в Союз, в м. Самарканд, звідти я і демобілізувався в 1947 році ».\nЗа всю війну Миргорода В.А було тільки один раз поранено, а всю війну пройшов « без царапини». Згадує Миргород В.А.: « Коли мене забирали на фронт, я зачимось забіг до баби Зойки. Це наша сусідка, а в неї сиділа бабушка Івахніна (забув як звати). Вона запитала, що сталося. Я пояснив, що забирають на фронт. Тоді вона сказала мені молитву, яку я і до цього часу пам’ятаю: « На осіянській горі, на Єрусалимській землі стояв престол, за престолом Божа Мати сиділа. Прийшов Ісусу Христос і питає:» Божа Мати спиш?» « Я спала і видала, що тебе на хресті розпинали, терновий вінок покладали, Анголи прилітали золотії галі підставляли, не допускали християнської крові до землі». І бабуся говорить, що хто цю молитву буде читати не буде в воді потопати, не буде у вогні погорати, буде Бог благодать давати в полі, у путі й у дорозі.\nІ одного разу я пересвідчився в цьому. Якось ми вели бої на станції і вибили фашистів звідти, а зв'язок було перервано зі штабом,щоб доповісти. І тут командир посилає мене в штаб, щоб наші ж по нас не вдарили. Я біг, пригнувшись, понад кілометр. Фашисти так і сиплять дощем куль, а я молитву кажу раз за разом. Кулі під ноги мені сипляться, а я біжу. А полковник у бінокль спостерігав за мною : « Видел, видел, как за тобою немцы охотились»\nСьогодні Віктору Андрійовичу 92 роки, та він усе пам’ятає ніби відбувалося це сьогодні. На моє запитання : « Як Ви відноситеся до сучасної війни? » він розгнівався і, із люттю, в сторону Росії послав прокляття, а бійцям АТО побажав всім повернутися додому живими.\nНа сьогодні ветеранів Великої Вітчизняної війни залишились одиниці. В нашому селі їх двоє - Миргород Віктор Андрійович та Мочалов Анатолій Федорович. Уходять ветерани тієї війни та, як не прикро і боляче, з’являються нові учасники бойових дій: інваліди, каліки не тільки фізичні, але й моральні та духовні. Скалічені душі не тільки тих, хто воює, але і тих, хто евакуювався з зони АТО. В нашій школі навчаються учні з Донецької та Луганської областей. Я тепер можу уявити, що таке «діти війни». Адже саме на дітях можна прослідкувати те страхіття болю втрати рідних та близьких людей, страху втрати житла, недосипання, недоїдання, пригнічення людської гідності та мирного способу життя.\nІ тішить мене тільки одне - це пам'ять, як частина духовного життя народу, його найсвятіша істина. Бо той, хто пам’ятає, завжди сильніший, бо озброєний досвідом минулого. Пам’ятаймо!!\nЛомака Олена, Молявіна Ірина, Харченко Вікторія,\nучениці Красноградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 імені О.І.Копиленка Красноградської районної державної адміністрації Харківської області,\nчлени краєзнавчо-пошукового гуртка «Слідопит», що діє на базі школи\nКерівник: Зінченко Л. Ю., вчитель історії.\nДана робота – це початок вивчення та систематизації матеріалів, зібраних дев’ятикласниками Красноградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 імені О.І.Копиленка Красноградської районної державної адміністрації Харківської області в ході реалізації довгострокового проекту «Мої родичі – учасники Великої Вітчизняної війни», який був розпочатий у 2008-2009 навчальному році. В цій роботі використана лише його частина за такими напрямами: «Учасники Руху Опору», «Остарбайтери», «Діти війни», «Працівники тилу» та «Громадяни, які пережили тимчасову окупацію». У роботі вказані прізвища учнів та їх розповідь про родичів, чиї долі обпалила війна.\nЧому війна може навчити людину? Перш за все, цінувати мир та об’єднуватись заради нього. Цінувати можливість бути поруч з близькими, а не чекати їх роками з фронту. Вільно кохати, а не отримувати «похоронки» на наречених. Спокійно йти по вулиці, а не бігти мерщій в бомбосховище. Купувати в магазині свіжі булочки, а не пекти хліб із лободи.\nЛюди, чиї долі були обпалені війною, можуть розповісти нам, яка страшна війна, наскільки кращий мир. Але їх стає все менше… Так давайте самі пам’ятати про це, щоб великі та малі війни залишилися в історії!\nучениця 5-А класу Нововодолазького НВК\nХоч би скільки книжок було написано про Велику Вітчизняну війну, мабуть ніколи не настане час, коли можна стверджувати, що вже досить сказано. Висловити все не вдасться нікому, бо не було міри героїзму людей, виявленому у війні, немає міри горю і стражданням, які принесла вона на своїх чорних крилах. 