«Раз усе це придумав КДБ, хай їхні прикордонники й розплачуються». Закон і Бізнес\n«Раз усе це придумав КДБ, хай їхні прикордонники й розплачуються»\nІсторія, №37 (661) 11.09—17.09.2004\nНаприкінці серпня успішно завершилися навчання дружніх армій — російської та китайської. Як з’ясував оглядач «Власти» Євген ЖИРНОВ, так само злагоджено був розіграний і інший сумісний захід військ СРСР і КНР — бої за острів Даманський у 1969 році.\nНаприкінці серпня успішно завершилися навчання дружніх армій — російської та китайської. Як з’ясував оглядач «Власти» Євген ЖИРНОВ, так само злагоджено був розіграний і інший сумісний захід військ СРСР і КНР — бої за острів Даманський\nу 1969 році.\nІсторія боїв у березні 1969 року за острів Даманський на річці Уссурі, неначебто добре відома. Даманський серед інших островів на річках, які відділяють Росію від Китаю, перейшов у володіння північного сусіда за часів занепаду південного. Впродовж кількох століть острівне питання псувало відносини Китаю з Росією, проте справа не доходила до військового зіткнення.\nУ першій половині XX ст. китайцям було не до островів, оскільки в країні відбувалися нескінченні повстання і війни. То китайські генерали, котрі мали особисті армії, воювали один з одним і з військами центрального уряду за контроль над найродючішими і найбагатшими провінціями, то комуністи билися з правлячою партією націоналістів Гоміндан за владу над усією країною.\nПотім усі китайці незалежно від політичних переконань воювали з японцями, що вдерлися до Китаю. А після капітуляції Японії комуністи Мао Цзедуна відновили війну проти гомінданівців генералісимуса Чан Кайши. Не постало острівне питання і після перемоги Мао в 1949 році та вигнання його противників на острів Тайвань. Адже росіянин з китайцем у той час були брати навік, а між братами майнових спорів бути не могло. Про острови згадали лише після того, як Хрущов і Мао не поділили лідерство в соціалістичному таборі й комуністичному русі, та й то не відразу, а лише після того, як «дорогого Микиту Сергійовича» відправили на пенсію товариші по ЦК КПРС. Відторгнуті у вікопомні часи острови, які СРСР не хотів повертати, виявилися для китайської пропаганди справжньою знахідкою. Острівне питання допомагало викривати ренегатство «кліки Брежнєва—Косигіна» і було визнане зримим символом радянського ревізіонізму і соціал-імперіалізму.\nУ 1965 році китайські товариші від слів перейшли до діла. Найслушнішим часом для демонстрації претензій виявилася зима, коли на острови можна було дістатися по льоду. Сценарій заходу, як правило, завжди був один і той же. Скандуючи гасла проти соціал-шовіністів і розмахуючи прапорцями та плакатами, натовп рухався до спірних територій. Шлях їм перегороджували радянські прикордонники, які шикувалися в лаву. Вдосталь накричавшись, маніфестанти відправлялися геть.\nТак тривало до 1969 року. Чергова акція пройшла біля острова Даманський 7 лютого 1969 року. Наступний і, як здалося прикордонникам, звичний похід китайців до острова почався вранці 2 березня. Але прикордонники не помітили, що вночі на острів перейшли по льоду і замаскувалися близько 300 китайських солдатів. Так само потайки китайцям удалося обладнати на своєму березі додаткові позиції для кулеметів, мінометів і гармат.\nПрикордонники, які виїхали із застави Нижньомихайлівка до острова, потрапили в засідку й були вбиті. В живих залишився тільки один з двадцяти. Великих утрат зазнала і група з тієї ж застави, яка рухалася на тихохідній вантажівці й спізнилася до початку бою. Дісталося і підкріпленню, яке прибуло із сусідньої застави. Проте його командир — старший лейтенант Бубенін — з кулемета розстріляв командний пункт китайців, після чого ті почали відходити до свого берега.\nВласне, нічого незвичайно в тому, що сталося, не було, якщо не рахувати, що солдати однієї соцкраїни вбивали солдатів іншої. Звична сутичка, які в перші 10—15 років існування СРСР траплялися на всіх радянських кордонах. Але вельми дивним було продовження конфлікту.\nОбидві сторони почали нагромаджувати сили. Китайці підтягли до Даманського піхотний полк, а для підтримки радянських прикордонників у кількох кілометрах від берега була розгорнена мотострілкова дивізія.\n14 березня 1969 року прикордонники одержали наказ прибрати наряди з Даманського, що вразило їх. Після цього китайці стали займати острів. А наступним ранком вони пішли в атаку. І тут прикордонники виявили, що залишилися наодинці з китайською піхотою. Хоч скільки просив командувач прикордонників полковник Леонов підтримки артилерії, радянські гармати й реактивні установки мовчали. Обіцяні танки, які мали прийти ще 13 березня, з’явилися тільки в розпал зіткнення. А мотострільці й установки «Град» вступили в бій, коли він тривав уже сім годин і прикордонники знову зазнали важких утрат.\nУ результаті в боях за Даманський були поранені 94 і загинули 58 радянських солдатів і офіцерів. Більша частина — з вини радянських керівників, які фактично дозволили китайцям спокійно вбивати прикордонників. Чому? Це багато років залишалося загадкою.\nІснувала ще одна загадка, пов’язана з радянсько-китайськими відносинами того періоду. Два з половиною роки після подій на Даманському, 13 вересня 1971 року, міністр оборони КНР маршал Лінь Бяо втік з країни. За офіційною китайською версією, ще в 1970 році він спробував організувати змову проти Мао Цзедуна на пленумі ЦК Компартії Китаю, але не досяг успіху. Потім влітку 1971 року він нібито збирався здійснити військовий переворот, але про його плани вчасно стало відомо, і зрадник вирішив покинути КНР.\nЛінь Бяо із сім’єю і наближеними сів у літак і вилетів з Пекіна. Якщо вірити тій же офіційній версії, перед вильотом маршал і його дружина болісно вирішували, куди відправитися — до англійського Гонконгу чи в СРСР. Говорилося, що дружина Лінь Бяо брала то китайсько-англійський словник, то китайсько-російський. Врешті-решт літак вилетів на північ, у Радянський Союз. А Мао Цзедун, дізнавшись про втечу свого маршала, нібито наказав не збивати літак. «Хай відлітає», — сказав великий керманич.\nПроте до СРСР літак Лінь Бяо не долетів. Як стверджують китайці, лайнер сам, без зовнішніх упливів, упав і розбився на території Монголії. Але, за іншою, радянською, версією, його все-таки наздогнали і збили китайські винищувачі.\nЦікавий і китайський погляд на те, чому маршал полетів на північ, а не в Гонконг. Через три години після вильоту літака Лінь Бяо з аеродрому на захід від Пекіна без дозволу злетів вертоліт і взяв курс на столицю Монголії Улан-Батор. Китайське командування наказало перехопити його, і три години по тому вертоліт був посаджений, пілот застрелений, а ще троє людей, які перебували на борту, наклали на себе руки. Як виявилося, вертоліт перевозив багато доларів і секретних документів.\nВисновки, за китайською офіційною версією, напрошувалися самі собою. Лінь Бяо терміново вилетів у бік Монголії тому, що боявся арешту. Й у нього не було часу, щоб забрати із собою цінності та папери. Вертоліт не дотяг би до Гонконгу, і тому напрямом втечі стала північ. У СРСР Лінь Бяо, мабуть, розраховував обміняти китайські таємниці на сприятливе ставлення радянського керівництва.\nПравда, все це ніяк не пояснювало одного. Чому Лінь Бяо розраховував на прихильність Брежнєва? Адже пояснити, чому притулок надають людині, чиї руки були в крові радянських прикордонників, було б скрутно. Після подій на Даманському по всій країні пройшли мітинги, на яких серед інших організаторів провокації на кордоні називали саме Лінь Бяо. А давати пояснення щодо секретних документів Лінь Бяо міг би й сидячи у в’язниці.\nАрешт Лінь Бяо в СРСР був тим більш імовірний, що саме він був одним з найбільш ярих китайських антирадянщиків. Він насаджував культ Мао Цзедуна в китайській армії, а потім і в усьому Китаї. А у виступах і статтях дозволяв собі дуже різкі випади проти СРСР. У промові з нагоди 50-річчя так званої Великої жовтневої соціалістичної революції він, наприклад, говорив: «Зрадники Жовтневої революції в жодному разі не зможуть уникнути покарання історії. Хрущов давно вже впав. Кліка Брежнєва — Косигіна також не зможе довго існувати, хоча вона й подвоює свої зусилля, прагнучи продовжувати політику зради. Пролетаріат і трудовий народ Радянського Союзу з їхніми славними революційними традиціями ніколи не забудуть учення великих Леніна і Сталіна. Вони неодмінно почнуть революцію під прапором ленінізму, повалять панування реакційної ревізіоністської кліки і повернуть Радянський Союз на орбіту соціалізму».\nДо всього іншого розрахунок обміняти секрети на солодке життя в СРСР був дуже примітивний для такого майстра маневрів та інтриг, яким по праву вважався Лінь Бяо. Він упродовж десятиліть був вірною тінню Мао Цзедуна. Саме йому комуністична армія Китаю була зобов’язана більшістю своїх перемог над японцями і гомінданівцями. Особливо яскраво його таланти проявилися після Другої світової війни, коли він керував захопленням найбільш промислово розвиненого і благополучного району Китаю — Маньчжурії. Лінь Бяо вирішив спертися на села й узяти великі міста змором, перекривши постачання туди продовольства. А поповнював свої частини китайцями, які служили у ворога — японців. Китайська урядова армія не приймала зрадників. А Лінь Бяо давав їм шанс повернути добре ім’я. І вони воювали за нього щосили. Тактика виявилася успішною. Міста здалися одне за іншим, і Маньчжурія стала базою комуністів, звідки вони повели переможний наступ на урядову армію Чан Кайши.\nПовірити в примітивність розрахунків такого майстра було вельми важко. Як і повірити в організацію двох змов, адже в 1969 році Лінь Бяо був офіційно оголошений наступником великого керманича. Йому залишалося тільки дочекатися неминучого, оскільки здоров’я Мао Цзедуна залишало бажати кращого.\nАле факт залишався фактом. Уламки літака Лінь Бяо, його тіло і тіла його близьких були знайдені в Монголії. Причини, що спонукали його летіти в СРСР, як і загадкові обставини конфлікту на Даманському, до сьогодні були таємницею.\nМаршал під прикриттям\nРозгадати їх вдалося після розповіді ветерана спецслужб, з яким ми якось засперечалися про те, наскільки цінною може бути інформація, що здобувається розвідкою. Ветеран, зрозуміло, говорив, що дуже цінна — настільки, що навіть у мирний час здобувається великою кров’ю. І на підтвердження цього після деяких домовленостей почав розказувати.\nЦя історія, за його словами, ( а він був до неї безпосередньо причетним), почалася в 1968 році. В Китаї розпочалася «культурна революція»; хунвейбіни, яких Мао використовував для боротьби зі своїми супротивниками в державному і партійному апараті, успішно тероризували всіх і вся, включаючи армію. Радянське посольство було в суцільній облозі, і робота легальної резидентури КДБ звелася до мінімуму. А Політбюро безупинно вимагало найточнішої і свіжої інформації щодо Китаю: у Кремлі боялися війни з китайцями, а крім того, китайське керівництво намагалося вивести з-під впливу КПРС компартії і прокомуністичні угруповання в усьому світі.\nТому радянська розвідка з особливою ретельністю збирала будь-які відомості про становище в Китаї. Вербування ж обізнаного агента-китайця в той момент вважалося чи не найвищим досягненням для офіцерів КДБ. Заради добування інформації було скасовано навіть заборону на контакти з китайцями з Тайваню. І незабаром після цього одного з розвідників, які працювали за рубежем під офіційним прикриттям журналіста або дипломата («Яке це має значення? — сказав ветеран.— Головне, він зробив велику і важливу справу»), познайомили з тайванським колегою. Колегою в усіх значеннях: він теж був розвідником під прикриттям.\nЧерез деякий час тайванець запропонував офіцеру КДБ цінні відомості про китайську армію. І що вразило радянського розвідника — безоплатно і без яких-небудь попередніх умов. Від усього цього віяло провокацією, але, оскільки отримання інформації про армію КНР не підпадало під кримінальне законодавство країни перебування, він усе-таки ризикнув узяти папери.\nМосква теж не повірила в щирість намірів тайванської розвідки. Але інформаційний голод був таким, що контакт вирішили продовжувати, попутно спробувавши з’ясувати мотиви тайванців і джерела їхньої інформації. До такого рішення Москву підштовхнуло те, що частина одержаної з Тайваню інформації про чисельність і командний склад частин у прикордонних з СРСР районах, яку вдалося перевірити, повністю відповідала дійсності.\nПроте тайванцю сказали, що партнер з КДБ більше не братиме в нього інформацію, якщо не буде вказане її джерело. І, на здивування Москви, роз’яснення настали. Як стверджував тайванський розвідник, ця людина займала в Пекіні дуже високе становище, використовувала складний шлях для передання відомостей і згодна давати їх тайванцям тільки за умови, що вони поділяться ними з росіянами.\nНаступні порції інформації виявилися ще ціннішими. Джерело в Пекіні зреагувало на прохання більше висвітлювати становище в керівництві Китаю. Аналізуючи інформацію, в КДБ поступово склали список китайських керівників, які могли б передавати такі відомості.\nПроте ім’я джерела вдалося дізнатися абсолютно іншим шляхом. Дуже схожу інформацію запропонував офіцерам розвідки прикордонних військ, які збирали відомості через жителів прикордонних районів, якийсь китаєць. При перевірці виявилося, що це родич міністра оборони Китаю Лінь Бяо. Встановити істину тепер не становило зусиль. На пряме запитання тайванський розвідник дав пряму відповідь: це маршал Лінь Бяо.\nСтало зрозумілим і те, чому маршал використовував обхідний шлях — через Тайвань. Під час громадянської війни він умів домовитися з гомінданівськими генералами. Наприклад, сторони доходили згоди про здавання міста. При цьому обидві імітували бій, а потім гомінданівські частини відходили «під натиском переважаючих сил противника». В результаті Лінь Бяо діставалася перемога, причому малою кров’ю, а його противники виглядали героями в очах Чан Кайши.\nСказати, що Москва визнала такий контакт перспективним, означало нічого не сказати. СРСР уже намагався використовувати попередника Лінь Бяо на посаді міністра оборони, Пен Дехуея, щоб з його допомогою усунути Мао Цзедуна, але безуспішно. Другий шанс у Кремлі упускати не хотіли. Тут інтереси Москви і Лінь Бяо збігалися: маршал явно шукав підтримки «бурого ведмедя» (так китайці називали північного сусіда) у своєму прагненні стати першою особою КНР. Крім того, в умовах, коли будь-який керівник міг бути легко закритикований хунвейбінамі до смерті, Лінь Бяо не завадив би запасний аеродром. Проблема була в тому, що контакт залишався фактично однобічним. Питання китайському маршалу вдавалося передавати вкрай рідко.\nІ ось у лютому 1969 року і по тайванському, і по прикордонному каналу прийшла інформація про те, що китайська армія атакує радянських прикордонників на Даманському. При цьому, за словами ветерана спецслужб, точно вказувалася чисельність військ, спосіб і час атаки. Це було явною пропозицією провести замовлений бій, подібний до тих, які Лінь Бяо розігрував з гомінданівськими генералами. Для чого це йому знадобилося, було очевидно. Перемогою над соціал-імперіалістами, хай і локальною, міністр оборони міг підняти свій авторитет до небес.\nЗа словами ветерана, в Кремлі довго не могли вирішити, як учинити. Але врешті-решт вирішили підіграти Лінь Бяо. Прикордонну заставу не попередили про підготовлюваний напад. Проте бій 2 березня здався Лінь Бяо недостатньо ефектним. І він повідомив про підготовку другої атаки, про висунення полку і зосередження вогневих засобів. Нова гра в піддавки обіцяла нові втрати. І тому рішення далося нелегко. За словами ветерана, вирішальним для радянських керівників став приклад Черчілля, який, дізнавшись із розшифровки німецьких радіограм про намір нацистів розбомбити англійське місто Ковентрі, вважав за краще пожертвувати тисячами співгромадян, лише б німці не здогадалися, що англійці розгадали їхні шифри.\nПроте міністр оборони маршал Гречко навідріз відмовився жертвувати своїми людьми заради цього фарсу. За словами джерела, маршал сказав: «Раз усе це придумав КДБ, хай їхні прикордонники і розплачуються». Тоді ж вирішили звести замовлений бій до нічиєї. Після тимчасової перемоги китайців завдати такого удару, щоб більше не сунулися. І все було виконано як по нотах. «Брежнєв надзвичайно високо цінував інформацію про плани китайського керівництва, яку міністр оборони КНР Лінь Бяо передавав через КДБ, і був готовий платити за неї дуже дорого. Навіть людськими життями», — констатував ветеран спецслужб.\nКожна сторона після бою оголосила себе переможцем, обома країнами прокотилася хвиля мітингів, і в свідомість мас по обидва боки кордону вкарбувався страшний образ зовнішнього ворога, а це завжди корисно для правлячої еліти. Проте головний результат перевершив усі очікування. Лінь Бяо весною того ж року був призначений наступником Мао, і це його становище було закріплене в статуті Компартії Китаю.\nПроте користуватися послугами маршала радянським керівникам залишалося недовго. Майстер обхідних маневрів і договорів переоцінив свої сили. Варто було йому вийти з тіні великого керманича і стати спадкоємцем, як проти нього ополчилися всі інші члени вищого керівництва КНР. І дедалі менше залишалося простору для його улюблених політичних маневрів. На нервовому грунті в маршала з’явилися проблеми зі здоров’ям. За американськими даними, опублікованими в 1969 році, Лінь Бяо страждав від «безсоння, нападів занепокоєння... Він кілька разів посилав у Гонконг за спеціальними ліками від психосоматичних кишкових розладів».\nАле він продовжував передавати до Москви інформацію, мабуть, як і раніше розраховуючи на допомогу і заступництво Кремля в разі невдачі на внутрішньому фронті. Чи існувала реально його змова проти Мао, тепер не має великого значення. Він програв, коли зробив себе мішенню для політичних супротивників, і його смерть була тільки питанням часу. А разом з ним була похована й ця історія. Адже на Даманському обидві сторони пожертвували своїми солдатами заради цілей, про які спочатку мовчали, а потім вважали за краще забути назавжди.


