Загиблі Герої лютого — 2021 | Republic.com.ua\nПуть:Главная»Боевые действия»Загиблі Герої лютого — 2021\nОпубликовано в 15:19 2021-03-02 Боевые действия,Видео\nДмитро Леонідович Власенко народився 19.08.1992 року у селі Грушівка Первомайського району Миколаївської області.\nЗакінчивши 9 класів сільської школи, вступив до Мигіївського аграрного технікуму, у якому отримав фах «зоотехнік». Працював у сфері охорони.\nДо лав морських піхотинців Дмитро Леонідович прийшов 2017 року, брав участь у бойових діях на Приазовському напрямку, після закінчення терміну дії контракту знову підписав його з тим самим підрозділом.\nЗа спогадами друзів, Дмитро був гарною та вельми спокійною людиною, дуже полюбляв грати у футбол (або на шкільному стадіоні, або біля військової частини на краю села), самотужки збирав та організовував команди, знаходив серед молоді однодумців, які теж марили грою. Тренував дитячу команду. Також займався фізичним саморозвитком, часто влаштовуючи пробіжки по рідному селу.\nСтарший матрос, старший стрілець 2-го відділення 2-го взводу десантно-штурмової роти 503-го окремого батальйону морської піхоти.\nНазарій Іванович Поліщук народився 18.10.1996 року у селі Вотилівка Лисянського району Черкаської області у багатодітній родині.\n2014 року закінчив 11 класів Вотилівської загальноосвітньої школи, після чого вступив до Лисянського професійного аграрного ліцею, у якому отримав фахи «тракторист-машиніст с/г виробництва» та «слюсар-ремонтник».\nЩе зі шкільних років Назарій був дуже здібним учнем, він був активним та уважним, ніколи не відмовляв товаришам у допомозі. Не по роках самостійний та розсудливий, водночас він був скромним, не мав звички вихвалятися, був відкритим до спілкування, через що у нього було багато друзів. Захоплювався спортом, брав участь у всіх шкільних та районних змаганнях, мріяв стати вчителем фізичної культури.\n2014 року Назарій Іванович одружився, проте сімейне життя не склалося, й за рік подружжя розлучилося, але у нього з’явилася донечка, якій зараз шість років.\n20.04.2017 року призваний за контрактом Лисянським РВК Черкаської області. Після проходження навчання у 169-му навчальному центрі «Десна» проходив службу у 28-й ОМБр з осені 2017-го. Мав за плечима три ротації у зону бойових дій, воював біля Гранітного та Новомихайлівки.\nЧоловік був на «ти» з військовою технікою, тямив у найдрібніших нюансах, не пасував перед проявом ініціативи, його ніколи не лякали будь-які труднощі. У вересні та жовтні минулого року він брав участь у військових навчаннях Combined Resolve XIV, що відбувалися на базі НАТО у Німеччині.\nСтарший солдат, старший механік-водій 1-го відділення 2-го взводу 6-ї роти 2-го батальйону 28-ї окремої механізованої бригади.\nПосмертно нагороджений почесною нагородою «За заслуги перед Черкащиною».\nОлексій Геннадійович Подвезенний народився 05.06.1997 року у селі Красний Деркул Станично-Луганського району Луганської області.\n27.11.2019 року призваний за контрактом Біловодським РВК Луганської області. Одразу був переведений до 169-го навчального центру «Десна», у якому опанував фах «кулеметник», а з 02.03.2020 року перебував у лавах свого підрозділу.\nСолдат, заступник командира бойової машини – навідник-оператор 3-го відділення 3-го взводу 6-ї роти 2-го батальйону 28-ї окремої механізованої бригади.\nПосмертно нагороджений почесною нагородою «За заслуги перед Луганщиною».\nОлександр Вікторович Глушко народився 11.11.1984 року у селі Рунівщина Полтавської області. З 2007 року мешкав у Полтаві.\nЗакінчивши 11 класів сільської школи, у вересні 2002 року вступив до Полтавського комерційного технікуму, де у 2006 році здобув кваліфікацію «технік-технолог» за фахом «кулінар». Під час навчання його було призвано на строкову, яку він проходив у 2003-2004 роках. Після технікуму Олександр Вікторович майже три роки пропрацював в органах Державної кримінально-виконавчої служби, також працював охоронцем на різних підприємствах, вантажником та оператором на Божківському комбікормовому заводі.\nЗгодом він поїхав на заробітки до Польщі, де у нього все складалося добре, проте він відчував серцем, що то було «не його», не заради тієї роботи він мав марнувати безцінний час свого життя. Його завжди приваблювали місця, де бо є військові, або відбуваються бойові дії. Отже, він повернувся додому, а деякий час по тому, після спільної сімейної наради, вирішив іти до лав Збройних Сил України, до підрозділу, у якому вже на той час служив брат дружини.\nЦе була мужня, щира та рішуча людина, весела та сповнена лише оптимізмом, він вірив, що нічого не робиться дарма, ніщо не є марним. Олександр мріяв повернутися додому та придбати власний будиночок, на подвір’я якого планував збудувати лазню та альтанку. Мрійливо казав рідним, що влітку будуть смажити м’ясо, і взимку – також, тільки ще й з відвідуванням лазні.\n23.01.2019 року він підписав із ЗСУ контракт, а 08.02 був зарахований до лав свого підрозділу.\nСолдат, водій-електрик інженерно-саперного взводу 5-ї батальйонно-тактичної групи 81-ї окремої аеромобільної бригади. Відкомандирований для виконання бойових завдань у зоні ООС у складі 59-ї ОМПБр.\nВладислав Павлович Лященко народився 16.05.1996 року у Горлівці. З 2014 року мешкав у місті Кілія Одеської області.\n26.10.2020 року призваний за контрактом Кілійським РТЦК та СП Одеської області.\nСолдат, стрілець-помічник гранатометника 2-го батальйону 28-ї окремої механізованої бригади.\nОлександр Володимирович Войтенко народився 30.04.1974 року у Полтаві. Мешкав у Кременчуці.\n1995 року він закінчив Полтавське вище зенітне ракетне командне училище, у якому зарекомендував себе, як відповідальною та сумлінною людиною, для якої честь, совість та любов до Батьківщини були невід’ємною часткою справжнього офіцера. Після навчання Олександра Володимировича було доправлено до 23-го окремого аеромобільного прикордонного загону спецпризначення. Деякий час по тому він звільнився з лав війська та перейшов до підрозділу «Альфа» Служби Безпеки України, а з 2006 по 2008 роки працював дільничним у Крюківському районному відділку міліції.\nЗавжди був розумною та поміркованою людиною, мав свою точку зору та готовий завжди прийти на допомогу громадянам та своїм товаришам по роботі, постійно посміхався та був веселим, міг підтримати розмову на будь-які теми. За часів навчання в училищі Олександр був справжнім лідером, що у взводі, що у батареї. З першого курсу його знали та поважали старші курси, що взагалі-то було винятком для військового училища. Йому навіть дозволялося приходити до старших з питань вирішення будь-яких проблем, він твердо стояв на боці правди, не зважаючи ані на звання, ані на привілеї.\nКоли розпочалася війна, Олександр Володимирович добровільно звернувся до військкомату з бажанням стати на захист України, проте на той час у призові на службу йому було відмовлено. Лише 12.03.2018 року він був призваний за контрактом Козельщанським РВК Полтавської області. Служив командиром взводу 95-ї окремої десантно-штурмової бригади, а навесні 2020 року перевівся до іншого підрозділу десантно-штурмових військ.\nКапітан, командир взводу вогневої підтримки 1-ї роти 5-ї батальйонно-тактичної групи 81-ї окремої аеромобільної бригади. Відкомандирований для виконання бойових завдань у зоні ООС у складі 59-ї ОМПБр.\nВ’ячеслав Сергійович Олексієнко (позивний Самурай) народився 17.04.1987 у місті Кременчук Полтавської області. Мешкав у селі Потоки Кременчуцького району та у Кременчуці.\nЗакінчивши середню школу №3, навчався у Кременчуцькому професійному ліцеї. Працював у службі охорони крамниці «Нова Лінія», але вже 02.08.2014 року добровільно, без повістки, прибув до військкомату, після чого був мобілізований у третю хвилю та пішов служити до 92-ї окремої механізованої бригади механіком-водієм у 2-й танковій роті танкового батальйону. Брав участь у бойових діях в районі Щастя та на всій ділянці фронту, що простягалася від станиці Луганської до Трьохізбенки.