70 років тому відгриміли залпи Великої Вітчизняної війни. Здається, що ми знаємо про неї багато з книг, фільмів, розповідей учителів. Але це все далеко від нас і уявити те, що відбувалося у ті страшні роки дуже важко. І тільки, знайомлячись з історією життя близьких тобі людей, ці події стають зрозуміліші, їх починаєш приймати серцем і переживати.\nТато, мама, бабуся і дідусь розповідали мені про страшну війну у нашій країні. Мій прадідусь, Луговий Іван Якович, народився 13 квітня 1913 року в селі Стара Водолага Нововодолазького району Харківської області. Він навчався у Староводолазькій школі, а потім працював на паровозно-ремонтному заводі у м.Харкові ковалем. 20 серпня 1941 року Івана Яковича було призвано Нововодолазьким райвійськкоматом до Червоної Армії. Прадідуся забрали до підготовчої частини для війни, а прабабуся Лугова Ольга Іванівна залишилася сама з тримісячним сином. Івана Яковича направили у Тамбовську область, де він був зв’язковим і всю війну забезпечував зв’язок, а також був командиром відділення, старшим сержантом. За віддану службу мого прадідуся нагородили Орденом Бойового Червоного Прапора, медаллю за відвагу, Орденом Червоної Зірки, грамотою від Сталіна. Після війни Луговий Іван Якович повернувся до своєї родини і завжди з тривогою та болем згадував той важкий період свого життя.\nКожна людина у нашій країні повинна ставитись з повагою і пошаною до своїх героїв, учасників Великої Вітчизняної війни, не забувати про їх подвиг. Вдячна пам’ять нащадків – це те, що вони дійсно заслужили! Адже людина жива, поки про неї пам’ятають. Наша родина завжди пам’ятатиме про тяжке та героїчне життя мого прадідуся.\nМедяник Олексій, Літвінова Владислава,\nучні 10, 9 класів Лиманської загальноосвітньої школи І – Ш ступенів\nКерівник:Рябуха Людмила Миколаївна, учитель історії\nЧасто можна почути слова: «У війни не жіноче обличчя». Ми згодні з цим, адже жінка – продовжувачка роду, берегиня домашнього затишку, ніжна, тендітна, лагідна. Але існує безліч прикладів мужності і героїзму жінок, які пройшли війну бійцями і медсестрами, врятували тисячі життів, захищаючи свою землю на рівні з чоловіками.\nНаш учитель математики, Штанько Наталія Олексіївна, чудова жінка, яку ми любимо, поважаємо і знаємо все про неї. Як же ми були здивовані, коли дізналися, що її мама, Скубінь Євдокія Кирилівна, також була вчителем і воювала. А яку цікаву історію про срібну троянду нам розповіла Наталія Олексіївна!\n«Моя мама, Скубінь Євдокія Кирилівна, народилася 8 березня 1923 р. Після закінчення школи навчалася в Ізюмському педучилищі. Потім працювала вчителем молодших класів. Як тільки розпочалася війна, добровольцем пішла на фронт, служила писарем при штабі 95 гарматного артилерійського полку.\nУ 1942 р. полк потрапив в оточення в районі Харкова. Євдокії Кирилівні вдалося неймовірними зусиллями вийти з ворожого кільця й повернутися в рідне село. Це були дуже тяжкі часи: німці грабували та вбивали селян, забирали й відправляли в Німеччину молодь.\nЙшла зима 1943 року, морози сягали до –25 – 30 С˚. Одного вечора в хату, де жила Євдокія Кирилівна з матір’ю – Марією Олександрівною, постукали. Жінки відкрили, а за порогом – троє солдатів в німецькій формі. Стало страшно, всі завмерли. Солдати щось говорили незрозумілою мовою, повторюючи «Італьяно, Гітлер капут!». Зрозуміли – це не німці, а італійці. Італія була союзником Німеччини. Її солдати воювали далеко від сонячної теплої батьківщини. І ось голодні, втомлені, змучені холодом троє юнаків зігнулися в куточку на лаві. Серце матері не витримало: десь і її син воює, можливо хтось і його зігріє. Пожаліла мати солдатів. Разом з донькою, Євдокією Кирилівною, нагріли води, підсмажили картоплі. Зігрілися, викупалися солдати, поїли і пісню заспівали. Вранці італійські солдати, низько кланяючись, пішли».\nАле історія не закінчилася. Італійські юнаки залишилися живими. На все життя вони запам’ятали те село на Слобожанщині, де їм відкрили лише в одній хаті, хоча юнаки стукали в багато дверей. Один з них, Маріо Вігано, заприсягся віддячити своїм спасителькам, після він війни довго розшукував свою російську маму та її доньку. Кілька разів музикант – скрипаль М. Вігано з м. Мілану приїздив до Радянського Союзу в якості туриста, але далі Москви його ніде не пустили.