Вирощування зелені, як бізнес. Поради та рекомендації для старту власного бізнесу.\nМало хто сьогодні думають про те, що робота на землі може приносити істотно більші гроші, ніж утримання магазину сантехніки або бутіка з модним одягом. Мова йде про те, що на продаж свіжої зелені можна заробити дійсно добре.\nТут представлені конкретні схеми, які дозволять організувати власну справу новачкові. У нижчеприведений публікації будуть дані рекомендації загального плану, які дадуть можливість не здійснювати поширених помилок.\nЯку зелень вирощувати?\nВ цьому плані необхідно орієнтуватися в першу чергу на можливий прибуток. Суть полягає в тому, що кріп і петрушка безумовно потрібні ресторанам і закладам швидкого харчування.\nАле на них не можна багато заробити. Значно вище цінуються:\nчебрець і т.д.\nОрганізувавши вирощування зазначених трав можна говорити про те, що прибуток не змусить себе довго чекати. Однак, вся складність полягає в тому, що для вищезазначених рослин потрібно організація особливих умов.\nПри тому, особливі умови вирощування повинні бути присутніми навіть влітку. Лише при певній температурі і вологості трава буде максимально соковитою. А значить, і з конкурентами вийде простіше боротися (Ваш товар буде краще).\nОрганізація теплиці: крапельний полив\nСуть бізнесу полягає в тому, що підприємець повинен його побудувати, а потім він буде працювати на підприємця без його постійної участі. Отже, вирощування необхідно організувати так, щоб не бути присутнім постійно в теплиці.\nМожна найняти людину, але в цьому випадку йому потрібно буде платити зарплату. Зазначений метод має право на існування, якщо мова йде про підприємця, який володіє вже функціонуючим бізнесом.\nЯкщо ж все ще перебуває в зародку, рекомендується зробити в такий спосіб. Теплиця забезпечить сприятливий клімат, а автоматика дозволить його контролювати. Наприклад, якщо температура всередині парника надмірно підвищиться, автоматика сама відкриє кватирку для її коригування.\nКрім цього не рекомендується забувати і про полив. Адже якщо води буде багато, коріння трави швидко загинє. Якщо мало – трава не буде соковитою. Крапельний полив – ідеальне рішення. Він теж може бути автоматизований.\nТаким чином, все, що залишається – це всього раз в день здійснювати контроль за функціонуванням встановлених пристроїв.\nЧи знаєте Ви, як слід робити водостік таким чином, щоб вода краще утилізувати?\nРекомендації, які дозволять вибрати насосну станцію для колодязя –\nНаведені нижче відео продемонструє, що ростити зелень можна навіть в повній темряві:\nВирощування зелені, як бізнес. Поради та рекомендації для старту власного бізнесу. Ссылка на основную публикацию\nЯк вибрати світильники на стелю для дому\nВибираючи світильник, слід враховувати всі особливості приміщення, його ...\nЧим відрізняється вологостійкий гіпсокартон від звичайного? Опис характеристик матеріалу, а також пропозицію альтернативного варіанту.\nГіпсокартон - це один з найбільш поширених будівельних матеріалів. Він може ...\nЯк зробити двері купе\nРозсувні двері - це дуже престижно і зручно. Вони економлять місце і можуть ...\nЯк вибрати компресор для фарбування автомобіля? Прості рекомендації для гаражних майстрів.\nЧи варто говорити про те, що компресор в автомобільній майстерні вирішує значно ...\nЗробивши ремонт в квартирі можна змінити її зовнішній вигляд до невпізнання. ...


Новини Львова: У Львові відкрили меморіальну дошку до 100-річчя першого Львівського піхотного полку\nУ Львові відкрили меморіальну дошку до 100-річчя першого Львівського піхотного полку\nВідкриття меморіальної дошки, присвяченої 100-річчю формування першого Львівського піхотного полку імені князя Лева на будівлі ПВК "Захід". Фото Гал-інфо, Олена Ляховмич\nвівторок 22 січня, 2019 14:00\nТеги: Львів, День соборності, Меморіальна дошка\nСьогодні, 22 січня, у День Соборності на будівлі ПВК «Захід», що на вулиці Миколи Лисенка, відкрили меморіальну дошку, присвячену 100-річчю формування першого Львівського піхотного полку імені князя Лева. На заході була і журналістка Гал-інфо.\nСпершу присутні виконали Державний Гімн України. Опісля капелан о. Мар’ян освятив меморіальну таблицю. Далі до учасників урочистого заходу звернувся т.в.о. командира Повітряного командування «Захід», полковник Олександр Кухаренко.\n«Історія нашої держави має одну важливу особливість. Протягом довгого часу в різні періоди історичного минулого українці-патріоти, нехтуючи власним життям, здобували свободу та незалежність України, окропивши її кров'ю. Так є і зараз. коли мільйони українців, серед яких і військовослужбовці збройних сил України з честю та гідністю самовіддано захищають сухопутні, повітряні та морські кордони нашої держави.\nТак було і сто років тому, коли в приміщенні будівлі на вулиці Лисенка тисячі патріотів, зглосившись захищати Західноукраїнську Народну Республіку у складі першого Львівського піхотного полку імені князя Лева - першої української військової частини на західноукраїнських землях у 20 столітті.\nЖертовність, сміливість, патріотизм і гордість - це риси українці, які потом і кров'ю викарбовувались протягом тисячоліть і стали незмінними атрибутами наших воїнів. А поневолений народ, який раніше тільки мріяв мати соборну незалежну українську державу та робив для цього все, зараз може з гордістю сказати «Я – Українець!».\nСимволічно, що саме в 100-ту річницю підписання Акту Злуки ці слова звучать по всьому світу. Сьогодні це не просто мрія, якої так чекали бійці Львівського піхотного полку імені князя Лева. Адже ми – народ України, який неможливо здолати».\nІз вітальним словом виступив голова Львівської ОДА Олег Синютка.\n«В Україні сьогодні особливий день. Сьогодні, коли весь української народ святкує 100-річчя соборності, ми мусимо переосмислити свою історію. Тоді держава, народ, на превеликий жаль, не розуміли , яка велика роль має бути відведена армії, військовим. Нині владні мужі розуміють, що армія – це надважливо, адже вона боронить державу. Сьогодні у нас є військо, яким ми пишаємось, якому ми довіряємо і яке шануємо», - наголосив Олег Синютка.