\nШалено ідейний та мотивований, Самурай був чесним та справедливим, харизматичним та безвідмовним, це була людина, яка бачила сенс слова «патріотизм» до самісінького дна, а не лише поверхню. Він мав ледве помітні азіатські риси обличчя та руки, вкриті щільним татуюванням, за що й отримав свій позивний.\nВ’ячеслав знав, що таке справжня честь воїна та чоловіка, його й цінували за прямоту, чуйність та сміливість, за ту міцну сталь, з якої складався його характер. Але, у той самий час, він не був позбавлений простої людяності та доброти: декілька років тому село Потоки накрив потужний снігопад, який вщент засипав вулиці та подвір’я. Тоді Самурай швидко організував рятувальну групу з сільських чоловіків, які прокопували стежинки серед снігових заметів, допомагаючи стареньким людям, якими переважно заселено село, визволитися з полону.\nУ складі 92-ї ОМБр В’ячеслав Сергійович воював рік: з осені 2014 по осінь 2015-го. Після демобілізації він повернувся додому, почав працювати, їздив на заробітки до Польщі. У жовтні 2019 року він одружився з жінкою, в якої були діти, і Самурай полюбив їх, як власних дітей. А 21.10.2019 року підписав із ЗСУ контракт.\nСолдат, стрілець-помічник гранатометника 1-го взводу 1-ї роти 5-ї батальйонно-тактичної групи 81-ї окремої аеромобільної бригади. Відкомандирований для виконання бойових завдань у зоні ООС у складі 59-ї ОМПБр.\nДмитро Олегович Мироненко народився 31.03.1994 року у Харкові.\nЗакінчивши 9 класів середньої загальноосвітньої школи №38, вступив до Коледжу управління та інформаційних технологій Харківського інституту управління, який закінчив 2015 року. З 2017-го перебував у війську, підписавши контракт.\nСтарший солдат, старший стрілець 1-го взводу 1-ї роти 122-го окремого аеромобільного батальйону 81-ї окремої аеромобільної бригади.\nПохований 17 лютого на Алеї Слави Харківського кладовища №18. У нього залишилися мати та сестра.\nСергій Сігітасович Петраускас (позивний Ящур) народився 18.12.1977 року у місті Ічня Чернігівської області у родині литовця та росіянки. Разом із сім’єю мешкав у селі Більмачівка Ічнянського району.\n1994 року закінчив 11 класів Ічнянської гімназії імені Васильченка, потім навчався у Прилуках, строкову служив у 1996-1997 роках у складі Національної Гвардії України. Демобілізувавшись, працював в Ічні автоелектриком. Одружившись, Сергій Сігітасович переїхав до Більмачівки, але незабаром поїхав працювати до Одеси охоронцем у фірмі «Фагот тревел». Після народження першої донечки працював у Києві пожежником-димозахисником та у товаристві «Київбетонсервіс».\nСергій брав активну участь у подіях Революції Гідності, увесь час виходив на Майдан, а одразу післятих подій і початку війни з Росією добровільно прийшов до військового комісаріату 02.03.2014 року. Його мобілізували до 2-го взводу 6-ї роти 2-го батальйону 1-ї окремої танкової бригади та після навчань доправили до зони Антитерористичної операції у Луганській області, де він виконував вкрай важливі та смертельно небезпечні завдання в районі Луганського аеропорту та його околиць.\nЗа спогадами сестри (яка юридично не є йому рідною, її забрали до себе батьки Сергія, коли її власні батьки померли), рідніше за Сергія Сігітасовича в неї не було, він її виховував, називав рідною сестрою, а коли приїжджав у відпуски із зони АТО/ООС, завжди міцно обіймав, цілував, він був для неї «її сонечком».\nБатько Сергія помер 2001 року, і мати тоді посивіла за одну ніч. Зараз вона поховала старшого сина, і невідомо, як вона це переживе. Те ж саме стосується й дружини – вона жити не могла без чоловіка, безмежно кохала його, оберігала, їздила за ним до Києва, щоб бути поруч із коханим. І сестра, і брат, який теж воює за Україну, як вони подолають таке горе, як їм зараз жити, усвідомлюючи, що Сергій вже ніколи не відкриє двері їхньої домівки?\nКоли Сергій Сігітасович вперше повернувся з війни у 2015 році, його брат Олександр пішов в АТО, теж у складі 1-ї окремої танкової (зараз він служить у 72-й ОМБр). А Сергій вдома створив громадську організацію «Спілка учасників бойових дій Ічнянського району», яку очолював до літа 2018 року. Волонтером він неодноразово їздив на фронт, возив необхідні речі бійцям на передовій.\n26.07.2017 року він вступив на службу до Ічнянського РВК, підписав контракт із 72-ю ОМБр, у складі якої вирушав у зону бойових дій у 2018 та 2019 роках, а останній контракт був підписаний 20 жовтня минулого року.\nСтарший солдат, старший стрілець 72-ї окремої механізованої бригади.\nДалі до вашої уваг фрагмент із книги «Ічнянці в АТО. 100 бійців», видання 2015 року, авторства Олесі Реути, що присвячений Сергію Петраускасу:\n«Сергій народився в м.Ічні у 1977 році. Мама – росіянка з м.Ростов-на-Дону, батько за національністю литовець. Сергій та його молодший брат Олександр – патріоти України, котрі добровільно зголосилися захищати Батьківщину, і спочатку рік воював Сергій, тепер під Волновахою охороняє мирне небо Сашко. У 1994 році Сергій закінчив Ічнянську с/ш №1 ім.С.Васильченка. Потім півтора року служив у Національній гвардії України (Харків-Чугуєв-Дніпро-Павлоград). Після демобілізації працював авто електриком в Ічнянському АТП, 4 роки в Києві пожежником-димозахисником, потім столяром на будівництві. Був активним учасником Першого Майдану у 2004 році (працював поблизу в «Київбетонсервісі», тож після роботи відразу на Майдан). З 1 грудня 2013 року (після жорстокого побиття беркутом студентів) вийшов вдруге на революцію Гідності. Член Всеукраїнського об’єднання «Майдан», учасник усіх «гарячих» подій на Майдані Незалежності. Одружений, виховує трьох діток – Катю, Яніса та Ангеліну.\n1 березня 2014 року Держдума Російської Федерації дозволила введення російських військ на територію України для «захисту російськомовного населення», таким чином фактично оголосивши війну нашій державі. 2 березня Сергій одним із перших записався добровольцем для захисту України. 19 березня в телефонному режимі мобілізований у Гончарівське, де ввійшов до складу 1-ї танкової бригади 2-го батальйону 6-ї роти 2-го взводу. Воював на танках №666, 643 та 615. Після 2-х місяців навчань із бійців-добровольців була створена батальйонно-тактична група 1-ї роти, 1-го батальйону, Сергій отримав сучасний танк «Булат» №615.\nПісля бойового злагодження військових із технікою відправили ешелонами із станції Чернігів-північний до станції ім.Олега Крючкова Харківської області. Звідси своїм ходом добралися за 1,5 доби до Дмитрівки. Виконували бойові задачі на блокпосту Кемпінг (3 км від м.Щастя), Весела Гора (прикривали «Сталкер» — військову частину, котра була розбита дощенту окупантами, через що й отримала свою назву – і де перебувала 30-та бригада). Стояли з 30-ю бригадою за 2 км від Луганська та Олександрівська. Тут вперше ходили у розвідку… Тоді всі тільки вчилися як це – воювати.\nДалі, під Георгіївкою, танкісти 5 днів прикривали артилерію, коли ж відступали – на тому місці вже були блокпости сепаратистів. В Луганський аеропорт хлопці прибули 1 серпня 2014 року… Після 5 днів перебування в аеропорту, Сергій далі виконував бойові задачі виходячи в розвідку під Фабричним, Новосвітлівкою (тут 13 серпня під час обстрілів російськими «Градами» в ході пошуково-ударних дій загинув побратим Петро Мірошниченко), Катеринівкою, Красним (де 17 серпня загинув ще один побратим – Роман Музика)…».\nЗагинув Сергій Сігітасович 22 лютого в районі міста Авдіївка Донецької області від смертельних поранень, що зазнав внаслідок гранатометного обстрілу наших позицій.\nДмитро Романович Сардак народився 11.06.1986 року в Одесі.\nУ цивільному житті чоловік працював будівельником, потім більш ніж три роки брав участь в АТО/ООС, а у липні 2019 року підписав останній контракт із ЗСУ та прибув до свого підрозділу.\nСержант, військовослужбовець 59-ї окремої мотопіхотної бригади.\nДекілька місяців тому Дмитро Романович одружився з жінкою, яка теж є військовослужбовицею 59-ї ОМПБр. Але сімейне життя виявилося недовгим та трагічно закінчилося одного зимового ранку цього року.\nЗагинув Дмитро Сардак 23 лютого о 06.20 в районі селища міського типу Зайцеве Бахмутського району Донецької області внаслідок смертельного осколкового поранення, що зазнав під час гранатометного обстрілу наших позицій.