\nЯкимось чином у 1985 році Маріо Вігано передав сім’ї своїх спасителів хустку і срібну троянду. За ініціативи італійських друзів М.Вігано влітку 1991 року було проведено телеміст Мілан – Харків.\nА вже через два роки, у 1993 році побував Маріо у Лимані. На жаль, в живих не було ні Марії Олександрівни (померла в 1975 році), ні Євдокії Кирилівни (померла в 1992 році). Він побував у хаті, яка зігріла його в 1943 році, на могилах своїх спасительок.\nНаталія Олексіївна принесла нам срібну троянду, лист-подяку, фотографії з Маріо Вігано, розповіла нам про своїх, нині покійних, бабусю та маму. Ми знову перечитали рядки вірша місцевої поетеси Віри Колєснікової «Срібна троянда» про безмежну материнську турботу та неочікувану подяку з Італії.\nЗдавалося б, цей приклад доброти і милосердя, зовсім простий і буденний. Українці завжди славилися гостинністю і безкорисливістю. Але замислимося, згадаймо в який момент історії відбулася ця подія: йшла війна, при владі був Йосип Сталін, будь-яка допомога ворогу на фронті чи у тилу розцінювалася як зрада. Фактично, жінки наражалися на небезпеку, ризикували життям, спілкуючись з італійськими солдатами – союзниками німців. Радянська влада могла безжально покарати за це ув’язненням, висилкою до Сибіру, навіть смертю.\nЛише одна мить, один вечір, а пам’ять на все життя. І якщо люди і кордони не дали вдруге на землі зустрітися італійцю Маріо з українками Марією та Євдокією, то, мабуть, Бог влаштував їм іншу зустріч на небі.\nВІД СТАЛІНГРАДУ ДО БЕРЛІНУ\nучениця 9 класу Шульської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів\nКерівник: Гончарова Ірина Миколаївна, вчитель історії\nБагато людей дивилися, і не один раз, фільм «Сталінград». Підтверджували правдивість показаних у фільмі подій про ту велику битву і розповідь Івана Олексійовича Крохмаля, фронтовика, інваліда Великої Вітчизняної війни, учасника оборони Сталінграда, жителя села Шульське Первомайського району.\nНепросто складалося життя сільського хлопчини Вані, що народився 18 лютого 1924 року в селі Роздолля Олексіївського, а нині Первомайського району. Тут пройшли його дитячі та юнацькі роки, тут він встиг закінчити 7 класів рідної школи. Найважчими днями вважав ветеран-фронтовик ті дні, коли в рідне село увійшли гітлерівці. На собі відчув 17-річний юнак всю жорстокість фашистського режиму. Згадує ветеран, як німець схопив його за горло з криками «партизан», і тільки мати, яка повзала на колінах у ніг карателя, змогла врятувати сина від вірної загибелі. Згадував фронтовик, і як їх, двох підлітків, заставили німці тягнути на мотузках мотоцикл з коляскою по непролазній багнюці, кожний раз шмагаючи їх батогами по спинах. Село Роздолля після трьохмісячної окупації, хай і ненадовго, але було звільнене. Незабаром отримує Іван повістку з’явитися в райвійськомат, який розташовувався в селі Михайлівка, так як ще в районному центрі - селі Олексіївка - йшли бої. Так Ваня Крохмаль був призваний в 203-й запасний стрілецький полк, який дислокувався в місті Ізюмі.\nЗ гіркотою згадує фронтовик своє перше бойове хрещення під Ізюмом, де їм, молодим солдатикам, видали саперні лопатки і надійшов наказ окопуватися, займати оборону. Сьогодні з історії ми знаємо, що тоді, в травні 1942 року, наступ наших військ не досяг своєї мети. Багато однополчан Івана в тому бою під м. Ізюм загинули смертю хоробрих. Без сну, цілодобово без відпочинку, відступали наші війська під сильним вогнем противника. «Доводилося пити воду з калюж, проціджуючи її через нижню білизну», - розказував І. А. Крохмаль.\nНелегко Івану Олексійовичу давалися спогади про дні відступу. Відступаючи, дійшов Іван Крохмаль зі своїми однополчанами до річки Дон. «Для мене, хлопця з села Слобожанщини, здавалось неможливим переплисти таку велику річку. Переправлялися хто як міг і на чому зміг. Я переправився, тримаючись за якийсь ящик, що попався під руку. Потім, через два дні, дійшли ми до Сталінграда » - згадує І. А. Крохмаль. У Сталінграді направляють Івана Олексійовича у взвод управління 43-го гвардійського артилерійського полку 15-ї гвардійської стрілецької дивізії.