"Укрзалізниця" отримала усі 30 локомотивів General Electric за минулорічною угодою - 24 Канал\n"Укрзалізниця" отримала усі 30 локомотивів General Electric за минулорічною угодою\n03:56, 5 лютого 2019 - Читать новость на русском\nЛокомотиви General Electric для "Укрзалізниці" / Ілюстративне фото\nУ п'ятницю, 1 лютого, в порт Чорноморська доставили п’ять останніх тепловозів General Electric за контрактом на 30 локомотивів, який було підписано у 2018 році.\nКерівник "Укрзалізниці" Євген Кравцов повідомив про це на своїй сторінці у Facebook.\nЧитайте також: Гучний скандал із запуском експресу до Борисполя: поліція та НАБУ розпочали розслідування\nОстанні 5 зустрічали у Чорноморську у п’ятницю. Далі – маршрут вже відпрацьований. Спочатку – на Крюківський вагонобудівний завод. Там на доукомплектуванні перебувають ще 10 американських локомотивів,\n– написав Кравцов.\nВін також зауважив, що станом на сьогодні 15 тепловозів GE, що вже перебувають в роботі, демонструють вкрай ефективні показники.\nЯк приклад – на 30% економимо пальне на ділянці Запоріжжя – Комиш-Зоря – Волноваха. До того ж, машини старого парку за добу проходять у середньому 360 кілометрів, а тепловози GE – 540 кілометрів,\nГлава "Укрзалізниці" додав, що завдяки ефективній роботі нових локомотивів на Придніпровській, Донецькій та Одеській філіях, залізничникам вдалося за допомогою п’ятнадцятьох тепловозів забезпечити чверть теплотяги.\nGeneral Electric – багатогалузева американська корпорація, яка на сьогодні є найбільшим у світі виробником багатьох видів техніки, зокрема локомотивів, енергетичних установок, газових турбін, авіаційних двигунів та медичного обладнання. Компанія була заснована в 1878 році винахідником Томасом Едісоном, а зараз є однією з найбільших публічних компаній світу.\nУ лютому 2018 року корпорація General Electric підписала довгострокову рамкову угоду з ПАТ "Укрзалізниця" на 1 мільярд доларів. Перший її етап передбачав постачання 30 вантажних локомотивів TE33A Evolution, а також локалізацію певної частини виробництва в Україні. На другому етапі General Electric повинна поставити протягом 7 років 150-175 тепловозів.\n10 вересня в Україну прибув перший локомотив General Electric, а згодом Національне антикорупційне бюро України почало розслідувати покупку локомотивів General Electric за, ймовірно, завищеною ціною.\nТеги: Новини України Транспорт Укрзалізниця\nсьогодні , 21:01 Головні новини 31 травня: викрадення військового на межі з Кримом, успішна місія Crew Dragon


Происшествия за 01.05.2021 - Лента новостей Тернополя\nСьогодні, 1 травня, на вулиці Будного поблизу "АТБ" (колись "Берегиня") на Петриківському перехресті зіткнулися два автомобілі Opel та Audi. Удар був такої сили, що обидва автомобілі зазнали дуже серйозних ушкоджень, один з них опинився в кюветі. Очевидці авар...\nДля жителів Тернопільщини покупки в Інтернеті закінчилися відкритими кримінальними провадженнями\nАфери пов’язані з покупками товару в мережі – Інтернет один й найпоширеніших видів майнових злочинів. Більша частина потерпілих втрачали заощадження саме через свою безпечність, адже громадяни здійснювали повну передоплату не переконавшись в достовірності розм...\nПоліція Тернопільщини закликає громадян бути правосвідомими та відповідально ставитись до виконання діючих протиепідемічних заходів\n1 та 2 травня на території області відбудуться святкові богослужіння у більш як пів тисячі храмах. До охорони правопорядку залучається 900 поліцейських. Правоохоронці стежитимуть за недопущенням кримінальних і адміністративних правопорушень. Особливу увагу буд...


Міжнародні резерви України скоротилися на $600 млн - ВГОЛОС\nДержава в лютому сильно витратилася на виплату боргів.\n06.03.2019 | 03:44\nРозмір міжнародних резервів України в лютому зменшився майже на $600 млн і на 1 березня склав 20,220 млрд доларів (в еквіваленті).\nУ лютому Україна витратила майже 1285,4 млн на обслуговування і погашення державного і гарантованого державою боргу. Ці витрати частково компенсували надходженнями за рахунок розміщення облігацій внутрішньої держпозики в іноземній валюті на суму 302,7 млн доларів.\nТакож НБУ поповнив резерви на 326,5 млн доларів за рахунок купівлі валюти на міжбанку. У лютому, як і в січні, пропозиція валюти перевищила попит завдяки стабільним надходженням валютної виручки експортерів, продажу валюти населенням, а також купівлі нерезидентами державних цінних паперів.\nПереоцінка фінансових інструментів (зміна ринкової вартості і курсу гривні) збільшила їх вартість на 56,7 млн доларів.\nОбсяг міжнародних резервів покриває 3,3 місяця майбутнього імпорту, чого, як стверджує регулятор, достатньо для виконання зобов’язань України і поточних операцій уряду і Національного банку.\nНагадаємо, минулого року міжнародні резерви України збільшилися на 10,6 %, і склали станом на 1 січня 2019-го 20,8 млрд доларів.\nЦе стало можливим за рахунок надходжень від Міжнародного валютного фонду, Європейського Союзу і Світового банку. Україна отримала тоді від МВФ перший транш у розмірі $1,391 млрд у новій програмі Stand-By Arrangement, а від ЄС і Світового банку – $1,006 млрд (у еквіваленті).\nТеги:Держборг України, Міжнародні резерви України, НБУ


22 лютого 2016, 23:57\n«Два найважливіші чинники, які формують ідентичність – це передусім освіта і книжка» – Антоняк\nКиїв – На початку ХХІ століття українці «душу й тіло» «кладуть» за свободу і незалежність України, проти якої Росія розпочала військову агресію під приводом захисту російськомовних українців. І це при тому, що, за даними експертів Європейської хартії регіональних мов, російська мова в Україні захищена краще, ніж інші мови меншин, й має високий рівень юридичного визнання. Українські ж експерти вважають, що нині в Україні необхідно підтримувати саме українську мову, культуру, науку й освіту. Але саме гуманітарну галузь політики і чиновники фінансують за залишковим принципом, сподіваючись на громадську активність українців.\nМова, писемність, освіта – це ті цеглинки, на яких формується національна ідентичність, суспільство, державні інституції. За нинішньої ж агресії Росії проти України українська мова – одна з основ державності, зазначив у виступі на минулорічному форумі на підтримку української мови міністр освіти та науки Сергій Квіт.\n«Українська мова посідає надзвичайно важливе місце, і ми розуміємо, що без української мови не може бути України. Тому українська мова лежить в основі української державності й це додає особливого наголосу на важливості підтримки української мови», – наголосив Квіт.\nЗа словами міністра, нині серед громадян України, які представляють різні нації, зростає кількість тих, хто цікавиться мовою і культурою України, та й сама українська мова дивує розмаїттям, визнав міністр.\nА за даними соціологів, більш ніж половина жителів країни вважають рідною мовою українську. У свою чергу, більшість російськомовних громадян України державну мову розуміють без проблем. Ба більше, як стверджують автори статті в американському виданні Foreign Policy, з початком військової агресії Росії українці почали більше розмовляти саме українською.\n«Я боюсь розмовляти російською мовою, тому що Путін може прийти мене захищати», «Я не хочу розмовляти мовою ворога, я хочу розмовляти мовою моєї країни», – наводять журналісти висловлювання українців, які ще донедавна використовували у вжитку російську мову.\nНа тлі зростання пошани та інтересу громади до української мови і традицій, влада нарікає на брак коштів для виконання низки програм, які мають популяризувати українську мову, традиції українського народу тощо. Тож підтримка і розвиток української мови знову справа активних українців (науковців, освітян, волонтерів), які у свою чергу вимагають від можновладців дотримуватись Конституції і забезпечити всебічний розвиток державної мови, зазначають у «Всеукраїнському комітеті захисту української мови».\nРозвиток рідної мови – протидія «захисту російськомовного населення»\nНаразі у комітеті вивчають досвід країн Євросоюзу з розвитку національних мов і культур. Наприклад, у Литві уже 15 років діє телефонна «мовна довідка», яка інформує про новітні тенденції розвитку литовської мови і консультує з приводу правил написання і читання литовською. А уряд Латвії планує перейти на єдиний стандарт освіти латиською мовою у державних і муніципальних школах, про що повідомила почесний консул Латвії у Чернігові Олена Вишнякова.\nЗа оцінками експертів, саме Латвія через значну кількість російськомовного населення, може стати наступним об‘єктом російської уваги\n«Російськомовне населення Латвії складає близько 30 відсотків, фактично така ж кількість жителів країни підтримує імперські ідеї Росії. Крім того, за оцінками експертів, саме Латвія через значну кількість російськомовного населення, може стати наступним об‘єктом російської уваги. Тому вкрай важливо виховувати підростаюче покоління в національних традиціях, прищеплюючи любов до рідної мови з дитинства», – пояснила Вишнякова.\nДля популяризації і підтримки української мови громадський проект «Переходь на українську» презентував відео-заклик.\nЗворушливий ролик розповідає історію подружжя з Донбасу, яке вирішило розмовляти українською з 2014 року. Автори сценарію – Ярина Чорногуз та Олександр Іванов. «Кохана, ти впевнена, що хочеш це (говорити українською – ред.) почати зараз? Якщо так, можна починати!», – вирішують герої стрічки, Павло та Інна Вишебаба.\nСтворення моди на українську мову, культуру, мистецтво потребує збільшення тиражів україномовних видань, художньої літератури і документалістики, а також збільшення україномовного контент на телебаченні і у радіоефірі, вважають фахівці. Вимогу «звільнити український теле- і радіопростір від московських окупантів» оприлюднили відомі митці, серед яких – брати Капранови, сестри Тельнюк, Олег Скрипка, Антін Мухарський, Сашко Ліринк та інші. Митці запропонували урядові України поширити санкції на російську культурну продукцію. Мова йде про долучення до списку товарів, вироблених у Росії і нині заборонених в Україні, всю російську відео та аудіо продукцію, включно з тією, за яку передбачена сплата коштів Російській Федерації за «авторське право».\nНа сайті президента України письменники і музиканти розмістили петицію з вимогою ініціювати заборону продукту Російської Федерації в українському ефірі. Для розгляду петиції президентом, вона має набрати 25 тисячі підписів.\n17 лютого відбувся круглий стіл на тему «Підтримка української музики: ефективні інструменти та популістські кроки» за участю відомих музикантів. Учасники зустрічі звернулись до уряду з пропозицією – надати реальну підтримку українській музиці і культурі у цілому, не обмежуючись квотами на російську музичну продукцію.\n«Українці – бідні родичі у своїй країні» – Антоняк\nЛітератори, у свою чергу, пропонують владі не на словах, а справами підтримати українську писемність і культуру. Насамперед, необхідно «осучаснити» уже чинні закони і програми на підтримку видання української книги. Так, публіцист і перекладач Божена Антоняк Радіо Свобода зазначила, що замість скорочувати видатки на освіту і науку, влада має знайти кошти для підтримки гуманітарної галузі.\nТреба зробити доступнішою українську книжку в усій країні, адже досі є міста, де людина на вибір має тільки російську і тільки російську книжку\n«Українці – бідні родичі у своїй країні. Як такий стан речей здолати? Перше, це треба зробити доступнішою українську книжку, зробити її доступною в усій країні, адже досі є міста, де людина на вибір має тільки російську і тільки російську книжку. І людина, хоче вона того чи ні, але до такої ситуації призвичаюється, і рідко хто буде з цим боротись. Якщо з боку держави будуть зроблені відповідні кроки, налагодить поширення української книги по всій країні, тоді людина зможе купити українську книжку будь-де. Те саме стосується преси, те саме стосується освіти, тому що два найважливіші чинники, які формують ідентичність – це, передусім, освіта і книжка», – зауважила Антоняк.\nІніціативу низки видавців і письменників щодо заборони книг з Росії розглядає український уряд. Прем’єр-міністр Арсеній Яценюк доручив урядові до кінці лютого вирішити, чи забороняти ввезення російських книжок в Україну. Щоправда, цю ініціативу не всі видавці зустріли схвально, хоч і визнали, що книжковий ринок України до початку військової агресії Кремля був «зациклений» на Росії.\nУкраїнське книгодрукування було занадто зациклене на Росії – видавець\nВ Україні варто популяризувати перемоги українців у різні історичні періоди. Оскільки це позитивний досвід, це формування образів непереможних героїв і поваги до країни, де вони народились, вважає історик і публіцист Олександр Палій.\nІсторія не дає зникнути урокам, які бере для себе кожне наступне покоління\n«Історія не дає зникнути урокам, які бере для себе кожне наступне покоління. Як людина без пам’яті є цілком безпорадною, так і народ без історичної пам’яті є приреченим на повторення історичних помилок. Тому людина, яка знає історію, мову, культуру своєї країни, не буде ані дурною, ані безпорадною», – зазначив Палій у розмові з Радіо Свобода.\nІсторик також пропонує нариси з історії України «поставити на потік», тобто видавати науково-популярні книги і комікси, знімати героїчне кіно тощо. Фотопортрети захисників Донецького аеропорту, зроблені американським журналістом Сергієм Лойком, як і документальні стрічки і книги про «кіборгів» (серед яких проект Радіо Свобода «АД 242») зробили для формування модерного образу безстрашного оборонця України більше, ніж державна пропагандистська машина, зауважив фахівець. І це ті приклади з історії і сьогодення держави, від яких залежить існування України у майбутньому, вважають фахівці.