Як обрати лот з необробленою деревиною на електронних торгах - Idea Group\n13 Авг от admin_idea\nКористуючись послугами одного з електронних майданчиків ви завжди маєте змогу знайти той тип сировини, що є для вас цікавим. Для прикладу, це може бути оброблена або необроблена сировина. В першому випадку, ви купуєте деревину, яка вже очищена від кори, сучків, пройшла певну стадію обробки від впливу інших факторів.\nВ той же час, у вас є можливість придбати необроблену сировину, яка виставляється на лот в тому стані, в якому вона знаходилась до того, як була заготовлена. Як показує практика, більший попит має саме необроблена деревина.\nЯкщо вас цікавить більш детальна інформація про такі аукціони, то вам варто перейти на сайт асоціації біржових та електронних майданчиків. Переходячи за посиланням https://aeaep.com.ua/information/auktsiony-z-prodazhu-neobroblenoi-derevyny-na-ukrainskomu-rynku, ви отримуєте доступ до великої кількості цікавої та корисної інформації, яка дійсно може вам знадобитись в майбутньому.\nНа що варто звертати увагу при виборі лоту з необробленою деревиною?!\nШукаючи лот, який би підходив по всім основним параметрам, вам потрібно звертати увагу на декілька основних моментів.\nУ кожного тут можуть бути якісь особливі побажання, але є й ті моменти, які потрібно враховувати в обов’язковому порядку:\nВартість – вам потрібно впевнитися в своїй спроможності брати участь в таких торгах;\nОбсяги – важливо, щоб ви чітко розуміли, скільки сировини вам потрібно;\nЯкість та сорт – варто з самого початку визначитися з породою та конкретним класом якості;\nГеографічне положення – не потрібно забувати й про те, де знаходиться сама партія сировини та яким чином вона буде до вас доставлена.\nЦе лише декілька моментів, але всі вони є дійсно важливими. Щоб не прогадати в жодному з аспектів, вам варто навчитися ефективно користуватися фільтром та вчасно задавати конкретні параметри, які є цікавими безпосередньо для вас.


Черкащанин створив видовищний ролик про головну водну артерію України | Черкаси Сьогодні\nМістоНовини - 13:07, 29 Серпня\nЧеркащанин створив видовищний ролик про головну водну артерію України\nВадим Сапатрило із Черкас створив атмосферне відео про Дніпро “Beauty & Hate: The River” (“Краса і ненависть: річка”). Кількахвилинний ролик, матеріали до якого Вадим знімав протягом останнього року, наповнений мальовничими пейзажами найдовшої річки України, яка, втім, приховує свій біль і гіркоту, пише Рідна Черкащина.\n– Це особливе місце, яке викликає суперечливі почуття. Кременчуцьке водосховище захоплювало мене від самого дитинства і мене дивувало, що до цього невеличкого моря місцеві можуть так байдуже ставитися. Водночас чимало людей цю штучну водойму ненавидять, – розповів Вадим Сапатрило. – В цьому році Захар Колісніченко зробив фільм “Перестройка” про створення водосховища. Для цього в 1956-1959 рр. мешканці понад 200 сіл змушені були покинути свої домівки, не отримавши належної допомоги та компенсації. Годі й уявити почуття людей, які розуміли, що їхні рідні місця буквально змиє водою. В результаті 212 сіл затопили, а 133 тис. осіб переселились на вищі берега Дніпра. Це була для людей велика трагедія. На дні Дніпра ховається багато болю…\nДо створення ролика “Beauty & Hate: The River” долучився Федір Гонца, який, власне, створив заставку ролика, використавши для неї 80 супутникових знімків Кременчуцького водосховища. Зі звуком працював Алекс Зінченко.\nTags:відео, Дніпро, ріка\nНовини\t14:03, 26 Жовтня\nПочалося наймасштабніше вселення риби у Дніпро за 2 млн гривень бюджету області


Майора поліції зловили на хабарі в Кропивницькому » Слово і Діло\nУ Кропивницькому СБУ викрила на хабарі старшого оперуповноваженого управління Нацполіції із захисту економіки в Кіровоградській області.\nЗа інформацією спецслужби, майор поліції вимагав від керівника одного з фермерських господарств хабар у розмірі $20 тисяч.\n«Оперативники спецслужби затримали зловмисника в центральній частині міста після передачі посереднику частини неправомірної вигоди в розмірі 12 тисяч доларів. Вирішується питання про обрання поліцейському запобіжного заходу», – розповіли в СБУ.\nРаніше під Житомиром на хабарі затримали поліцейського начальника.\nНагадаємо також, що ГПУ затримала на хабарі голову Держгеокадастру.