\nЗапам’яталася Івану Олексійовичу на все життя перша доба перебування під Сталінградом. «Тільки прибули під Сталінград, як налетіли літаки противника і почали бомбити наші позиції. Земля здригалася від ударів. Два рази відбувався такий наліт з невеликою перервою. Я нарахував за два їхніх нальоти більше 70 літаків. А вберегла мене від смерті, як і впродовж багатьох наступних боїв, рідна земля. Сховався я в бомбовій воронці », - ділиться спогадами І. А. Крохмаль.\nТак, з серпня 1942 року по січень 1943 року воював гвардії єфрейтор Іван Олексійович Крохмаль під Сталінградом. Як корегувальник вогню, він виявив не один десяток вогневих точок противника, передаючи вихідні дані для його знищення. Довелося Івану Олексійовичу пізнати під Сталінградом і радість перемог і гіркоту втрат, пережити чимало трагічних хвилин, бачити загибель своїх товаришів по зброї. Адже на підступах до цього міста йшла битва буквально за кожну цеглину, за кожен камінь.\n«Горить земля, розбиті заводи, горять фабрики», - говорить один з офіцерів у кінофільмі «Сталінград». «А люди?» - запитує генерал. «А люди стоять» - відповідає офіцер. Саме на смерть стояли, обороняючи Сталінград, такі солдати, як Іван Олексійович Крохмаль.\nЗ роками, а тим більше десятиліттями, багато чого стирається в людській пам’яті, але не в пам’яті учасника тих подій І. А. Крохмаля.\nПишався ветеран-фронтовик, що в оточенні 330-тисячної німецької армади в Сталінградській битві і її остаточному розгромі брав участь і він. Адже в цій запеклій битві був досягнутий корінний перелом у Великій Вітчизняній війні на користь радянських військ.\nОсь як записано в посвідченні до медалі «За оборону Сталінграда»: «За участь в героїчній обороні Сталінграда нагороджується гвардії єфрейтор Іван Олексійович Крохмаль Указом Президії Верховної Ради СРСР 22 грудня 1942 медаллю: «За оборону Сталінграда». Від імені Президії Верховної Ради CРCР командир 43 гвардійського артилерійського полку 15 гвардійської стрілецької дивізії Запольський. № медалі 23337».\nПісля розгрому ворога під Сталінградом командування перекидає 43-й гвардійський артилерійський полк 15-ї гвардійської стрілецької дивізії, де воював І. А. Крохмаль, під Курськ,а потім до Орла і Бєлгорода. Ламаючи супротив ворога, 15-я гвардійська стрілецька дивізія вийшла на підступи до Харкова. Гітлерівське командування всіма силами намагалося зупинити наступ радянських військ і за всяку ціну утримати Харків. «Напружені і жорстокі бої йшли за Харків, за кожний будинок, за кожну вулицю. Я зі своїм підрозділом організував спостережний пункт на даху крайньої хати, вивівши стереотрубу в димохід. Так і коригував вогонь нашим артилеристам по танкам противника, які продовжували обстрілювати наші війська на підступах до Харкова. Фашисти засікли наш спостережний пункт і повели безперервний вогонь. Тільки ми опустилися в підвал будинку, як прямим попаданням снаряд розтрощив стіни хати, а нас, трьох бійців, засипало землею до пояса », - розповідав І. А. Крохмаль.\nТак, в непроглядному пеклі вогню, диму і пилу, коли все навколо гриміло вибухами і палало, артилеристи 43-го полку вели обстріл позицій фашистів бронебійними снарядами, знищували їх сталеві машини. З гіркотою згадував ветеран, що багатьох бійців лишився полк в боях за визволення Харкова. Були поранені й убиті, але фашистів вибили з рідного міста. «Так, з боями за кожну вулицю дійшли до тракторного заводу, - оповідав І. А. Крохмаль. - Люди радісно, з квітами, зустрічали наших бійців, дякували за довгоочікуване визволення від ненависного жорстокого ворога». За участь у боях за визволення м. Харкова 15-й гвардійській стрілецькій дивізії було присвоєно почесне найменування «Харківська».\nДуже хотілося бійцеві Івану Крохмалю звільнити від ворога і свій Олексіївський район, з гордо піднятою головою пройтися по рідному селу, зустрітися з рідними та близькими. Але не судилося збутися заповітній мрії воїна. Потрібно було якомога швидше очищати від ворога міста і села рідної України.