Апеляційний суд відмовився змінити Тимошенко запобіжний захід - РБК-Украина | РБК Украина\nАпеляційний суд відмовився змінити Тимошенко запобіжний захід\nП'ятниця 12 серпня 2011 10:41 Новость на русском\nАпеляційний суд м. Києва прийняв рішення не брати апеляцію захисту екс-прем'єр-міністра, лідера партії "Батьківщина" Юлії Тимошенко на рішення Печерського районного суду м. Києва про зміну Тимошенко запобіжного заходу з підписки про невиїзд на взяття під варту. Таке рішення озвучила суддя, повернувшись з дорадчої кімнати, передає кореспондент РБК-України.\nСуд послався на те, що постанову Печерського райсуду було прийнято на законних підставах і оскарженню вона не підлягає.\n"Окремий розгляд подібних судових рішень в апеляційному порядку не передбачено КПК України. Відповідно до встановлених норм, подібні рішення оскаржуються тільки одночасно з рішенням по суті пред'явленого обвинувачення", - заявив прокурор Олег Клименко.


NFFU » ЧЄ 2022: Ольга Лелейко: «Нашій команді довелося дуже швидко подорослішати» ЧЄ 2022: Ольга Лелейко: «Нашій команді довелося дуже швидко подорослішати» – NFFU\nГоловна / Новини / Різне / ЧЄ 2022: Ольга Лелейко: «Нашій команді довелося дуже швидко подорослішати»\nЧЄ 2022: Ольга Лелейко: «Нашій команді довелося дуже швидко подорослішати»\nНа чемпіонат Європи, який відбудеться 17-22 червня у турецькій Анталії, наша жіноча рапіра вирушає з однією досвідченою спортсменкою Катериною Ченцовою і трьома дебютантками у складі – Аліною Полозюк, Ольгою Сопіт та Крістіною Петровою, у якості запасної – Катерина Буденко.\nЦі дівчата за останні кілька років вже привчили вболівальників до успіхів спочатку на кадетському, а потім і на юніорському рівні, цього сезону ними була зібрана повна колекція нагород на етапах Кубку світу, зокрема командне золото в грудні у Тімішоарі.\nЦе було ще до війни, а вже після її початку, у березні вони стали бронзовими призерками чемпіонату Європи U-20, здійснивши небезпечний вояж з нашої палаючої країни на місце змагань у Сербію. А у квітні Катерина Буденко здобула першу в історії незалежної України для нашої жіночої рапіри особисту медаль на юніорському чемпіонаті світу.\nНаскільки готові наші молоді дівчата окунутися в горнила дорослої боротьби, як їх змінила війна, а також про перспективи на Париж-2024, пресслужбі НФФУ розповіла старший тренер збірної України з жіночої рапіри Ольга Лелейко. У неї самої, як спортсменки, за плечима чотири Олімпіади (2000, 2008, 2012, 2016) і на п’яту вона прагне поїхати вже разом зі своїми підопічними.\n– Ольго Олександрівно, розкажіть, будь ласка, як проходить підготовка до чемпіонату Європи?\n– Після юніорського чемпіонату світу дівчата відфехтували ще два дорослі Кубки світу і зробили паузу. По завершенню змагань у Таубербішофсхаймі я їм сказала: «Відпочиньте і побачтесь зі своїми рідними, якщо є така можливість», що вони власне і зробили. А далі наш план залежав від того, хто зможе прийняти команду на збір перед чемпіонатом Європи. Спочатку нас запросила до себе Федерація фехтування Угорщини. І ми усі зібралися у Будапешті: два тренери – я і Лариса Миколаївна Павленко, п’ять спортсменок – Катерина Ченцова, Аліна Полозюк, Ольга і Світлана Сопіт, Катерина Буденко. Крістіна Петрова має приєднатися до нас пізніше.\nУгорці нас прийняли дуже добре. Спочатку ми готувалися у Будапешті, а потім переїхали за 60 км від столиці на олімпійську базу «Тата». Тренувалися спільно з угорською національною командою під керівництвом її старшого тренера Віктора Фетцера. Починали з сьомої ранку і закінчували ввечері – трохи незвичний для нас ритм, але нічого страшного, призвичаїлися. Перше тренування з 9.00 до 12.00, друге 16.00 до 19.00. У такому щільному графіку відпрацювали п’ять днів, була дуже насичена фехтувальна робота. Потім ми повернулися в Будапешт, звідки вилетіли до Туреччини. Зауважу, що угорська сторона на наше прохання навіть трансфер до аеропорту забезпечила. Така маленька, але дуже красномовна деталь. Ми надзвичайно вдячні усім європейським країнам, які у цей нелегкий час запропонували свою допомогу.\nЦей тиждень у нас так само насичений, а далі підуть вже підтримувальні тренування до старту чемпіонату Європи. Питання щодо нашого збору вже безпосередньо в Анталії, вирішувалося на найвищому рівні завдяки домовленостям, які було досягнуто з турецькою стороною за участі нашої федерації, Міністра молоді та спорту Вадима Гутцайта, а також президента НОК Сергія Бубки під час його візиту до Туреччини.\n– У нас в жіночій рапірі дуже молода команда. Як дівчата, які ще вчора були юніорками, а дехто і зараз є навіть кадетом, знаходять в собі моральні сили продовжувати тренуватися, стільки часу перебуваючи далеко від дому, де під загрозою залишаються їх рідні та близькі?\n– Відволіктися – неможливо. Звичайно, всі стежать за новинами та спілкуються зі своїми родичами, які залишились в Україні. Коли ти в колективі, ти можеш на якийсь момент розслабитися, але забути – ні. Хоча ми, як тренери, намагаємося створити такі умови, щоб дівчата якомога більше концентрувалися на своїй спортивній роботі.\nА взагалі наша підготовка розділилася на дві частини. Одна – спокійна, розмірена, зі здоровою конкуренцією на українських змаганнях, та участю в міжнародних турнірах. А потім в одну мить усе розвалилося і довелося діяти по ситуації. Тут навіть батьки підключалися. Це були перші дні війни, коли тато Олі Сопіт посадив дівчат у свою машину і повіз з Києва на кордон, щоб вони змогли виступити у Сербії. Максима Петрова – відомого в минулому українського рапіриста і тата однієї з наших спортсменок, ми взагалі називаємо меценатом команди. Як він каже: «У мене свій фронт і якщо я фізично не можу допомогти своїй країні, то я це зроблю в інший спосіб».\nПаніки у нас не було, була розгубленість. Але поступово прийшло усвідомлення, якщо ти не перебуваєш у зоні бойових дій і тобі закордоном створюють умови для роботи, не домашні, звичайно, але вони є, і у тебе є мета, ти просто зобов’язаний виконувати свій обов’язок. А твій обов’язок зараз це захищати свою країну на спортивному фронті.\nДівчата були далеко від дому близько двох з половиною місяців і це звичайно позначилося на відносинах і на них самих. Мені здається, що вони дуже подорослішали за цей час, в них тиждень йшов як за рік, усі стали більш самостійними й свідомими того, що потрібно працювати. Якщо раніше вони, як і всі діти, могли десь покапризувати, то зараз чітко розуміють до чого вони прагнуть і для чого вони працюють. Дівчата хочуть показати, що вони – українки, вони сильні та готові вступити у бій. Нехай він буде на доріжці з рапірою в руках, але вони все одно захищають честь своєї держави. Ми боремося, щоб увесь світ бачив, чув і знав, що ми не здаємося!\n– Не брала участі в міжнародних змаганнях з початку війни Катерина Ченцова, але вона є у заявці на чемпіонат Європи. Наскільки важливим є для команди повернення такої досвідченої спортсменки і як оцінюєте її готовність?\n– Катерина Ченцова не могла залишити дитину, тому не виїжджала за кордон. Але весь цей час вона підтримувала фізичну форму, і на початку травня ми вже почали з нею працювати на ЦСК ЗСУ. А на зборах вона отримала достатньо фехтувальної практики. Коли людина професіонал, то вона швидко повертається в стрій.\nЩодо того наскільки важлива присутність такої досвідченої спортсменки в команді? Дуже. Це десь на підшкірному рівні, неможливо довести як теорему, але дуже відчувається. Коли в команді є людина з досвідом, яка виступає вже не перший рік і має за плечима не один чемпіонат світу та Європи, ти у будь-якому випадку рівняєшся на неї й з рештою хочеш стати кращим. Це з одного боку, а з іншого коли поруч старший товариш, мимоволі знімається відповідальність і ти стаєш більш розкутим, не відчуваєш страху і готовий на шалені дії.\nКатя, на мою думку, дає нашим молодим дівчатам відчуття свободи. Вона команді потрібна як поводир, як спокій, як провідник від тренера до молодших спортсменок. Якщо вони не сприймають якусь інформацію від тренерського складу, то від спортсмена більш дорослого і досвідченого вони швидше її приймуть, переварять і втілять в дію.\nМає бути ядро, до якого тягнуться. Я пояснювала дівчатам: «Ви – як вогняна куля, якщо хоч один промінчик згасне, вона вже не буде так горіти. Тому кожна має підтримувати себе і зігрівати, тоді буде команда. Якщо почати тушити ці вогники, то не буде єдності та яскравості. Ви чим берете? Тим, що молоді, тим що ви можете, тим що вам не страшно і вам справді не страшно».\n– Як з поверненням Ченцової вирішуватиметься питання, кому завершувати командні зустрічі на чемпіонаті Європи?\n– Тут у кожного старшого тренера, який працює з командою, присутня своєрідна гра, в якій враховується багато факторів. Серед них розстановка – верхня і нижня. Тут потрібно вгадати, коли ставити сильного бійця на перший і останній бій, і чи буде він сильним в цей момент з цією командою, чи можливо його краще випустити передостаннім, щоб він більше очок набрав і той хто буде закінчувати, просто втримав перевагу. А, наприклад, четвертий номер фехтує через бій і тут потрібно враховувати, наскільки людина готова витримати таке навантаження. За день до командних змагань ми дивимося на стан спортсменів, фізичний та психологічний, на їх настрій. Окрім того, обов’язково проводимо з ними вечірні наради, де усі моменти обговорюємо та аналізуємо свою гілку посіву.\nДуже часто буває так, що в особистих змаганнях спортсмен добре виступив, але віддав при цьому дуже багато сил і потрібно відчути, чи зможе він далі фехтувати в такій самій формі чи можливо краще його посадити на лаву запасних і дати шанс іншим, які не змогли реалізувати себе напередодні.\nТож сказати, що у мене точно буде закінчувати в Анталії, наприклад, Полозюк, я не можу. Так, відсотків на сімдесят, це буде вона, але може статися так що, наприклад з Францією це буде Ченцова, а з Угорщиною – Сопіт. Єдине, що дівчат однозначно потрібно готувати, щоб вони вміли тримати удар. Крістіна Петрова – точно ще маленька для цього, потрібно поберегти юну спортсменку і поставити її на потрібний бій, де вона точно витримає і зможе принести користь команді.\n– Чи усі спортсменки, які претендували на місце в команді, могли поборотися за нього чи все ж через війну хтось втратив таку можливість?\n– Анна Тараненко стала опікуном двох своїх сестер. Оскільки в неї дідусь вже у віці, їй довелося приймати таке доросле рішення і брати на себе відповідальність. Через це вона не могла виїхати з нами закордон.\nЗвичайно, погано, що не було наших внутрішніх змагань і тільки два міжнародних турніри грали роль у зміні картинки в рейтингу. Більше ми не мали де перевіряти сили. Окрім того, не усі особисті тренери змогли взяти участь у підготовці своїх спортсменів. Дівчата дістали великий стрес, сподіваюся вони з ним впораються. Наскільки? Покаже чемпіонат Європи. Дасть Бог, у нас вийде хороший результат, навіть не побоюсь сказати, що можемо пробитися в четвірку. У нас команда молода, перспективна і я дуже сподіваюся, що ми не розгубимо її через ці важкі для нашої країни часи, навпаки бажання досягати мети стане ще сильнішим. А наша мета це Олімпійські ігри у Парижі-2024.