Кипарисовик тупий Голден Ворл купити в Києві недорого, ціна — інтернет-магазин Клуб рослин\nКипарисовик тупий Голден Ворл (Chamaecyparis obtusa Golden Whorl)\nКипарисовик тупий Голден Ворл C5 / H30-40\nКатегорія - Кипарисовик тупий Голден Ворл\nКупити красиві карликові саджанці кипарисовика тупого Голден Ворл в Києві, Львові, Дніпрі, Ужгороді, Харкові, Одесі, Миколаєві, інших регіонах, пропонуємо за доступною ціною оптовим і роздрібним клієнтам Клубу Рослин. Садівники дуже люблять цей сорт через досить високі декоративні властивості, простоту у догляді та мінливість кольору хвої. Напрямки озеленення, в яких застосовують рослини дуже різноманітні – від строгих класичних, до найсміливіших сучасних.\nВластивості кипарисовика тупого Голден Ворл\nхвоя відносно м’яка, жовто-зеленого кольору;\nКоли кущикам забезпечити достатнє природне освітлення, вони почувають себе дуже добре, щороку дають приріст крони до 20 см. Вітряних ділянок, перезволожених чи засолених ґрунтів для висадки саджанців найкраще уникати. Дощування крони і полив повинні бути регулярними та здійснюватися спеціально підготовленою водою. Обрізку гілок здійснюють своєчасно, з використанням спеціальних садових ножиць, ножів чи секаторів. Позитивним для кипарисовиків є внесення спеціальних добрив для декоративних хвойників, прополка бур’янів, мульчування. Підбір супутніх порід має бути надзвичайно ретельним – дуже важливо, щоб між рослинами різних видів не виникала жорстка конкуренція за природні ресурси.\nДекоративні карликові кущики сорту Голден Ворл жовтуватих відтінків неперевершено виглядають на клумбах, бордюрах, в кам’янистих садах, альпійських гірках, інших варіаціях озеленення. Їх залюбки застосовують для наповнення кольорової гамми поблизу торгово-розважальних центрів, музеїв, спортивних і мистецьких об’єктів, у парках, садах, скверах, в шкільних дворах. Висока стійкість до забруднень повітря дозволяє вирощувати кипарисовики навіть у мегаполісах. Популярні вони також у крихітних приватних садах, де для кущиків завжди знайдеться особливе місце.\nгабарити і вік саджанців покупцю слід обрати відповідно до проекту озеленення;\nкрона за формою і кольором повинна чітко відповідати стандарту сорту;\nдуже сильний розвиток коренів у контейнері свідчить про дискомфортні умови і перетримку рослин;\nклієнтам необхідно звертати увагу на інформацію з етикетки – вона має відповідати конкретному товару та бути достовірною;\nякщо рослина має вади у розвитку чи ознаки захворювання – від покупки найкраще відмовитися;\nгенетично повноцінні та найбільш життєздатні рослини реалізовують переважно крупні садові центри із бездоганною репутацією.\nНаша компанія належить до переліку лідерів в Україні і вже більше десяти років постачає оптових та роздрібних покупців рослинною продукцією найвищої якості. Це можливо завдяки тому, що працівники Клубу Рослин щоденно контролюють стан здоров’я хвойників, проводять спеціальні профілактичні заходи, дбають та піклуються про кожен екземпляр. У нас можна завжди знайти широкий вибір елітних рослин кипарисовика різного розміру та віку. Це цінно та важливо як для оптового покупця, так і для садівника, який розшукує та підбирає для свого саду щось особливе.\nКупити добротні кущі кипарисовика Голден Ворл за вигідною ціною рекомендуємо усім бажаючим у нашому Інтернет-магазині. Із саджанцями доречно замовити спеціальні комплексні добрива для хвойників, секатори, ножі та ножиці для обрізки крони, мульчу, інші супутні товари. Менеджери завжди радо нададуть відповіді на Ваші запитання щодо товарів та допоможуть підібрати оптимальний спосіб доставки покупки у будь-який регіон України.


Договір купівлі продажу (універсальний) зразок – скачати Договір купівлі-продажу – SmartDoc\nПідійде тим, хто збирається продати або купити будь-яке майно (крім нерухомості, автомобілів).\nЗа договором майно передається за плату.\nДля безкоштовної передачі майна використовуйте договір дарування рухомого майна.\nДоговір купівлі-продажу майна – це угода, за якою одна сторона передає майно у власність другій стороні, яка зобов'язується сплатити за нього певну грошову суму.\nПредметом договору купівлі-продажу може бути майно (меблі, одяг, взуття тощо), яке є у продавця на момент укладення договору, або буде створено (придбано, набуто) продавцем у майбутньому.\nУкласти договір купівлі-продажу можуть як фізичні особи, так і фізичні особи - підприємці, юридичні особи.\nОсоби, які здійснюють продаж і купівлю майна, зазначаються у тексті як Продавець і Покупець.\nПродавцем у договорі купівлі-продажу може виступати лише власник майна, інша особа може це зробити лише за його офіційним дозволом (наприклад, довіреність, договір доручення, комісії).\nУ випадку коли майно знаходиться у спільній сумісній власності кількох осіб, необхідно отримати згоду всіх співвласників майна на здійснення його продажу. Наприклад, один з подружжя повинен отримати згоду іншого (чоловіка або дружини) на відчуження (продаж) майна, що належить їм обом.\nЗакон вимагає обов'язково чітко визначити майно у договорі. Тобто договір купівлі-продажу повинен містити ідентифікуючу інформацію про майно (предмет договору).\nЗа домовленістю між сторонами майно може передаватися Продавцем Покупцеві як під час укладення договору купівлі-продажу, так і в майбутньому із визначенням конкретного терміну або вказівкою календарної дати.\nДоговір купівлі-продажу укладається в письмовій формі.\nВідносини за договором регулюються Цивільним кодексом України, а якщо сторонами договору є виключно юридичні особи та/або фізичні особи - підприємці, також і Господарським кодексом України.\nЗміна договору або його розірвання здійснюється за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди до договору. Вона має бути укладена у тій самій формі, що й сам договір.\nОдна зі сторін може відмовитися від угоди або вимагати її розірвання, зокрема, якщо:\nПродавець не передав майно;\nмайно, яке передав Продавець, не відповідає умовам угоди;


ДТП в Україні: причини і наслідки. ІНФОГРАФІКА | ВолиньPost\nНайчастіше аварії трапляються через порушення правил проїзду і перевищення швидкості.\nКількість загиблих унаслідок ДТП в Україні за 2015 рік склала 3301 людину, а за перший квартал 2016 року – вже 632. Видання «Слово и Дело» вирішило проаналізувати причини ДТП в Україні і кількість жертв унаслідок ДТП.\nТак, найбільше людей загинуло внаслідок ДТП у 2016 році через перевищення швидкості – 345 осіб. А найбільша кількість ДТП сталася через порушення правил проїзду – 1799 випадків. На другому місці також перевищення швидкості – 1561 випадків.\nЗагальна кількість ДТП за весь 2015 рік і перший квартал 2016 року – 33 230 випадків.\nТеги: ДТП, Україна, жертви, ПДР, автомобілі\nКЗОТ 09 червень, 2016, 09:17\nВидання «Слово и Дело» тепірка займається аналізом аварійності. Може «Слово и Дело» буде оперувати хворих в лікарні, гасити пожежі, вивозити сміття та асфальт класти??? Хто має аналізом дтп займатися, поясніть мені???в кого зарплата 6-13 тис. грн??\nХаІтя 09 червень, 2016, 12:03\nв мене зарплата 100000 грн\nляля 09 червень, 2016, 10:25\nа за участі нових поліцейських скільки ДТП зараз!!!!!!\nВІТЯ 09 червень, 2016, 10:47\n"А НАЙБІЛЬША КІЛЬКІСТЬ ДТП СТАЛАСЬ ЧЕРЕЗ ПОРУШЕННЯ ПРАВИЛ ПРОЇЗДУ-1799 ВИПАДКІВ ". А ЧОГО ПРОЇЗДУ ?\nВодій 09 червень, 2016, 11:30\nА стан доріг ніяк не впливає на к-сть дтп?\nАдмiнiстратор 06 жовтень, 2016, 20:40\nФотографія українця потрапила в рейтинг кращих знімків в престижних західних ЗМІ\n09 червень, 2016, 05:38


У центрі Одеси магазин курильних сумішей закидали димовими шашками | Бізнесобласть\nУ центрі Одеси магазин курильних сумішей закидали димовими шашками\nСьогодні вдень невідомі закидали димовими шашками магазин курильних сумішей на Пушкінській.\nЗа словами свідкам інциденту, в фасадній приміщенні будинку по вулиці Пушкінській, 62 працював магазин з продажу курильних сумішей. Однак, підтвердження цього в довідниках ми так і не знайшли.\nУ цей магазин і кинули шашки невідомі. На місце НП викликали розрахунки ГСЧС, які і загасили не те пожежа, не те шашки.