\nНа все життя запам’яталося йому форсування Дніпра. «Під покровом ночі, на дерев’яному плоту, на якому була протитанкова гармата з особистим розрахунком, почали переправу через Дніпро. Противник масованим вогнем намагався розбити, потопити будь-які плавзасоби, на яких переправлялися наші бійці. Німці вели прицільний вогонь. З протилежного берега гітлерівці строчили з автоматів і кулеметів. Спалахують, розсипаючись сотнями іскор, освітлювальні ракети. З розбитих плотів, рибальських човнів, поромів доносяться крики і стогони поранених бійців. З тріском рвалися важкі снаряди і міни. Злітали фонтани води, свистіли осколки. Останнє, що я запам’ятав, це стовп води від розірвавшогося поруч снаряду. Отямився я на протилежному березі Дніпра в повній самоті. Через отриману контузію дуже боліла голова, підкошувались ноги, нудило. Напившись води з Дніпра, побачив, що прямо на мене несуться п’ятеро ворожих бронетранспортерів. Помітив лейтенанта з двома нашими бійцями, які пробирались до річки.\nНа наше щастя знайшли ми пробитий осколками рибальський човен і почали переправу назад, на лівий берег Дніпра, вичерпуючи воду руками під обстрілами ворожих БТР. Пізніше я дізнався, що перша переправа через Дніпро захлинулась, натрапивши на стіну загороджувального вогню. Потім було вже друге успішне форсування Дніпра, після значного накопичення сил нашими наступаючими військами», - згадував Іван Олексійович.\nПотім звільняв фронтовик Запоріжжя, Дніпропетровськ, Кривий Ріг. Брав участь І. А. Крохмаль і в боях за визволення Польщі, Румунії, Болгарії, Угорщини, штурмував Берлін. А День Перемоги зустрів у Чехословаччині, куди командування перекинуло їх 15-ту стрілецьку дивізію.\nСлавний бойовий шлях! На грудях у фронтовика І. А. Крохмаля сіяли золотом бойові ордени: Орден Червоної Зірки, Орден Слави 3-го ступеня, Орден Вітчизняної війни, Орден «За мужність», 15 медалей. Але особливо пишався фронтовик медаллю «За оборону Сталінграда».\nМи, школярі села Шульське, горді за те, що були і в нашому селі такі люди. Помер Іван Олексійович 9 червня 2013 року на 90-му році життя. Війна закінчилася 70 років тому, але час не послабив біль. Ми будемо завжди пам’ятати тих, хто ніколи не прийде. Подвиги солдат Великої Вітчизняної назавжди залишиться в наших серцях. Низький уклін Вам ветерани!


Алое вера для прискорення травлення - Про здоров'я та життя.\nВи тут: Головна Вся медицина Алое вера для прискорення травлення\nУ цій статті ми зібрали рецепти чотирьох засобів на основі алое вера з додаванням інших корисних інгредієнтів для прискорення травлення. Такі продукти, як ананас, папая, м’ята, імбир, лимон, вівсяна крупа та кориця, здатні суттєво покращити якість життя людини.\nЧому деякі люди страждають через повільне травлення?\nДеякі люди мають проблеми із травленням через порушення швидкості обміну речовин. Утім, іноді їжа повільно засвоюється через такі розлади травлення, як печія, надмірне газоутворення, здуття живота, закрепи, тощо. Для того, щоб встановити точний діагноз, ми також рекомендуємо пройти повне обстеження організму та здати необхідні аналізи для визначення наявності або відсутності алергії на певні продукти.\nНе забувайте, що стиль харчування також може вплинути на швидкість обміну речовин та процес травлення. Ми пропонуємо вашій увазі невеликий перелік продуктів, які здатні впливати на ваше самопочуття за умови регулярного вживання:\nПродукти з високим вмістом жирів (сосиски, смажена їжа, маргарин, магазинні соуси та заправки, тощо)\nМолоко та інші молочні продукти (сир, морозиво, жирна сметана та вершки)\nВироби з рафінованого пшеничного борошна\nГазовані напої з високим вмістом цукру\nАлое вера володіє цілою низкою неймовірних переваг для організму людини. Завдяки своїм властивостям гель алое належить до суперфудів, а натуральні засоби з додаванням цієї рослини чудово лікують різноманітні поверхневі рани. Алое вера – це та рослина, яку неодмінно потрібно мати в оселі. Це може бути як живий вазон, так і готовий гель алое.\nВірте чи ні, але гель алое вера дуже позитивно впливає на роботу всіх органів шлунково-кишкового тракту. Ця рослина володіє потужними протизапальними та відновлювальними властивостями. До того ж завдяки високому вмісту ферментів та лужному середовищу засоби з алое вера є незамінними для прискорення травлення.