Тест Драйв VW Golf | Львівський Форум\nГоловна Форум > Живий куток > Про авто > Автоновини >\nТест Драйв VW Golf\nТема у розділі 'Автоновини', створена користувачем Templar, 20 гру 2011.\n«Міняю старі лампи на нові!» - Кричав магрибинец під вікнами палацу Аладдіна. Царівна Будур віддала йому лампу з Маймун, і ви самі знаєте, скільки було потім геморою. Я побував в Ісландії, так схожою на країну джинів своїми гейзерами і різнокольоровими мохами, - щоб ви не боялися фольксвагеновцев, коли вони з'являться у вашому дворі з тими ж криками.\nА вони прийдуть - можете не сумніватися. Тому що знають: у Гольфу незвичайно лояльний покупець. Близько 70% власників міняють стару модель на нову! Варто лише кинути клич. Ось чому замість відповіді на питання про інвестиції в новий Golf від мене просто відмахнулися: ай, які такі інвестиції, навіщо вам це знати? Катайтеся на машині - і оголосите голосно людям, що новий Golf вийшов. І він став краще!\nЗадні ліхтарі - сама спірна деталь екстер'єру. З більшості ракурсів вони здаються непропорційно великими і безформними. Між тим контури промальовували з витонченістю. На жаль, Golf - один з тих автомобілів, враження від яких сильно залежить від освітлення. Боковини можуть «грати», а можуть надутися безформними бульбашками.\nНовий Golf став краще. Все, справу зроблено? Тепер, враховуючи, що п'яте покоління розійшлося тиражем 2,2-2,3 млн, у німців в кишені - півтора мільйона гарантованих продажів. При плані 600 тисяч машин в рік можна пару років працювати тільки на пересадку всіх з «п'ятого» Гольфа на «шостий». А з поправкою на хронічне невиконання планів ("п'ятий" Golf у свій найкращий рік так і не досяг запланованої при народженні шестисоттисячних відмітки) на одній лояльності можна дотягнути до самого рестайлінгу.\nНезважаючи на збільшений на 7 мм задній звис, загальна довжина машини скоротилася на півсантиметра. Тому що з переднього свеса зняли 12 мм - виключно з дизайнерських міркувань. За фальшрадиаторной гратами - нова, більш компактна система охолодження.\nТільки мене все ще мучить почуття професійної незадоволеності: скільки ж вкладено в новий Golf? Адже його кредо - бути дорожче, але за ту ж ціну. Він виглядає солідніше, салон виробляє більш якісне враження, «в базі» - Електронна система курсової стійкості (ESP, ESC, ASMS, DSC, FRD, VSA, VSC) ESP і сім подушок безпеки, список опцій - як в автомобіля класом вище. І при цьому європейські дилери не повинні приписувати до цінників більше 200 євро. Що за магрібінскіе штучки?\nЗі зникненням отруйної блакитний підсвічування приладів салон Гольфа став затишнішим. Матеріали обробки - відчутно краще, ніж раніше. Геометрія посадки і раніше прекрасна, а блок управління стеклопод'емникамі переїхав вище, на приплив дверної панелі.\nАле є й дрібні ергономічні огріхи. Коліна все ще зачіпають рульову колонку і упираються в боковину центральній консолі. Зусилля на ручках клімат-контролю - несолідне, цифри на обідках не читаються, незручна і двухплечная клавіша регулювання інтенсивності обдування. Хоча при такій роботі клімат-контролю блок управління несе швидше естетичну функцію - за весь тест-драйв я брався за нього одного разу.\nТемпература тепер регулюється за кроком у градус. Раніше було півградуса - я користувався. Показання клімат-контролю дублюються на великому екрані опціонної мультимедійної системи. Екран - сенсорний. Як в седані Passat СС.\nВіце-президент Детлеф Віттіг, один з головних фінансистів Фольксвагена, зізнався, що різниця - в джина. У колишньому Гольфі жив джин-інженер, а в нинішньому - рахівник.\n- «П'ятий» Golf був занадто витонченим і дорогим у виробництві, тому «шостий» і змінив його раніше терміну. Головна ідея цього проекту - спрощення конструкції з точки зору складання. І зі зміною поколінь нам вдалося скоротити виробничий цикл однієї машини з 35 до 25 годин.\nЗ-під фольксвагеновской емблеми на п'ятій двері з шумом виїжджає камера заднього виду, кольорове зображення з якої виводиться на дисплей мультимедійної системи.\nАга: десять годин - це мінімум 500 євро з машини, заощаджених на одній тільки робочій силі. Планується по 600 тисяч Гольфів на рік - ось і 300 млн євро вільних грошей. За чотири роки виробництва - 1,2 млрд. Тут є на що розвернутися. Хоча це все одно менше, ніж вклали французи у новий Megane. Але Volkswagen просто еволюціонує, до того ж у нього не було таких проблем з якістю.\nТепер зрозуміло, чому мені все тут знайоме. Оптимізація! Силова структура кузова принципово не змінилася, жорсткість - теж. Ключові геометричні показники колишні. Різниці в компоновці - жодної. Іншими словами, я сиджу точно там же, де й раніше, тримаюся за кермо такого ж діаметру, у мене над головою - ідентична колишньою дах. Під капотом - знайомі мотори. Але відчуття інші.\nКомпонування салону не змінилася. Позаду місця не стало більше, але це не заважає мені при 188 см зросту сісти «за собою». Багажник - точь-в-точь як у «п'ятого» Гольфа.\nВсі сучасніше, витонченішими, приємніше на вигляд і на дотик. А головне, новий Golf їде буржуазні. І це так помітно на незвичайно чіпкому ісландському асфальті. Він тут, як і будівлі, і їжа, і люди, зроблений з вулканічної породи. Грубий, пористий. (Не може країна з такими дорогами бути банкротом!) У проливний дощ мчиш по гірському серпантину і не віриш власним очам: на спідометрі - 140, 160, 180 ... А швидкість не відчувається!\nЯк на мене, машинка класна, але за ті гроші, можна краще купити... Як для України.\nЯкщо у перекладі є ляпи, пиші в ПП.\nTemplar, 20 гру 2011


Іван Ісаєнко - Біографія, фото, новини, інформація, вік | Військові\nГенерал-полковник, Заслужений працівник харчової промисловості\nНародився 7 липня 1918 року в селі Палеевка Ямпільського району Сумської області. Батько — Ісаєнко Данило Іванович (1877-1964). Мати — Ісаєнко Ганна Лаврентіївна (1878-1928). Дружина — Ісаєнко (Іванова) Валентина Іванівна (1920 р. нар.), художник. Дочка — Шадская Олена Іванівна (1943 р. нар.). Онук — Шадский Іван (1968 р. нар.). фінансист. Правнук — Юрій (2001 р. нар.).\nДитинство Івана минуло в селянську працю. Батько до вступу в колгосп в 1933 році мав своє господарство. Мати померла, коли Вані не виповнилося ще й 10 років. Після закінчення середньої школи в 1934 році він вступив до Воронезького хіміко-технологічний інститут. З 5-го курсу інституту був направлений в Харківську військово-господарську академію імені Молотова на інженерний факультет, який закінчив у 1940 році.\nДалі отримано направлення до Москви в Управління начальника постачання на посаду помічника начальника відділу. Через три місяці збулося бажання опинитися у військах, коли Іван Ісаєнко був призначений начальником продовольчої служби 89-ї стрілецької дивізії. Потім відбувся переклад в Орловський військовий круг.\nЗ початком Великої Вітчизняної він — інженер продовольчої служби 20-ї армії. У жовтні 1941 року 20-я армія опинилася поряд з іншими арміями Західного фронту в оточенні в районі Вязьми. Виходячи з оточення в районі села Левино, Іван потрапляє в партизанський загін. Довелося ходити в розвідку, мінувати дороги, мости, нападати на німецькі обози, тим самим поповнювати наші злиденні продовольчі запаси загону. У січні 1942 року після звільнення території від німців, на якій знаходився партизанський загін, Ісаєнко отримує призначення в продовольчу службу Брянського фронту.\nТут в 1942 році в Управлінні військових сполучень фронту Іван Данилович зустрів свою майбутню дружину, Іванову Валентину Іванівну працювала там, а потім у штабі тилу Центрального фронту чертежницей. До теперішнього часу — це його справжній друг і порадник.\nЗ початком Курської битви Іван Данилович отримав призначення начальником інспекції Уппродснаба фронту і до кінця війни працював на різних відповідальних посадах у службі у Збройних Силах.\nГоловним обов’язком В. Ісаєнко став фронтовий хліб — стратегічний ресурс, у виробництві та постачанні якого збої повинні бути виключені. У 1942 році Державна Рада Оборони поклав на військові ради фронтів, які беруть участь у бойових діях на Південно-Західному напрямку, проведення збирання врожаю і заготівель зерна, овочів та інших сільськогосподарських продуктів у тридцятикілометровій прифронтовій смузі з тим, щоб за рахунок місцевих ресурсів забезпечити поточне постачання військ і створення необхідних запасів за вказаними продуктами. Був встановлений твердий порядок доставки продовольства від вищої ланки до нижчої, з покладанням відповідальності на вищу ланку. Ця обставина відіграла позитивну роль у битві під Курськом.\nЗвільнення нашими військами значній території країни дозволило збільшити продовольчі ресурси. Уппродснабы всіх фронтів, їх керівники і серед них І. Д. Ісаєнко з другої половини 1943 року були зайняті швидким відновленням сільського господарства на звільнених територіях. У 1944 році країна отримала понад 47 мільйонів тонн зерна замість 30 мільйонів тонн, отриманих в 1942 і 1943 роках. Почалося відновлення харчових підприємств у звільнених районах. До кінця 1943 року знову запрацював ряд цукрових заводів в Курській області і на Україні. Забезпечення військ, що беруть участь в операціях 1944 року, здійснювалося вже в більш сприятливих умовах. З урахуванням бойового досвіду війни були розроблені і прийняті для забезпечення військ нові технічні засоби, що дозволяли краще забезпечувати війська в ході наступу. Продовольчій службі доводилося додатково до своїх прямих обов’язків виконувати велику работупо надання продовольчої допомоги населенню великих міст. До початку Берлінської операції 1-й Білоруський фронт мав запаси продовольства по основним продуктам на 2 і більше місяців, а запаси зерна, заготовлені з місцевих ресурсів, доходили до 6 місяців. Проте становище значно ускладнилося, коли перед фронтом було поставлено завдання забезпечити продуктами до 1 мільйона репатріантів з числа громадян СРСР і союзних держав і близько 500 тисяч німецьких військовополонених. Труднощі зросли, коли з’ясувалося, що фронту необхідно буде перший час забезпечувати продовольством до 3,5 мільйонів чоловік населення Берліна. Останні 10-15 днів до падіння Берліна його жителям не видавався навіть хліб. Постановою Державного Комітету Оборони забезпечення продовольством було покладено на 1-й Білоруський фронт, а значить, персонально на В. Д. Ісаєнко.\nЙому ж довелося виконувати постанова Військової ради 1-го Білоруського фронту про організацію забезпечення дітей молоком до семирічного віку. Важливе значення мала допомогу Червоній Армії в проведенні весняної сівби на території звільнених держав.\nВійськова рада фронту прийняв спеціальну постанову по освоєнню 250 тисяч гектарів орних земель, з яких 130 тисяч гектарів безпосередньо доводилося на війська. Уппродснаб фронту, В. Д. Ісаєнко особисто покликані були в короткий термін завершити сівбу. Для цих цілей були мобілізовані: 18 тисяч солдатів і офіцерів, 195 тракторів, 22 тисяч коней, 11,5 тисяч тонн насіннєвого зерна. Кожна армія, кожен корпус брали в цьому участь.\nПісля взяття Берліна і закінчення війни Ісаєнко при створенні Групи окупаційних військ в Німеччині (потім Група радянських військ Німеччини) працював на посаді заступника продовольчої служби, а з 1949 по 1950 рік — начальником продовольчої служби Групи.\nЗ 1950 року він був призначений начальником продовольчої служби Білоруського військового округу. З 1952 по 1954 рік — начальник інспекції Управління продовольчого постачання Міністерства оборони. З 1954 року по 1961 рік — начальник відділу, голова технічного комітету, заступник начальника Управління продовольчого постачання Міністерства оборони. З утворенням у 1961 році Центрального продовольчого управління Міністерства оборони СРСР Іван Данилович Ісаєнко призначається заступником начальника, а в 1974 році — начальником Центрального продовольчого управління МО СРСР. Постановою Ради Міністрів СРСР в 1982 році Івану Даниловичу було присвоєно звання генерал-полковника.\nУ мирний час службі доводилося виконувати не тільки свої прямі обов’язки щодо безперебійного забезпечення армії і флоту продовольством, але і серйозно займатися створенням запасів у всіх ланках військ, і будівництвом баз, складів, промислових підприємств служби, створенням радгоспів, підсобних господарств, а також їдалень. З появою нової техніки змінювалися і нормативи при сучасних бойових операціях. Для забезпечення особового складу, який обслуговує новітню техніку, знадобилося вносити суттєві корективи в роботу служби. Створювалися нові види продуктів харчування, мали високу харчову цінність, порівняно мала вага і упаковку, яка б захищала їх від зовнішнього середовища. Вироблялися і надходили на оснащення служби нові види технічних засобів, які дозволяли забезпечувати війська в будь-яких умовах бойової діяльності.\nУ грудні 1988 року Ісаєнко пішов у відставку з подячним адресою від міністра оборони.\nНагороджений орденом Жовтневої Революції, орденом Вітчизняної війни I і II ступеня, орденом Трудового Червоного Прапора, трьома орденами Червоної Зірки, орденом «Знак Пошани». Удостоєний почесного звання «Заслужений працівник харчової промисловості». Відзначено малою золотою (1960) та срібною (1988) медалями ВДНГ СРСР.