Новини світу: у Бразилії встановили гігантського 35-метрового Будду — Світ — tsn.ua\nВищий за монумент Христа в Ріо: у Бразилії встановили гігантського Будду\nВисота скульптури 35 метрів.\nУ Бразилії встановили гігантського Будду, він на 5 метрів вищий за монумент Христа в Ріо.\nВилізли на верхівку: в Ріо-де-Жанейро двоє чоловіків видерлися на статую Христа-Спасителя\nПро це розповіли в ефірі ТСН.Ранок 30 серпня.\nВелетенську статую розмістили на території одного з буддійських храмів у штаті Еспіриту-Санту. Висота скульптури 35 метрів, важить вона 350 тонн. Офіційно відкрити монумент планували ще у квітні, втім цьому завадила пандемія. Нині ж тисячі людей з усієї Бразилії приїжджають подивитись на одну з найвищих статуй Будди у світі.\nНовини світу: у Бразилії встановили гігантського 35-метрового Будду\nновини світубразиліястатуя буддибудда\nІнтрига жила до фінального свистка: "Динамо" програло "Барселоні" в гостьовому матчі Ліги чемпіонів


— Як полював ти, мисливцю-смільчак?\n— Стомився, від холоду зовсім закляк.\n— А де ж тая здобич, що ти вполював?\n— У Джунглях пасеться вона серед трав.\n— А де ж твоя міць, що пишався ти нею?\n— Ох, витекла, брате, із кров'ю моєю.\n— А зараз спішиш по чиєму сліду?\n— Ох, брате, в барліг помирати іду.\nТепер нам треба знову повернутися до першого оповідання. Коли Мауглі залишив вовчу печеру після сварки зі Зграєю на Скелі Ради, він спустився в долину до зораних полів, де жили селяни; але зупинятись тут не мав охоти: Джунглі були дуже близько, а він нажив там принаймні одного лютого ворога. Тому він поспішав, тримаючись нерівної дороги, що вилася вниз долиною, пробіг не менше двадцяти миль, поки опинився у незнайомій для нього місцевості. Долина переходила в широку рівнину, засіяну скелями і порізану ярами. В одному кінці її стояло маленьке село, а з другого кінця непролазні Джунглі дугою підходили до самих пасовиськ і там уривались, немовби їх відрізали ралом. По всій рівнині паслися зебу і буйволи; коли хлопчики, що наглядали за худобою, побачили Мауглі, вони з галасом кинулись геть, а жовті приблудні собаки, що вештаються біля кожного індійського села, зняли скажений гавкіт. Мауглі все йшов уперед, бо був страшенно голодний, і коли наблизився до царини, то побачив, що колючий пліт, яким затуляли на ніч царику, був відсунутий убік.\n— Уф! — вихопилось у нього, бо йому часто траплялись такі перешкоди під час нічних полювань. — Виходить, що й тут люди бояться Племен Джунглів!\nВін сів коло воріт, а коли до нього підійшов чоловік, устав, роззявив рота і засунув туди палець, показуючи, що голодний.\nЧоловік витріщив на нього очі й гайнув вулицею, кличучи жерця — високого, гладкого чоловіка в білому одязі, з червоною та жовтою цяткою на лобі. Жрець прийшов до царини, а разом з ним з'явилось не менше як сто селян, які галасували, сперечались, здивовано дивились на Мауглі і тикали на нього пальцями.\n«Які дивні звичаї у цих людей, — подумав Мауглі. — Тільки Сіра Мавпа могла б так поводитись!»\nВідкинувши назад своє довге волосся і насупившись, він пильно дивився на юрбу.\n— Чого тут лякатись? — сказав жрець. — Погляньте на його руки та ноги — на них сліди від вовчих зубів. Він виріс серед вовків і втік з Джунглів!\nСправді, коли Мауглі бавився з вовченятами, вони часто ненароком, але досить боляче його кусали, від чого на руках і на ногах у нього лишилися білі шрами. Але сам він ніколи б не сказав, що то були укуси: він знав, що таке справжні укуси.\n— Арре, арре — ах! ах! — закричали в один голос дві чи три жінки. — Бідна дитина, вся покусана вовками! Але він гарненький хлопчик! Гляньте, у нього очі, мов жаринки. Справді, Мессуа, він схожий на твого хлопчика, якого вкрав у тебе тигр!\n— Пустіть мене подивитись, — сказала жінка з важкими мідними кільцями на зап'ястках рук і на кісточках ніг. Вона приставила долоню до чола і пильно почала вдивлятися в обличчя Мауглі. — Ні, це не він: він дуже худий. Але очі в нього точнісінько такі, як і в мого хлопчика!..\nЖрець був людина спритна, і він знав, що чоловік Мессуа, — найбагатший господар у селі. Тому він на хвилину звів догори очі й урочисто промовив:\n— Що Джунглі взяли, те Джунглі дали! Візьми, сестро, хлопчика до себе в хату і не забудь подякувати жерцю за те, що він наперед бачить долю людську!..\n«Присягаюсь биком, що викупив мене, — майнуло в думці Мауглі, — всі ці розмови дуже нагадують те, як мене оглядала Зграя. Ну що ж, коли я Людина, то й стану Людиною.\nНатовп розступився; жінка, поманила пальцем Мауглі, щоб він ішов за нею в хату.\nТам стояло червоне лакове ліжко, величезна глиняна скриня з кумедними опуклими малюнками на боках, півдесятка мідних каструль, подоба індійського божка в маленькій ніші, а на стіні висіло справжнє дзеркало — такі продаються на сільських ярмарках.\nВона дала йому молока й хліба, а потім поклала йому на голову руки і подивилася в очі; їй усе здавалося, що, може, то й справді її власний син повернувся з Джунглів, куди потягнув був його тигр.\n— Нату, о Нату! — промовила вона ім'я свого сина.\nАле, здавалося, Мауглі ніколи не чув цього ймення.\n— Невже ти не пригадуєш того дня, коли я подарувала тобі нові черевики?\nВона доторкнулася до його ноги; але шкіра там була тверда, як ріг буйвола.\n— Ні, — сумно сказала вона, — твої ноги ніколи не носили черевиків, але ти дуже схожий на мого Нату, і ти будеш мені сином…\nМауглі було неспокійно в хаті: досі він ніколи не бував під покрівлею; але, подивившись угору, хлопець переконався, що її легко продерти в будь-який час, та й вікно у хаті не мало засувки.\n«Яка радість бути Людиною, не розуміючи людської мови? — подумав він нарешті. — Тепер я такий же німий і дурний, як Людина, що опинилася б у нас у Джунглях. Треба будь-що навчитись говорити по-людському!»\nЖивучи поміж вовками, Мауглі недаром учився кричати по-оленячому та рохкати по-поросячому; як тільки Мессуа вимовляла яке-небудь слово, Мауглі повторював його досить добре, і, поки звечоріло, хлопчик уже знав чимало назв хатніх речей.\nДеяке непорозуміння сталося тоді, коли треба було лягати спати: Мауглі нізащо не хотів лягати в пастці на пантер, — так він називав хатину, — і коли хазяї замкнули двері, він вистрибнув у вікно.\n— Хай робить, як хоче, — сказав чоловік Мессуа. — Не забувай, що досі він ще не спав у ліжку. Коли він справді посланий замість нашого сина, то нікуди не втече.\nМауглі вийшов на край поля і простягнувся у високій чистій траві; але не встиг він заплющити очі, як м'яка сіра морда штовхнула його в підборіддя.\n— Пхе! — промовив Сірий Брат (це був старший син Матері Вовчиці). — Погана нагорода за те, що я пробіг за тобою двадцять миль: ти весь тхнеш димом і домашньою худобою, зовсім як Людина. Прокинься, Братику! Я приніс тобі новини!