\nНатуральні засоби з алое для прискорення травлення\n1. Алое та свіжа м’ята\nОдним з найкращих засобів для стимуляції метаболізму та прискорення травлення є напрочуд смачний напій зі свіжим смаком, до складу якого входять гель алое вера та листя свіжої м’яти. Не варто забувати, що м’ята є неймовірно корисною, адже вона не лише покращує процес травлення та стимулює роботу печінки, але і запобігає надмірному газоутворенню. До того ж засоби на основі м’яти зменшують кількість слизу у кишківнику та допомагають боротися з неприємним запахом з рота.\n3 столові ложки гелю алое вера (45 г)\n10 свіжих листків перцевої або кучерявої м’яти\nстевія на ваш смак\nЗмішайте всі інгредієнти напою та підсолодіть його стевією.\nПити готовий засіб необхідно впродовж дня, розподіливши його на три порції. Ви можете запивати напоєм на основі алое та м’яти основні прийоми їжі.\nМожна вживати цей напій як до, так і після їжі – від цього його ефективність не зміниться.\n2. Алое, ананас та папая\nАнанас та папая – це не лише смачні тропічні фрукти, але і корисні продукти з високим вмістом незамінних ферментів. Ці поживні речовини володіють потужними протизапальними властивостями та містять велику кількість білків, завдяки чому натуральні засоби з додаванням цих продуктів є незамінними для прискорення травлення.\nЯкщо ви дуже любите ситні м’ясні страви, рекомендуємо регулярно вживати тропічні фрукти, адже вони допомагають усувати важкість у шлунку та прискорюють процес перетравлення їжі.\n2 столові ложки гелю алое вера (30 г)\n1 склянка свіжого ананаса, нарізаного кубиками (150 г)\n1 склянка свіжої папаї, нарізаної кубиками (150 г)\nстевія або натуральний мед (за смаком)\nЗбийте всі компоненти напою у чаші стаціонарного блендера до отримання однорідної консистенції без грудочок.\nВи можете вживати цей коктейль за пів години до їжі, особливо якщо до складу основної страви входить м’ясо.\n3. Алое, імбир та лимон\nІмбир та лимон – це два неймовірно поживні продукти, які є незамінними для прискорення травлення та стимуляції обміну речовин. Особливо помічними засоби з імбиром та лимоном стануть для тих, хто страждає через регулярні запальні процеси в організмі та високий рівень кислотності.\nДо того ж імбир та лимон мають здатність нейтралізувати кислотність у шлунку, не змінюючи при цьому рівень рН.\n1 столова ложка свіжого імбиру (15 г)\nстевія або натуральний мед (на ваш смак)\nЗбийте алое вера, лимонний сік, подрібнений імбир та воду до однорідної консистенції.\nПроцідіть готовий напій та підсолодіть його за смаком.\nВживати натуральний засіб з імбиром та лимоном можна як перед їжею, так і під час трапези чи після неї.\n4. Алое вера, вівсяна крупа та кориця\nЦей напій не лише покращить роботу органів шлунково-кишкового тракту, але і прискорить процес перетравлення їжі. До того ж натуральний засіб з алое, вівсянкою та корицею володіє неймовірним смаком, і його навіть можна вживати замість молока.\n1 столова ложка гелю алое вера (15 г)\n2 столові ложки вівсяної крупи (20 г)\n1 чайна ложка цейлонської кориці (4 г)\nнатуральний мед (за смаком)\nЗбивайте всі компоненти засобу до отримання однорідної консистенції, після чого процідіть готовий напій.\nСпоживати засіб можна о будь-якій порі дня холодним або теплим.\nЯкщо ви будете регулярно вживати ці засоби для прискорення травлення та правильно харчуватися, то зможете забути про різноманітні розлади в роботі органів шлунково-кишкового тракту.\nВчені назвали найкорисніший для зору напій\nКредити від МФО: основні особливості\nВчені: активні користувачі соцмереж живуть менше


Гімназії Чернівців набирають школярів\nСпівбесіда покликана визначити рівень розвитку дитини\nКожен заклад має свої вимоги до першачків та терміни вступу\nМинула лише половина навчального року, а батькам, котрі хочуть, аби їх дитина навчалася не просто в школі, а у гімназії, час записуватися на співбесіду. Адже зазвичай до кінця лютого - початку березня класи тут повністю укомплектовані. Кожен заклад має свої вимоги до майбутніх першачків, головна умова – ці вимоги не мають виходити за рамки дошкільної освіти.