У розвиткові українського історико-літературного процесу останньої третини XIX ст. І. Манжура відіграв досить помітну роль.\nСпівець горя народного, поет-громадянин ставить собі за мету правдиво висвітлювати звичайне, щоденне життя трудящих, їхні безпросвітні злидні, поневіряння.\nЩе на початку поетичної діяльності І. Манжура свідомо дотримувався реалістичного напряму, протиставляючи свої твори «заоблачному парению» романтиків.\nЩире, мужнє слово І. Манжури було сильною зброєю, яка била по фортеці самодержавства, підривала підвалини тодішнього суспільно-політичного ладу.\nБагатий арсенал художніх засобів поета має виразно реалістичне спрямування, його поетика надзвичайно близька до усної творчості українського народу. Переважна частина вживаних ним порівнянь, епітетів, тропів, повторів, паралелізмів, ритміка й строфіка його поезій, сатира й гумор, засоби емоційності мови походять з народних джерел.\nВсі види тропів у І. Манжури відзначаються конкретністю, безпосередністю. Але і безпосередність, і сміливість метафори у поета завжди випливає з реальності уподібнення і не має нічого спільного з надуманістю, вимученістю та хитромудрою словесною мережаністю тропів у формалістів-естетів.\nМанжура — поет-реаліст, урівноважений, тонкий і уважний спостерігач життя.\nГромадсько-політична сатира Манжури, як і лірика його, зросла й розквітала на родючому грунті українського фольклору, живилася кращими традиціями класичної сатиричної спадщини.\nУ своїй творчості поет використовує всі види і гатунки сатиричної зброї: тут і м’який, лагідно-незлобивий гумор, пройнятий співчуттям та любов’ю до знедолених (гуморески, приказки, частина байок), тут і жалка, ущиплива іронія, тут і наллята обуренням, як степовий полин гіркотою, запальна уїдлива насмішка, тут і насичений ненавистю сарказм.\nІ. Манжура не тільки поет-лірик, він охоче звертається і до епічних та ліро-епічних жанрів, насамперед фольклорного походження: до народної казки, байки, балади, анекдота, приказки, легенди.


Медики рекомендують вживати шоколад людям з аритмією\nШоколад є постачальником гормону щастя, він сприяє виробленню серотоніну, який відповідає за гарний настрій, натхнений, піднесеність. Безліч людей, що люблять шоколад навіть всупереч його високої калорійності, не можуть відмовитися від нього. З'ясувалося, що цього робити і не потрібно, зокрема тим, хто страждає аритмією. При цьому медики заявляють, що їсти шоколад тоннами не варто, це шкідливо, а ось систематичне з'їдання невеликої порції, дуже корисно.\nОсобливості впливу шоколаду на організм людини\nКрім того, що це дуже смачний продукт, що піднімає настрій, він ще і покращує роботу мозку. Нещодавно в журналі Heart була опублікована стаття вчених, де вони, відштовхуючись від своїх досліджень, заявляють, що помірне вживання шоколаду знижує ризик утворення аритмії. Остання проявляється в результаті порушення припливу крові до шлуночків серця, яке спровоковано нерівномірним биттям серця.\nТакі стани аритмії можуть призвести до різних хвороб серцево-судинної системи. Невтомна статистика свідчить, що люди з аритмією більш схильні до інсультів та інфарктів, в порівнянні зі здоровими, хвороби серця їх підстерігають в 5 разів частіше. Певний раціон харчування може запобігти виникненню аритмії, і шоколад входить в цей список продуктів. Вся справа в дослідженнях, проведених нещодавно групою вчених, вони і виявили незаперечний факт користі шоколаду для профілактики аритмії.\nДослідження щодо впливу шоколаду\nДля дослідження було відібрано 55 тисяч респондентів зі зміненим артеріальним тиском, підвищеною масою тіла і рівнем холестерину. Учасникам було запропоновано заповнити анкети з питаннями щодо раціону харчування, способу життя, проблем зі здоров'ям. В результаті отриманих даних був зроблений аналіз, враховувалися попередні 13 років життя, а також нинішній стан. Дослідження показало такі значення:\nВживання 30-85 г шоколаду на місяць - зменшує ризик появи аритмії на 10%;\nВживання 30 г шоколаду в тиждень - зменшує ризик появи аритмії на 17%;\nВживання 60-170 г шоколаду в тиждень - зменшує ризик появи аритмії на 20%.\nПри цьому мова не йде про масове поїданні шоколаду, пара плиток на тиждень піде тільки на користь. Варто також звернути увагу на те, що краще купувати чорний шоколад, він більш корисний, має потужну антиоксидантну дію. Надмірне ж вживання цих солодких ласощів сприяє збільшенню норми добової калорійності, а в наслідку може привести до ожиріння, пам'ятайте про це.


Дарниця розпочала проєкт про пост-COVID-19 синдром | Дарниця\nГоловна Новини Дарниця розпочала проєкт про пост-COVID-19 синдром\nДарниця розпочала проєкт про пост-COVID-19 синдром\nВід 10% до 50% пацієнтів, які перехворіли на COVID-19, після цього вражені на постковідні побічні ефекти різного ступеню ускладнення. На платформі postcovid.darnitsa.ua представлена експертна, перевірена інформація про пост-COVID-19 та шляхи його подолання*.\nЗа визначенням Національного інституту здоров'я і клінічного вдосконалення (NICE) "пост-COVID-19 синдром" - це наявність симптомів хвороби навіть через 12 тижнів з моменту інфікування. "Пост-COVID-19 синдром" розвивається як у людей з певними факторами ризику (високий кров'яний тиск, куріння, цукровий діабет, ожиріння), так і у людей, які мали легкі або помірні симптоми.\nУнікальність ресурсу полягає в тому, що компанія «Дарниця» збирає, аналізує та систематизує міжнародну практику і дослідження та робить її доступною для широкої аудиторії. Кожне слово та кожна порада підкріплені доказовою медициною, а інформація про симптоми регулярно оновлюється.\nНа ресурсі можна знайти зручну інтерактивну карту всіх симптомів пост-COVID-19 синдрому та рекомендації стосовно їх нейтралізації.\nОдин з найбільш поширених симптомів, що зустрічається за різними даними від 58% до 85% випадків, в тому числі і у пацієнтів, що лікувалися амбулаторно, є втомлюваність. Платформа пропонує техніки релаксації, поради стосовно режиму сну та організації свого дня.\nЗ боку бронхо-легеневої системи 77% пацієнтів спостерігають задишку, що може в свою чергу спричиняти занепокоєння та навіть приступи паніки. У 20% пацієнтів кашель зберігається навіть після одужання від ковіду. Ресурс надає інформацію стосовно простих поз, які можна використовувати як під час відпочинку, так і під час активності для полегшення симптомів задишки\nСтосовно психо-емоційної системи майже 60% пацієнтів відчувають тривожність та страх, більше 40% - пригніченій настрій та фрустрацію.\nНайпоширеніші симптоми з боку серцево-судинної системи: 67% пацієнтів відчували серцебиття дужче, ніж зазвичай під час хвороби, а 53% - спостерігали біль у грудях.\nНа сайті є також відповіді на найпоширеніші запитання про COVID-19, процес одужання та постковід. Як повернутися до нормального життя? Як скоро можна починати подорожувати та займатися спортом? Та багато інших.\n«Ми – лідери фармацевтичного ринку України, тому безсумнівно не можемо стояти осторонь найактуальнішого питання в сфері здоров’я – Covid-19. Піклування про лікарів та пацієнтів це наша місія, тому ми створили цей сайт, щоб відкрити доступ до актуальної інформації стосовно пост-COVID-19 синдрому від провідних міжнародних джерел для широкої аудиторії», - зазначив Ігор Никифорчин, директор з медичних питань фармацевтичної компанії “Дарниця”.\n*Інформація на цьому сайті носить суто інформаційний характер та не може бути використана для самодіагностики чи самолікування.\nПрАТ Фармацевтична компанія "Дарниця" заснована в 1930 році та в цьому році святкує своє 91-річчя. З 1998 року “Дарниця” є лідером в Україні за обсягом виробництва ліків у натуральному виразі. Стратегічні напрямки розвитку портфеля - кардіологія, неврологія, вирішення проблем болю. Протягом 2015-2020 років "Дарниця" випустила на ринок 50 фармацевтичних брендів.


Українці не можуть в це повірити: Оксана Марченко іде з «Х-фактора»! Причина Вас шокує! – АКЦЕНТ\nУкраїнці не можуть в це повірити: Оксана Марченко іде з «Х-фактора»! Причина Вас шокує!\nНапередодні Великодня Оксана Марченко звернулася до шанувальників із заявою про зміни в її житті. Ведуча привітала українців з наступаючим святом і повідомила, що йде з «Х-фактора», — передає Корупція Стар\nЗаява Оксани Марченко:\n«Дорогі друзі! Хочу привітати вас з прийдешнім святом свят ─ світлим Христовим Воскресінням! Особисто для мене цей день ─ це воскресіння життя, це нове народження, це початок чогось великого, чистого і прекрасного. Щиро всім бажаю цього небесного почуття, бажаю, щоб Благодать Божа торкнулася хоча б краєчка кожної вашої долі! Щоб ваші душі переповнювала радість світла! Щоб все краще і нове ─ втілювалося в життя. Бажаю, щоб любов стала для кожного тією їжею, без якої ми не можемо існувати.\nПрийдешнє Воскресіння Христове приносить і в моє життя великі зміни… Я з величезною вдячністю прощаюся з коханим “Х-фактором” і безмежно дякую своїх колег, професіоналів ─ телевізійників, з якими мені пощастило працювати. Я з величезною любов’ю буду згадувати наших приголомшливих учасників, які назавжди залишаться в моєму серці.\nІ з великою радістю повідомляю, що я починаю працювати над новим телевізійним проектом, який я вважаю великим урочистим етапом свого життя».\nЗвернення Оксани Марченко з’явилося на її сторінці в Facebook вранці 13 квітня.