\n— Чи всі здорові в Джунглях? — спитав Мауглі, обнімаючи Сірого Брата.\n— Та всі, крім вовків, обсмалених Червоною Квіткою. Ну, то слухай. Шер-Хан пішов полювати десь далеко звідси, поки в нього відросте нова шерсть, бо він таки добре обсмалився. Але він поклявся, що, як тільки повернеться, то кине твої кістки у Вайнгунгу.\n— Ну, це ми ще побачимо! Я теж дав маленьку обіцянку. Але чути новини завжди приємно. Сьогодні я стомився, страшенно стомився від усього нового, що довелось мені побачити, Сірий Брате! Але ти завжди принось мені новини!\n— Ти не забудеш, що ти вовк? Люди не примусять тебе забути це? — занепокоєно спитав Сірий Брат.\n— Ніколи! Я завжди пам'ятатиму, що любив тебе і всіх, хто живе в нашій печері, але я не забуду й того, що Зграя мене прогнала!..\n— І що тебе може прогнати й інша Зграя? Люди — вони завжди люди, Братику, а мова людська — що те кумкання жаб у болоті! Наступного разу я чекатиму тебе в бамбуках, там, де кінчаються пасовиська.\nПротягом трьох місяців після тієї ночі Мауглі майже зовсім не виходив за царину — так пильно вивчав життя та звичаї людей. Спершу він змушений був одягти на себе тканину, яка страшенно йому заважала; потім йому довелося познайомитися з грошима, призначення яких він ніяк не міг зрозуміти, і, нарешті, з оранкою полів, в якій він також не бачив глузду. До того ж його дуже дратували сільські діти. На щастя, Закон Джунглів навчив його стримувати свій гнів, бо в Джунглях, не вміючи стримувати себе, не проживеш і не здобудеш їжі. Та коли вони глузували з нього за те, що він цурається їхніх забавок, не запускає разом з ними паперового змія або ж не так вимовляє деякі слова, то в ці хвилини лише свідомість того, що було б «не по-мисливському» вбити мале, беззахисне дитинча, стримувала його від бажання схопити зухвалого і розірвати надвоє. Він сам не знав своєї сили. В Джунглях він розумів, що звірі сильніші за нього; але в селі люди говорили, що він сильний, як бик.\nІ, звісно, він і уявлення не мав про те, що таке страх.\nОдного разу, коли жрець сказав йому, що храмовий божок розгнівається на нього, якщо він і далі поїдатиме мангові плоди з дерев, що належать жерцю, Мауглі схопив фігурку божка, приніс її жерцеві в хату і попросив, щоб той розгнівив божка: він, Мауглі, радо вступить з ним у бій! Вийшов страшенний скандал. Жрець якось зам'яв цю справу, але чоловікові Мессуа довелося заплатити йому чимало срібла, щоб заспокоїти й улестити божка. Так само не мав Мауглі щонайменшої уяви про відмінності, які існують між людьми різних каст. Коли осел гончара звалився в глинище, Мауглі витяг його за хвіст; а коли гончар зібрався на базар у Канхівару, він допомагав йому складати горщики. Це теж була скандальна історія, бо гончар належав до нижчої касти людей, а його осел і поготів. А коли жрець вилаяв його за це, Мауглі пригрозив і його посадовити на осла. Тоді жрець звернувся до чоловіка Мессуа і порадив йому скоріше приставити Мауглі до якоїсь роботи. Сільський староста загадав Мауглі з завтрашнього дня пасти буйволів.\nМауглі був дуже задоволений. Тепер він був на службі у громади, і тому ввечері, коли на кам'яній терасі під величезною смоквою зібрався, як завжди, гурт, він негайно приєднався до нього. Це було щось подібне до сільського клубу: тут зустрічались і курили свої люльки староста, сторож, перукар, що знав усі сільські брехні, а також старий Бульдео — сільський мисливець, у якого була закурена давня рушниця марки «Тауер». На верхніх гілках стрибали й верещали мавпи, а під терасою в ямі жила кобра, якій щовечора приносили мисочку молока, бо вважали її священною. Старі сідали навколо дерева, розмовляли і смалили свої «гука» (люльки з водою) аж до пізньої ночі. Вони розповідали різні незвичайні пригоди з богами, людьми та духами, а ще дивовижніші історії розповідав Бульдео про життя звірів у Джунглях, розповідав доти, аж поки у дітей, що сиділи навколо від жаху починали лізти рогом очі.\nНайчастіше говорили про звірів, бо Джунглі підходили майже до самого села. Олені й дикі свині поїдали посіви на їхніх полях, і час від часу в сутінках з'являвся тигр і хапав людину майже на очах усього села.\nМауглі, який добре знав Джунглі, часто доводилося затуляти долонями обличчя, щоб інші не помітили, як він сміється, а Бульдео, поклавши свою рушницю на коліна, оповідав одну небилицю за іншою, і плечі Мауглі здригалися від реготу.\nМіж іншим, Бульдео запевняв усіх, ніби той тигр, що вкрав у Мессуа сина, був перевертень, і що в ньому сидить дух злющого старого лихваря, який помер кілька років тому.\n— Я цього певен, — казав Бульдео, — бо Прун-Дос завжди шкутильгав відтоді, як його вдарили під час бунту, коли палили його рахункові книги. А тигр, про якого я кажу, також шкутильгає — він залишає нерівні сліди.\n— Так, так, це правда! — погоджувались діди, киваючи сивими бородами.\n— Невже і всі інші його розповіді — такі ж дурні й безглузді вигадки?! — промовив Мауглі. — Цей тигр шкутильгає тому, що такий народився — хто ж цього не знає?! Пусті побрехеньки, що душа лихваря перейшла в звіра, у якого менше сміливості, аніж у шакала!\nБульдео від здивування заціпило, а староста аж очі витріщив.\n— Ого! Це так говорить чортеня з Джунглів? — промовив, нарешті, Бульдео. — Коли ти такий розумний, то краще відніс би його шкуру до Канхівари. Адже уряд призначив за його голову сто рупій! А ще краще — помовчав би, коли говорять старші.\n— Цілий вечір я лежав тут і слухав, — кинув він через плече, збираючись іти, — і тільки один чи два рази Бульдео сказав правду про Джунглі, хоч вони й підходять до самих дверей його хати. Як же я повірю його вигадкам про духів, богів, домовиків, яких він нібито бачив?\n— Еге, дуже вчасно дали хлопцеві роботу. Хай собі доглядає за чередою, — сказав староста; Бульдео пихкав і відсапувався, не тямлячи себе від зухвалості Мауглі.\nУ більшості індійських сіл хлопчики вдосвіта виганяють буйволів та іншу худобу на пасовисько, а ввечері приганяють назад. Той самий буйвол, який топче ногами білу людину, покірно дозволяє хлопчиську, що ледве дістає йому до носа, кричати на себе, ганяти і бити лозиною. Поки пастушок не відходить від буйволів — він у цілковитій безпеці, бо навіть тигр не насмілюється напасти на череду; та варто лиш якомусь хлопчикові побігти за квітами чи погнатись за ящіркою — і його легко може вхопити тигр.