\n- Наразі у нас в місті є сім гімназій. У кожній гімназії, а точніше у спеціалізованій початковій школі при гімназії, є свої правила прийому. Їх узгоджують із управлінням освіти, але вони різняться у кожному закладі. Заклади самі визначають термін прийому, умови прийому. Все відбувається прозоро, заздалегідь з’являються оголошення з усією необхідною інформацією, - розповідає начальник управління освіти Чернівецької міської ради Сергій Мартинюк. – Управління освіти десь можливо і планувало уніфікувати цей процес і зробити для всіх одні правила, але провівши спільну нараду з радою директорів навчальних закладів дійшли до того, що мабуть це не варто робити. Бо кожному закладу, усім зручніше, щоб воно проводилося традиційним чином. Відповідно, ми залишили все без змін.\nВипробування для маленьких абітурієнтів покликані обрати з охочих кращих. Та й не всі навчальні заклади фізично можуть вмістити всіх школярів, котрі хотіли б там навчатися, то ж доводиться обирати.\n- Набір здійснюється на конкурсній основі. Конкурс проводиться в лютому-березні у формі співбесіди з дитиною в присутності її батьків або осіб, які їх замінюють. Для проведення конкурсу у спеціалізованій школі І ступеня №23 створюється конкурсна комісія, склад якої затверджується наказом директора. До складу конкурсної комісії залучається практичний психолог. Головою конкурсної комісії є директор школи або його заступник. Співбесіда з майбутніми першокласниками включає виконання спеціальних діагностичних завдань для перевірки рівня загального розвитку дитини, її функціональної готовності до систематичного навчання та здатності до вивчення навчальних дисциплін. Такі завдання розробляє педагогічна комісія на основі матеріалів, запропонованих центрами практичної психології і соціальної роботи і психологічними службами, та затверджує директор за погодженням з правлінням освіти Чернівецької міської ради. Не допускається перевірка знань та умінь дитини понад обсяги державних вимог навчально-виховних програм дитячих садочків. Співбесіда триває не більше 30 хвилин. На співбесіді члени комісії дізнаються про те, які дитина має уявлення про явища природи, про суспільство, про техніку. Надзвичайно важливим моментом є просторова орієнтація, розвиток мовлення. Також на співбесіді здійснюється діагностика уваги, пам’яті, мислення та моторики. Виконавши завдання, дитина отримує бали і, відповідно, набравши прохідний бал, отримує право навчатися у вибраному батьками закладі, - розповідає заступник директора з навчально-виховної роботи Чернівецької гімназії №5 Галина Фурдига. - Ми вже роздали талончики на співбесіду, аби діти потім не стояли в черзі. Охочих вступити до спеціалізованої початкової школи при гімназії значно більше, ніж наявних місць. Адже Міністерством освіти передбачена визначена кількість дітей у класі – до 30. Зрозуміло, що нам хочеться вибрати кращих, оскільки набирати більше класів немає змоги, а навчання в другу зміну – не варіант взагалі, адже це і не зручно, і неефективно. Якість освітніх послуг (як традиційної, так і розвивальної систем), які ми надаємо, висока, тому й охочих навчатися саме в нашому закладі не бракує. Ми розуміємо, яка велика відповідальність покладена на вчителів, тому намагаємося виправдати сподівання наших батьків, зробити цікавим і яскравим навчання діток, які прийдуть у нашу школу.\nПереваги навчання у такому закладі є – це і кількість та якість знань, і виховання. Хоча звичайно, багато залежить і від самих учнів.\n- Говорячи про навчання в гімназії, скажу, що воно має масу переваг. Батьки, які віддали навчатися дітей в гімназію, зробили просто неперевершений вибір. Вони поставили на «зеро» і виграли, - каже випускник чернівецької гімназії Орест Порайко. - Різниця між випускниками звичайних шкіл та гімназії колосальна. Мені важко спілкуватися з людьми, які трошки приземленіші, ніж я. А якраз гімназія дає той поштовх, який розвиває тебе, розвиває суспільство і розвиває народ.\nОтож, ще є трохи часу, аби амбітні батьки, які бачать свою дитину виключно у гімназії, спробували її сили.\nТеги: Черновцы – дети – гімназія – набір\nУ Чернівцях 28 команд позмагалися в турнірі на знання історії Буковини\nПонад 2500 дітей у Чернівецькій області стоять у черзі до дитсадків\nГ. Фурдига: Дуже хочеться розкрити таланти кожної дитини і дати їм хороші знання\nУ Чернівцях створили алею у пам'ять про дітей, які загинули на сході\nЧернівчани вшанували ліквідаторів наслідків аварії на ЧАЕС Вчера в 18:46\nЧерновчанам показали творчество банкира Вчера в 12:24\nСитуація у Банилові-Підгірному: отруїлися люди, загинули бджоли, кролики та риба 25 Апр 2018 в 16:34\nЗа 5 дней на Буковине обнаружили более сотни нарушений в сфере пассажироперевозок Вчера в 17:26\nЛомаченко провів відкрите тренування перед боєм з Лінаресом 25 Апр 2018 в 13:17