Податкові експрес-перевірки | Ми знаємо, як зробити Ваш бізнес успішним!\nГоловна / Податкові експрес-перевірки\nОдні з найбільш доступних форм, що дозволяють отримати уявлення про стан податкових ризиків на підприємстві.\nЦілеспрямований пошук «вузьких місць».\nПодаткова експрес-перевірка може бути цілеспрямованою на перевірку окремих податків. Це перевірка правильності формування податкової бази за окремим податком, стану розрахунків перед бюджетом, застосування пільг, способів.\nВибір податку для перевірки залежить від ступеня його тяжкості в сукупних витратах підприємства, що визначається на основі інформації, отриманої в процесі комплексної податкової експрес-перевірки.\nЗа результатами проведення перевірки (за бажанням – в стислі терміни) підприємству надається ЗВІТ, в якому відображаються:\nоцінка правильності визначення бази оподаткування по кожному виду податків;\nоцінка правомірності застосування податкових пільг;\nоцінка правильності розрахунку податкових зобов’язань за кожним видом податків;\nрозрахунок податкових наслідків для підприємства у випадках некоректного застосування норм податкового законодавства;\nпрактичні рекомендації щодо усунення виявлених порушень;\nметодичні рекомендації щодо оптимізації оподаткування та застосування податкового планування з урахуванням специфіки господарської діяльності підприємства.\nАудит суб’єктів господарювання, Аудит управлінського обліку, розробка стратегії, аудит, Аудит сільськогосподарських підприємств, Бухгалтерський аутсорсинг, Аудит підприємств, Тематические проверки, Аудит господарської діяльності, Тематичні перевірки,


20-117-2 680-96 Склад: Верх: Шерсть / Wool - 67 %, Полиэстер / Polyester - 30 %, Лайкра / Laycra - 3 %; Підклада: Вискоза - 80 %, Полиэстер / Polyester - 20 % Класичне пальто світло-бежевого кольору, створене з якісної італійської вовни - базова річ у гардеробі кожної модниці. Підкладка виконана з віскози. Відкладний англійський комір, втачні рукава і прорізні кишені в рамочку - невід'ємні деталі класичної моделі. Застібається виріб на коричневий гудзик і ряд потайних кнопок. На спинці розташовується шліца, яка відповідає за комфортну ходьбу. Втачні рукава так само доповнені шліцею, яка декорована коричневими гудзиками. Це універсальне пальто готове до самих сміливих експериментів, достатньо лише доповнити його вдалими аксесуарами.


ГоловнаНовини Здоров'яЧому так важливо чистити зуби перед сном?\nБагато хто не користуються зубною ниткою, але в будь-якому стані і в будь-який час ночі чистять зуби перед сном. Правильно роблять! Ось що трапиться, якщо не чистити зуби двічі на день…\nТепле і вологе середовище ротової порожнини ідеальне для росту і разможения всіх видів бактерій. Найбільш поширеним захворюванням, якому можна запобігти, є зубний карієс, який викликають бактерії Streptococcus mutans. Найсприятливішим для них є кисле середовище.\nВуглеводи (кава, цукор тут же) сприяють підвищенню кислотності середовища ротової порожнини, тому S. mutans і інші бактерії розмножуються і руйнують зуби на супершвидкості. Єдиний спосіб зупинити процес – видалити їх за допомогою зубної щітки. Фахівці ADA (Американська стоматологічна асоціація) рекомендують чистити зуби принаймні двічі на добу.\nЩо станеться, якщо не чистити зуби двічі на день?\nТих, хто не чистить зуби вранці і ввечері, чекає досить плачевний фінал, а саме руйнування зубів у майбутньому, а також постійні інфекційні захворювання, які зажадають серйозного медичного втручання.\nПародонтит (захворювання ясен).– ось ще одна серйозна проблема! Місцевий і загальний імунітет відображає атаку бактерій, але його потрібно підтримувати. Погана гігієна порожнини рота підриває захисні функції всього організму і навіть сприяє серцевим захворюванням (доведено!).\nПеред сном необхідно зчищати зубний наліт, який накопичився, адже слини, яка очищає зуб вдень, вночі стає набагато менше.\nЯкщо ви все ж не хочете напружуватися і чистите зуби один раз, то робіть це хоча б увечері.\nЧистити зуби перед сном обов’язково!\nЗвичайно, чистити зуби один раз краще, ніж взагалі не чистити, але ідеально робити це все ж тричі: вранці, після обіду і ввечері. Кожен раз, коли ми їмо, ми годуємо бактерії і допомагаємо їм розмножуватися, що призводить до карієсу і пародонтиту.\nНедавнє дослідження показало, що у дорослих корейців, яких з дитинства вчать приділяти увагу гігієні рота три рази в день, зуби і ясна здоровіші, ніж у американців і австралійців, які звикли чистити зуби два рази.\nЗробіть овочі дивовижно смачними за допомогою цих трюків!\nНазвано 3 захворювання, які особливо небезпечні в зимовий час\nЛікар назвала 3 продукти, яких слід уникати, щоб знизити ризик раку


Тисяча доларів для справжнього фаната "Зоряних війн": подробиці - Lifestyle 24\n3 грудня 2019 , 19:35 - Читать новость на русском\n"Зоряні війни: Останній джедай" / Disney\nКіномарафон проводять для повнолітніх громадян США. Кабельна компанія влаштує відбір серед користувачів твіттера. Кожен претендент повинен написати мотиваційний лист, у якому висловить та обгрунтує своє прагнення. Обсяг листа не повинен перевищувати 200 слів.\nТакож організатори радять учасникам зняти відео, яке могло б вирізнити їх серед інших.\nПереможець відбору отримає й інші приємні призи під час перегляду. Йому нададуть попкорницю у вигляді R2D2, костюм Чубакки і бластерний пістолет Хана Соло. Кіноман зможе дивитися фільми у довільній послідовності. Безумовно, презентом стане також колекція усіх фільмів на Blu-ray дисках.\nЗаявку на участь потрібно залишити на сайті до 11 грудня. Інші умови – виконати до 20 грудня. Саме у цей час відбудеться світова прем'єра фінального фільму "Зоряні війни: Скайвокер. Сходження".\nВін офіційно є завершальною частиною сиквел-трилогії, а також усієї саги Скайвокерів. Як і було заплановано, нова частина буде продовженням усіх восьми попередніх фільмів і стане найдовшим епізодом кіносаги за всю історію. Стрічка триватиме 155 хвилин.\nLifeStyle Кіно Новини LifeStyle Зоряні війни