\nРано-вранці Мауглі їхав сільською вулицею верхи на спині Рами, величезного буйвола-вожака. Темно-сизі буйволи, з довгими, загнутими назад рогами і лютими очима, один за одним виходили з своїх хлівів і прямували за ним, і Мауглі відразу дав зрозуміти іншим хлоп'ятам, що старший буде він і ніхто більше. Він лупцював буйволів довгою гладенькою бамбуковою палицею і наказав Кам'я, одному з хлопчиків, пасти разом з іншими худобу окремо і не відходити від череди — а сам він піде з буйволами.\nІндійське пасовисько — це порослі рідкою травою скелі, чагарники і неглибокі ярки, серед яких розбрідається худоба. Буйволи звичайно йдуть туди, де є вода і багнюка; там вони годинами валяються, гріючись у теплому мулі. Мауглі пригнав своїх буйволів до найдальшого кінця рівнини, де з Джунглів витікає Вайнгунга. Там він скочив з шиї Рами і побіг до бамбукових хащ, де на нього чекав Сірий Брат.\n— Ах, — промовив Сірий Брат. — Уже не перший день я чекаю тебе тут! Що в тебе за справи з людською худобою?\n— Нічого не вдієш — наказ! — відповів Мауглі. — Я тепер у селі чередник. Що чути про Шер-Хана?\n— Він знову повернувся у наш край і довго чекав тебе. Тепер знову пішов геть, бо останнім часом полювання було погане. Але все-таки казав, що неодмінно уб'є тебе.\n— Гаразд, — сказав Мауглі. — Поки його нема, ти або хто інший з чотирьох братів сидіть на оцій скелі, щоб я бачив вас, виходячи з села; а коли він повернеться, чекай мене під деревом дхак, що росте в яру посеред долини. Не треба лізти самим у пащу Шер-Ханові.\nМауглі вибрав місце в холодку, ліг і заснув, а буйволи паслися собі навколо.\nДогляд за чередою в Індії не потребує ніяких зусиль. Худоба собі пасеться, хрумкає травою, лягає, потім знову встає, — і навіть не реве, а тільки пофоркує. А буйволи й зовсім тихо поводяться: вони лізуть один за одним в баюри і закопуються так глибоко в багнюку, що на поверхні лишаються тільки їхні носи та банькуваті фарфорово-сині очі. Так ото вони й лежать у болоті колодою. Скелі немов танцюють у гарячому мареві; хлопчики-пастушки чують шуліку (не більше одного), що висвистує високо-високо в небі, — і вони знають, що коли хто-небудь з них помре чи здохне корова, то шуліка спуститься вниз, і це побачить інший шуліка за багато-багато миль звідси, і теж прилетить, а за ним ще і ще, — і так невідомо звідки, ще до того, як жертва сконає, позлітаються сотні голодних шулік.\nПастушки то сплять собі, то знову прокидаються, плетуть з сухої трави кошики і садовлять туди коників-стрибунців; або ж спіймають двох жуків-богомолів і примушують їх битися; іншим разом вони нанизують намисто з червоних та чорних лісових горіхів або стежать за ящіркою, що гріється на скелі, або за змією, що ловить коло води жаб. Потім заводять довгі-довгі пісні з чудернацькими приспівками — і день здається їм такий довгий, як іншій людині все її життя; або ще вони роблять палаци з мулу, маленькі фігурки буйволів, коней і людей, вкладають у руки тим людям бамбукові палички і уявляють, що самі вони — царі, а фігурки — їхнє військо, або що вони — божки і перед ними всі схиляються. Нарешті настає вечір; діти здіймають галас, і буйволи вилазять з липкої грязюки з таким тріском, наче хтось раз у раз стріляє з рушниці. Всі повертаються через сіру рівнину до села, де вже мерехтять у хатинах вогні.\nДень у день ганяв Мауглі буйволів до їхніх улюблених баюр і день у день бачив він спину Сірого Брата за півтори милі від долини (це свідчило, що Шер-Хан ще не повернувся); день у день він лежав на траві, прислухався до навколишніх шелестів і згадував минуле життя у Джунглях. Коли б Шер-Хан хоч раз оступився своєю кульгавою лапою у Джунглях біля Вайнгунги, Мауглі напевне почув би його в тиші довгого ранку.\nНарешті настав день, коли він не побачив Сірого Брата на умовленому місці. Мауглі всміхнувся і повів буйволів до яру поблизу дерева дхак, яке було в цю пору вкрите золотисто-червоними квітками. Там уже сидів Сірий Брат, і кожний волосок на його спині настовбурчився.\n— Він ховався цілий місяць, щоб приспати твою пильність. Минулої ночі він пройшов через усю долину по твоєму теплому сліду разом з Табакі, — важко дихаючи, сказав вовк.\nМауглі насупив брови.\n— Я не боюся Шер-Хана, але Табакі дуже хитрий.\n— Його вже також нічого боятись, — промовив Сірий Брат, облизуючи губи. — Я зустрів Табакі на світанні. Тепер про всі свої хитрощі він розповідає шулікам; але мені він розповів усе перед тим, як я зламав йому хребет. Шер-Хан хоче підстерегти тебе сьогодні ввечері коло сільських воріт, — саме тебе і більше нікого! Зараз він лежить у глибокій сухій балці, де колись протікала Вайнгунга.\n— А він уже їв сьогодні чи полюватиме голодний? — спитав Мауглі. Це було для нього питання життя або смерті.\n— Удосвіта він зарізав дикого кабана, а потім напився води. Знай, що Шер-Хан завжди наїджений, навіть коли збирається помститися своєму ворогові!\n— О дурень, дурень! Він вчинив, як найбезтямніше щеня! Наївся, напився та ще й гадає, що я чекатиму, поки він виспиться! Але де ж саме він лежить? Коли б нас було хоч десятеро, ми могли б з ним покінчити на місці! Ці буйволи не нападуть, доки почують його, а я не розумію їхньої мови, — чи не можна якось піти його слідом, щоб вони його почули?\n— Він переплив Вайнгунгу далеко внизу, щоб не залишити слідів, — сказав Сірий Брат.\n— Це йому сказав Табакі, я знаю. Сам він ніколи б до такого не додумався.\nМауглі стояв, глибоко замислившись і поклавши палець у рот.\n— У глибині балки Вайнгунги… Вона ж відкрита з рівнини, це місце не більше як за півмилі звідси. Я можу погнати череду Джунглями до початку балки, а потім направити її вниз; але ж він тоді втече з іншого краю. Треба перегородити дорогу й там. Сірий Брате, чи не міг би ти розбити для мене череду надвоє?\n— Я — ні, але я привів з собою розумнішого помічника, — Сірий Брат відбіг трохи і шаснув у якусь яму. Звідти висунулась велика сіра голова, добре знайома Мауглі, і раптом напоєне теплом повітря сповнилось відчайдушним криком Джунглів: Ловецьким Кличем Вовка в денний час.\n— Акело! Акело! — закричав Мауглі, плескаючи в долоні. — Я знав, що ти не забудеш мене! Нам треба зробити велику справу! Розділи череду надвоє, Акело: буйволиці з телятами хай будуть окремо, а бики і робочі буйволи — самі по собі.\nПетляючи, вовки пробігли по череді й вискочили з іншого краю. Тварини задерли голови, почали ревти і розділились на два гурти. В одному опинились буйволиці з телятами посеред кола; вони дивились лютими очима, рили копитами землю, готові кинутись на вовка, як тільки він зупиниться, і розтоптати його на смерть. У другому гурті пирхали старі й молоді бики; проте хоч вигляд у них був ще грізніший, насправді вони були не такі страшні, бо їм не доводилося захищати телят. Навіть шестеро пастухів не зуміли б розділити череду так уміло.