Головна > Новини > Технології > Названа ціна заміни дисплея Samsung Galaxy S21 FE\nКолекцію інсайдерських публікацій про майбутню новинку Samsung поповнила коротка фотосесія, присвячена заміні екрану смартфона. Джерело, що розмістило знімки в мережі, також поділився даними про вартість запасної частини для флагманського пристрою – вона безумовно не буде бюджетною.\nЗа даними джерела, ціна оригінального комплекту для заміни екрану смартфона в зборі без урахування вартості роботи складе €185. При цьому дисплейний модуль без рамки обійдеться замовнику дешевше – він буде коштувати €119.\nПоки невідомо, чи з’являться зазначені запчастини у вільному продажу, або мова про прайс-лист для сервісних центрів. На опублікованих інсайдерами зображеннях також видно внутрішню конструкцію гаджета.\nАнонс Samsung Galaxy S21 FE, за чутками, відбудеться 11 січня 2021 року. З попередніх витоків відомо, що новинка буде побудована на базі процесора Snapdragon 888 або Exynos 2100 в залежності від регіону продажів.\nКрім того, смартфону приписують акумулятор на 4500 мАг і потрійну камеру з датчиками на 12, 12 і 8 Мп з триразовим оптичним зумом. Сама компанія Samsung поки не оголошувала терміни виходу пристрою на ринок і його роздрібну ціну.\nСтворено надефективну нейромережу для покращення фотографій\nНовий стандарт HDMI 2.1a покращить відображення HDR-контенту\nMinecraft стала першою грою з трильйоном переглядів на...


"Збереження миру - в основі місії ООН", - відзначив Пенс.\nВін наголосив на викликах які стоять перед світом. "Нам знову загрожують ті, хто хоче посіяти хаос та зруйнувати мир і процвітання. В Східній Європі, Росія продовжує порушувати суверенітет своїх сусідів, намагаючись силою переписати міжнародні кордони", - заявив Пенс. Серед інших викликів він наголосив на «варварських нападах» ісламських терористів в Європі та режимі Північної Кореї. Пенс привітав введення нових санкцій проти Північної Кореї і виступив за нарощення тиску.\n"ООН і, зокрема, Рада Безпеки має робити набагато більше для захисту миру, протидії загрозі, що надходить з Північної Кореї", - наголосив Пенс


Благодійний творчий вечір на «51-й паралелі»\nУ суботу, 5 грудня, командою клубу «51 паралель» було організовано благодійний творчий вечір «Я Тобі віддаю» за участю християнських виконавців церков «Фіміам», «Божий Дизайн» та «Нове життя» з ціллю збору коштів на лікування дівчинки Поліни з міста Локачі, у якої хвороба ДЦП.\nУ програмі вечору були авторські пісні виконавців протестантських церков, читання християнської поезії, виступ театрального гурту «Говерла», музичні номери на саксофоні та скрипці, виставка творчих виробів а також проповідь Слова Божого.\nПід час програми усі гості, яких було понад 180, сиділи за столиками, де мали можливість споживати чай і печиво та купувати різні солодощі у кафе, яке діяло під час зустрічі.\nГлядачі активно підтримували учасників концерту, оскільки віруючі люди по-особливому розуміють важливість проведення подібних доброчинних програм.\nЗавдяки організованому вечору через продаж квитків та благодійному збору було зібрано понад 3500 грн., які було передано батькам хворої дівчинки.\n«Дуже добре, що цей вечір присвятили благодійності – коли розповідали про сім’ю з Локач та їхні проблеми, я перейнялась цим дуже сильно і переосмислила власне відношення до проблем у моєму житті – вони ніщо порівняно з тим, що переживають інші люди» – Тетяна Д.\n«Мені дуже сподобалося на творчому вечорі – я навіть і не думав, що у наших церквах є так багато творчої молоді, які співають, декламують, грають, розповідають та роблять щось велике для Бога.» – Валерій Р.\n«Молоді люди завжди дуже творчі – вони експресивні, саме це я і побачив на цьому вечорі, мені тут дуже сподобалося» – Інна П.\nПропонуємо для ознайомлення переглянути відео з творчого вечора «Я Тобі віддаю». Придбати ДВД диск з концертною програмою можна у крамниці біля церкви «Фіміам».