Форум » Історія » Українці на Півдні Росії\nПереход по разделам форума Антропологія та расологія Релігія Етнографія Лінгвістика Культура та її відсутність Археологія Генетика Північний Кавказ - захід Північний Кавказ - схід Грузія Вірменія Азербайджан Війни та бойові дії на Кавказі Міжетнічні, релігійні конфлікти та геноцид Бібліотека Адміністрація Етнічні організовані злочинні угруповання Про все Особистості Історія Архив\nОтправлено: 11.03.09 21:45. Заголовок: Українці на Півдні Росії\nТериторія сучасного Півдня Росії фактично складається з двох великих територіальних зон, які відрізняються в соціально-економічному та етнографічному відношеннях. По-перше, — більш розвинута в економічному та культурному плані в основному російськомовна Північ, яка складається з Ростовської області, Ставропольського та Краснодарського країв. По-друге, — з власне Північного Кавказу, куди входять республіки горських народів: Адигейська, Інгушська, Кабардино-Балкарська, Карачаєво-Черкеська, Північно-Осетинська та Чеченська. До цього поясу адміністративних національних утворень на крайньому сході теріторіально прилягає частина Дагестану.\nПісля встановлення на Півдні радянської влади у 1920 році всі ці території були об'єднані в крупне адміністративне утворення Південний — Схід в складі Російської Федерації. В жовтні 1924 року Південний-Схід було перейменовано на Північно-Кавказький край, зі складу якого вилучили Дагестан. До краю були приєднані Таганрогський та Шахтинський округи України. Центр краю, його партійні, радянські та господарські органи знаходилися в Ростові-на-Дону.\nПерші кількісні дані про наявність українців на Кавказі дають матеріали V Всеросійської ревізії 1795 року. Тоді на території Північного Кавказу (пізніше районованої в корданах Ставропольської губернії, Кубанської та Терської областей) проживало 38,5 тис. українців, що складало 2,4 % від усього населення Північного Кавказу. На території області Війська Донського на той час уже сформувався значний контингент українського селянського населення — 112,7 тис. чол., що складало 31,3 % від усього населення області.\nЗгідно даних цієї ж ревізії в Кубанській області проживали одні українці — 32,6 тис. чол. На землях Ставропольської губернії розселялися перші контингенти українського населення в кількості 5,9 тис. чол., що склало 3,3 % населення губернії.\nХ Всеросійська ревізія, яка проводилася перед скасуванням кріпосного права у 1858 році, виявила значні контингенти українського населення в Кубанській та Донській областях та дисперсне розселення українців в Ставропольському регіоні. В Донській області нараховувалося 286,1 тис. українців, в Кубанській — 297,4 тис. чол. і 110,6 тис. чол. — на Ставропіллі.\nЗгідно з першим Всеросійським переписом населення 1897 р. та деяких місцевих переписах населення кінця ХІХ ст. всього на Кавказі проживало 1305,5 тис. українців. Це складало 14,1 % всього населення колишнього Кавказського Намісництва. При цьому 33 % українців зосередилися на Північному Кавказі. 908,8 тис. українців проживало в Кубанській області (47,6 % всьогонаселення області). 319,8 тис. — в Ставропільській губернії (36,6 % населення). 719,7 тис. чол. — в Донській області (28,1 %). В кінці ХІХ ст. українці почали розселятися і в неспокійній, небезпечній Терській області, де їх нараховувалося на той час 42 тис. чол. — 4,5 % населення області.\nПерший Всесоюзний перепис населення, проведений в радянський час, у 1926 р., підтвердив наявність в Північно-Кавказському регіоні та в Донській області потужного багаточисленного контингенту українців. Згідно з цим переписом у краї нараховувалося 3 107 022 українця, що складало 37,15 % від загальної кількості населення краю.\nВ інших округах Північно-Кавказького краю по чисельності українці загалом поступалися росіянам, однак в окремих районах їх було більше. Так в Сальському окрузі українці за чисельністю переважали в Заверитинському, Зимовниковському, Ремонтненському та в Воронцово-Миколаївському районах. В Армавірському окрузі таке положення склалося в Баталпашинському, Невиномиському та Успенському районах. На Ставропіллі українське населення переважало в Курсавському, Дивенському та Виноділенському районах; в Майкопському окрузі — в Хадиженському районі; в Терському — в Арзгирському, Левокумському, Степнівському та Суворовському районах; в Шахтинському і Сунженському округах перважало російське населення.\nЯк відомо, одним з основних, базисних індикаторів національної приналежності є мова. Збереження своєї рідної мови національною групою, яка дисперсно мешкає в іншонаціональному середовищі, є найважливішим показником національно-культурної цілісності, а також збереження інших національних характеристик. Відхід від своєї національної культури перш за все проявляється у втраті грамотності при вживанні рідної мови, включенні в базовий мовний комплекс численних запозичень. За втратою грамотності, як правило, йде власне втрата рідної мови, що створює умови для втрати почуття рідної національності. Природно, що відхід від свого народу протікає тим скоріше, чим інтенсивніше діють асиміляційні фактори. В першій половині 20-х років на українське населення Північно-Кавказького краю здійснювався сильний асиміляційний тиск і до першого радянського перепису 1926 року тільки 56,8 % українського населення зазначило українську мову рідною мовою .\nІ все ж на початку 20-х років, коли на Північному Кавказі після руйнівної Громадянської війни і голоду 1921-22 років знову почало відновлюватися мирне життя місцева українська громадськість стала активно шукати шляхи відродження української культури, можливості звертатися до 3-х мільйонного котингенту українського населення рідною мовою. Фактично пропрацьовувалися підходи до початку українізації явочним порядком, громадською ініціативою. Головною турботою українських пасіонаріїв на Північному Кавказі була рідна українська мова. Головною скрипкою в цьому процесі стала творча кубанська молодь.\nВ жовтні 1921 року в Старо-Корсунській станиці Краснодарського району група молоді почала видавати друком (на друкарській машинці) україномовний журнал «Зоря». Нове покоління літературознавців, поетів та прозаїків — початківців: Ю.Литовченко та М.Щербина з Старокорсунської, О.Кирій, В.Чередніченко з Краснодара К.Кравченко з Старомар'ївської станиці та інші. Зрозуміло, що не все написане ентузіастами кубанської української літератури приймалося штатними ідеологами, їх твори часто жорстко критикувалися на сторінках партійної преси. Саме такі оцінки одержали вірші М.Щербини зі збірки «Ранок», що побачила світ у 1929 році. Тоді ж в рецензії у журналі «Новий шлях» з багатозначним заголовком «Гнилі акорди» рецензент повчав: "При будівельному підйомі вірші, які не закликають іти вперед, тягнуть назад. Їх треба відкинути, як і інші перешкоди. Одним з таких ідеологічних гальм і є збірник поезії М.Щербини «Ранок».\n«Збірка поезії» Олекси Кирія, що побачила світ на початку українізації в 1926 році, також була піддана різкій критиці, а самого автора звинуватили в тому, що він немовби-то пропагує народництво та релігійно-націоналістичні погляди.\nДо революції станиця Полтавська в Таманському відділі Кубанської області мала репутацію економічно міцної — вона шорічно поставляла на ринок 700—750 тисяч пудів першокласного кубанського зерна. Станиця претендувала на роль одного з культурних центрів кубанської станичної периферії: тут було відкрито козачий кадетських корпус, зафундована гімназія та семінарія. Організація і діяльність групи молодиз літературознавців була продовженням української кубанської периферійної інтелігенції. Котра прагнула зберегти відчизняну культуру і, в першу чергу рідну, мову. В 1923 році в станиці виникає перша на Північному Кавказі організація українських кубанських письменників «Гарт» («Кубфільгарт»). Ініціатором створення цієї організації був молодий поет Іван Дорожний. Її членами в більшості були студенти Кубанського українського технікуму, які робили перші кроки літературної творчості, пов'язуючи їх з відродженням інтересу до рідної мови та історії українського народу. Найбільш відомі учасники «Гарту» — Іван Дорожний, Кирило Тихий, Маруся Грицько, Пилип Прірва, Микола Промінь. «Гарт» проводив масову роз'яснювальну роботу серед населення, популяризуючи рідну українську мову.\nВідродження інтересу до рідної мови, історії українців Кубані було помітно і в інших крупних станицях Кубанського та Тагангохького округів, де склалися найбільш численні масиви українського населення. В цьому відношенні можна виділити також станицю Уманську — центр Єйського відділу Кубанської області до революції. Вона при переписі населення 1897 року була включена в списки міст Росії. Тут на базі місцевої гімназії та військовиї кубанськиї установ було організовано літературно-історичний український гурток, який активно діяв серед населення.\nУ вересні 1924 року в Москві організується «Союз українських пролетарських та сільських письменників Російської Федерації» (СІМ) — «Село ї Місто». В цю організацію на рівні філій увійшли літературні групи кубанських українських письменників в Краснодарі та в Станиці Полтавській. Зокрема в Краснодарську філію входили Іван Луценко, Яків Промінь, Тимофій Іващенко, Олександр Лісогор та інші.\n«Сімівці» проводили літературні вечори українською мовою в Краснодарі та в станицях Кубанського округу, виставки книг в хатах-читальнях та інших закладах культури.\nІнтерес до української мови, літератури та історії народу серед кубанського населення значно виріс в роки непу. Діяльність груп українських літераторів, гуртків по українізації, хорових та інших фольклорних утворень свідчила про масовий народний потяг повернення до витоків свого народного іміджу, до народної мови. Своєрідним каталізатором цього процесу стало положення в Україні, яка переживала в цей час мовно-історичний бум національного віддродження. Народний потяг до українізації в ці роки співпадав з деякими заходами правлячої партії в галузях національної політики. Ще в грудні 1919 року на 8-й всеросійськів конференції РКП(б) була прийнята резолюція «Про Радянську владу на Україні», в якій декларувалася довготермінова програма розвитку української мови, встановлювалися пріоритери політики українізації широкого профілю. Найбільш узагальнені положення цієї резолюції досить цікаві: «Ввиду того, что украинская культура в течении веков подавлялась царизмом и эксплуататорскими классами в России ЦК РКП(б) вменяет в обязанность всем членам партии всеми средствами содействовать устранению всех препятствий к свободному развитию украинского языка и культуры… Члены РКП (б) на территории Украины должны на деле проводить право трудящихся мас учиться и объясняться во всех советских учреждениях на родном языке, всячески противодействия попыткам искусственными средствами оттеснить украинский язык на второй план струмясь, наоборот, превратить украинский язык в орудие коммунистического просвещения трудовых масс. Немедленно же должны быть приняты меры, чтобы во всех советских учреждениях имелось достаточное количество служащих, владеющих украинским языком».\nВ 1923 році за справу організації та проведення українізації підключилася Радянська влада XII з'їзд партії, який відбувся в квітні цього року в спеціальній резолюції «По национальному вопросу» рекомендував членам партії «В качестве практических мер добиться того, чтобы… были изданы специальные законы, обеспечивающие употребление родного языка во всех государственных органах и во всех учреждениях…, законы, преследующие и карающие со всей революционной суровостью всех нарушителей национальных прав и в особенности прав национальных меньшинств». Це рішення XII з'їзду стало основою і сигналом для конкретних рішень і практичних заходів в області україназації на території України, а також Російської Федерації . Практичними кроками до українізації стали Декрети Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету України від 27 липня та 1 серпня 1923 року, в яких проголошувалась рівність мов і у зв'язку з цим необхідність допомоги українській мові, з метою підняття її до рівня росповсюдження російської. Постановою Президії ВЦВК УРСР від 30 квітня 1925 року була організована Всеукраїнська Центральна комісія українізації Радянського апарату на чолі з головою РНК УРСР В. М. Чубарем. Дещо раніше для практичного проведення в життя партійних рішень з українізації була організована Центральна Комісія на чолі з секретарем ЦК В. П. Затонським. Організаційна та практична робота з українізації в Україні стала фактичним сигналом для такої ж роботи на Півдні Росії. Багато заходів з українізації тут проводилося під контролем Північно-Кавказького Крайкому партії, який перебував у Ростові. Основний документальний матеріал про цій проблемі сьогодні знаходиться в Центрі наукової доментації новітнього часу Ростовської області, в фонді Північно-Кавказького Крайкому партії, в фондах державних архівів Краснодару та Ставрополя, які до 1930 року були центрами відповідних округів в кордонах Північно-Кавказького краю.\nУкраїнізація в округах Північно-Кавказького краю планувалася як комплексне широке міроприємство і було розраховане на три роки. Основні напрямки його включали введення викладання українською мовою в початкових школах 35 районів, які підлягали українізації. Передбачалося перевести на українську і викладання в школах середнього ступеню, а також так званих «ШКМ» (школах колгоспної молоді). В семи педагогічних технікумах створювалися віддіоення з навчанням українською мовою. В станиці Полтавськів Слов'янського району було відкрито педагогічний технікум на 900 студентів. Випускники цих закладів повинні буои вирішити проблему українських вчителів в початкових школах Північного Кавказу та Подоння. Важливе значення мало відкриття при Кубанському педагогічному інституті відділення українознавства з аспірантурою по профілю «Українська мова, література та історія».\nНа Півдні Росії було організовано Північно-Кавказький український науково-дослідний інститут, одною з задач якого була підготовка для шкіл різноманітних довідників. Друк шкільної та іншої літератури українською мовою здійснювало спеціальне видавництво «Північний Кавказ» у Ростові.\nВажливим напрямком діяльності по українізації на Північному Кавказі було створення інформаційної мережі українською мовою, яка передбачала українізацію 9 районних газет, випуск крайової «Червоної газети», щомісячного крайового журналу «Новий шлях», який пізніше було переіменовано на «Ленінський Шлях». Для дітей було вирішено видавати «українську сторінку» в крайовій російськмовній газеті «Ленинские внучата». Був препинений випуски газети «Радянський станичник», яка видавалася ло українізації, а підпиники, сількори і деякі співробітники на неї були предані крайовій газеті.\nВ Ростові було відкрите Північно-Кавказьке відділення Державного видавництва України, що давало можливість випускати підручники для українізованих шкіл і почати потстачання на книжковий ринок україномовної лутератури. Однією з важливих сфер державної підтримки українізації був культурний сектор з клубами, бібліотаками, хатакми-читальнями, кіно, радіо, стінними газетами. В районах українізації велась масштабна робота по розгортанню мережі гуртків та курсів вивчення української мови.\nОкружні комітети Північного-Кавказу приймали численні рішення обов'язковість вивчення української сови службовцями окружних, районних та сільських установ з подальшим введення її в діловодство. Службовці, яки ухилялися від вивчення української мови притягалися до партійної та адміністративної відповідальності. Секретаріат Північно-Кавказького комітету партії теж приймав численні рішення щодо українізації в краї. Вони стосувалися матеріальної та організаційної допомого в випуску преси українською мовою, дозволам відряджень редакторам газет в Україну. В 1929 році Секретаріат крайкому збільшив наклад «Червоної Газети» в два рази і доручив Крайвиконкому виділити для цієї мети 4,5 пуда паперу та 6450 карбованців, визначивши це як місячну норму. Було профінансовано український та вірменський пересувні театри. Оброворювалося питання про організацію стаціонарного українського театру в Ростові. Все це здійснювалося в рамках трьохрічного плану українізації. \nМіжнародний досвід і досвід національного відродження в посткомуністичній Росії свідчить, що найкращою формою національного відродження і розвитку є національно-культурна автономія. Така форма дозвляє зберегти основні індикатори національної іденитфікації дисперсно розсіяного кароду в іншонаціональному середовищі. Але в цьму українцям на Півдні Росій було відмовлено. Не дивлячись на це, а також на труднощі, пов'язані з тривалою попередньою асиміляцією українців краю, українізація в Північно-Кавказькому регіоні і на Дону до початку 30-х років мала тенденцію до розширення і закріплення в сільських районах. Своєрідний фундамент для цього процесу склали успіхи в навчально-просвітницькій сфері. В 1931 році в краї було 1200 українських 1-го ступеня і до 80шкіл так званого підвищеного типу, шкіл 2-ї ступені — ШКМ. Значно виріс наклад «Червоної газети», який склав 38 тисяч примірників. Популярністю серед української та російської інтелігенції користувався педагогічний та літературно-художній щомісячник «Новий шлях».\nАле успіхи українізації в Україні та Російській Федерації в кінцевому рахунку викликали негативне ставлення з сторони вищого партійного керівництва в Москві. В грудні 1932 року на адресу ЦК КП(б) України і в деякі регіональні партійні органи Росій була направлена телеграма за підписами Сталіна і Молотова, в якій українізація безапеляційно засуджувалася як непродумана і шкідлива капанія. Місцевим органам наказувалося «немедленно прекратить украинизацию в районах, перевести все укринизированные газеты, книги и издания на русский язык и до осени 1933 года подготовить переход школ и преподавание на русский язык».\nНовдовзі пішли звинувачення в націоналістичному ухилі особам, котрі очолювали українізацію в Україні. В липні 1933 року один з основних авторів-укладачів програм українізації, нарком просвіти України М.Скрипник на засіданні Політбюро був звинувачений у націоналістичній діяльності, у викривленні політики партії по національному питанню, після чого реформатор і ініціатор українізації застрелився. Хвиля репресій покотилася по партійним і державним структурам України та Росії де проводилася українізація. Керівники партійних і державних органів Північно-Кавказького краю пізніше були оголошені «ворогами народу» і репресовані по багатьом статтям обвинувачення, зокрема їм було інкреміновано «антидержавну національну політику». Автоматично звинувачувалися факти конкретних взаємодій українських та північо-кавказьких провідників українізації. Фактично оголошувався шкідливим і забороненим всякий творчий та інший культурно-просвітницький та національний зв'язок між Україною та районами Росії з українським населенням.\nТаким чином українізація на Північному-Кавказі і в Донських округах краю не одержала свого логічного завершення. Більше того, в 1933 році було здійснено масові насильства над селянством Півдня Росії. До спровокованого владою голоду додалися масові депортації місцевого населення, в ході яких виселенню піддавалися не тільки так звані «кулаки», але й інші жителі — середняки. Найбільш масові виселення мали місце в центрах сільської українізації.\n20 січня 1933 року бюро Північно-Кавказького Крайкому ВКП(б) під головуванням першого секретаря Шеболдаєва прийняло безпідставну Постанову: «Ввиду того, что станица Уманская Павловского района по прежнему идет на поводу у кулака, саботируя хлебопоставки, по примеру станицы Полтавской, МЕдведовской и Урупской выселить в северные районы СССР из станицы Умансокй 1200 хозяйств единоличников и колхозников, наиболее злостно саботирующие хлебопоставки». .\nСтаницю невдовзі вирішили переіменувати. Тепер старовинна станиця, яка була названа при переселенні запорожців на Кубань за йменням запорозького коша (куреня), стала Ленінградською.\nМісяцем раніше, 16 грудня 1932 року Крайком прийняв Постанову про виселення всіх жителів станиці Полтавської: «Ввиду того, что станица Полтавская, несмотря на принятые меры, продолжает злостно саботировать хозяйственные мероприятия Советской власти и явно идет на поводу у кулака, признать необходимым выслать всех жителей станицы из пределов края, за исключивших на деле свою преданность Советской власти в гражданской войне и борьбе с кулачеством…Полтавскую партийную организацию, как явно неспособную бороться за решения партии — распустить».  Полтавську, з найбільш характерною українською назвою, станицю переіменували в Красноармійську. Так фактично були розгромлені найбільш активні центри української культури в сільській місцевості Північно-Кавказького кораю.\nОлександр ТЕРЕЩЕНКО. УКРАЇНСЬКЕ ВІДРОДЖЕННЯ НА ПІВДНІ РОСІЇ // Схід. 1998. № 6(23).