\n— Що далі? — задихаючись, промовив Акела. — Вони хочуть знову зійтись!\nМауглі скочив на Рамі.\n— Жени, Акело, буйволів ліворуч! А ти, Сірий Брате, як тільки відійдемо, збери буйволиць і жени їх до нижнього кінця яру.\n— Далеко? — спитав Сірий Брат, важко дихаючи і ляскаючи зубами.\n— Поки стіни яру стануть такі високі, що Шер-Хан не зможе вистрибнути! — закричав Мауглі. — Затримай їх там, поки ми надійдемо згори!\nБуйволи кинулись геть, як тільки Акела завив, а Сірий Брат став перед буйволицями. Вони кинулись на нього, і він побіг перед ними до нижнього кінця балки, в той час як Акела гнав биків ліворуч.\n— Чудово зроблено! Ще один наскок, і вони побіжать у яр. Тепер обережніше, Акело! Один зайвий звук — і буйволи кинуться на тебе. Еге, це складніше, ніж полювати кіз! Чи гадав ти, що ці істоти можуть так швидко бігати? — кричав Мауглі.\n— У свій час… у свій час я і таких полював! — кричав Акела, задихаючись в куряві. — Повернути їх до Джунглів?\n— Повертай! Швидше повертай! Рама зовсім сказився з люті…, коли б я міг сказати йому, що мені від нього сьогодні треба!\nБуйволи повернули на цей раз праворуч і кинулись у хащі.\nА в цей час інші хлопчики-пастушки, що пасли худобу, щодуху мчали до села; вони бігли й кричали, що буйволи показились і втекли.\nТим часом план у Мауглі був досить простий: він хотів зробити велике коло горою і підійти до верхнього кінця балки, а потім погнати буйволів униз і захопити Шер-Хана так, щоб він опинився поміж биками і коровами. Він добре знав, що Шер-Хан після того, як наївся і напився, не зможе ані битися, ані здертися на круті схили яру… Тепер він заспокоював буйволів голосом; Акела був далеко позаду і час від часу повискував, аби підігнати відсталих. Щоб не дуже наблизитись до балки і не попередити цим Шер-Хана, вони зробили велике коло. Нарешті Мауглі повернув озвірілих буйволів до зеленої галявини, що підходила до верхнього кінця балки і круто спускалася вниз. Далеко-далеко під ними простяглися поля — їх було видно крізь верхівки дерев. Але Мауглі навіть не глянув туди.\nВін подивився на стіни балки і з великим задоволенням побачив, що вони спускаються майже прямовисно і заросли диким виноградом та іншими виткими рослинами, за які годі було вчепитися, коли б тигр схотів тікати вгору.\n— Дай їм перепочити, Акело! — сказав Мауглі, піднявши руку. — Вони ще не чують тигра. Дай їм перепочити… Я сам скажу Шер-Хану, хто прийшов до нього. Тепер він у наших руках.\nМауглі приклав руки до рота і крикнув у яр, — це було однаково, що кричати в тунель: луна покотилася від скелі до скелі.\n— Хто кличе? — заревів Шер-Хан, і строкатий павич звився над яром з пронизливим криком.\n— Я, Мауглі! Ну, вбивце людської худоби, настав твій час іти на Скелю Ради!.. Вниз жени їх, униз, Акело! Вниз, Рамо, вниз!\nБуйволи були спинилися на хвилинку край балки, але Акела на все горло викликнув Ловецький Клич, і вони кинулись один за одним, немов човни в річкові пороги; пісок і каміння так і полетіли з-під їхніх ніг. Рушивши, буйволи вже не могли зупинитися, та й ніхто не міг би цього зробити. Вони ще не спустились у балку, а Рама вже почув Шер-Хана і люто заревів.\n— Ха! Ха! — сказав Мауглі, сидячи верхи на Рамі. — Тепер ти зрозумів, у чому річ!\nІ лавина чорних рогів, запінених морд та вирячених очей нестримно помчала вздовж яру, наче валуни під час водопілля; слабкіші буйволи були відтиснуті на схили яру і продирались крізь гущавину витких рослин. Тепер тварини розуміли, чого від них хочуть: страшної атаки череди буйволів, проти якої не може встояти жоден тигр!\nШер-Хан, почувши громовий тупіт їхніх копит, скочив на рівні ноги і побіг униз яром, поглядаючи то в один, то в інший бік і шукаючи місця, де можна було б вилізти; але стіни балки були занадто стрімкі, і він, обважнівши від їжі та води, біг далі, намагаючись уникнути сутички з буйволами.\nЧереда, розбризкуючи на всі боки воду, з ревом промчала через велику калюжу, біля якої недавно спочивав тигр, і подалася далі. Мауглі почув, як ревуть у відповідь буйволиці з іншого кінця яру, і побачив, як Шер-Хан повернув назад. Тигр добре знав, що коли немає іншого виходу, то краще зустріти биків, ніж корів з телятами. Потім Рама спіткнувся, наступив на щось м'яке і разом з іншими биками врізався у саму середину другої половини череди; силою зіткнення слабкіші буйволи були підняті в повітря, потім обидві череди вискочили на рівнину, колючи одне одного рогами і пирхаючи. Мауглі вибрав момент, зіскочив з шиї Рами і почав розмахувати палицею праворуч і ліворуч.\n— Скоріше, Акело! Порозганяй їх, а то вони почнуть тепер битись між собою! Віджени їх геть, Акело! Гай, Рамо!\nГай, гай, гай, діти мої! Заспокойтесь, заспокойтесь уже! Все скінчено!\nАкела та Сірий Брат кидалися в усі боки, хапали буйволів за ноги, і хоч череда знову ринула до яру, Мауглі все ж таки пощастило завернути Раму, — а за ним і вся череда попрямувала до боліт.\nШер-Хана не треба було більше топтати. Він був мертвий, і до нього вже почали злітатися шуліки.\n— Собаці собача й смерть, брати, — сказав Мауглі, виймаючи ніж, який він завжди, відтоді як прийшов до людей, носив із собою у піхвах, що висіли на шиї. — Він нізащо не зважився б на бій. Ех, яка ж гарна буде його шкура на Скелі Ради!\nТепер швидше до роботи!\nЗвичайний хлопчик, який виріс серед людей, не насмілився б і думати про те, щоб самому здерти шкуру з величезного десятифутового тигра; але Мауглі знав краще всякого іншого, як сидить на звірові шкура і як її здерти. Все ж таки ця робота була важка, і Мауглі робив надрізи, рвав шкуру й кректав не менше години; вовки в цей час лежали, висолопивши язики, або підходили, щоб допомогти йому тягти шкуру, коли він їх просив.\nРаптом чиясь рука лягла на плече. Підвівши очі, Мауглі побачив Бульдео з рушницею.\nДіти розповіли в селі про те, що буйволи подуріли, і розлючений Бульдео прийшов вилаяти Мауглі за недогляд. Вовки поховалися, як тільки побачили, що наближається Людина.\n— Ти з глузду з'їхав! — грізно закричав Бульдео. — Ти гадаєш, що можеш здерти шкуру з тигра? Це буйволи його вбили? Диви, та це ж кульгавий тигр, за голову якого призначено сто рупій! Ну що ж, ми пробачимо тобі те, що ти не доглядів череду, а може, я ще дам тобі одну рупію з тих, що одержу в нагороду, коли одвезу шкуру до Канхівари!\nБульдео дістав з-за пояса трут і кресало, щоб обсмалити тигрові вуса. Більшість місцевих мисливців завжди роблять це для того, щоб захистити себе від духу вбитого звіра, який нібито може полювати за ними після смерті.\n— Гм, — ніби сам до себе промовив Мауглі, здираючи шкуру з передньої лапи. — То ти хочеш відвезти шкуру до Канхівари, взяти там винагороду, а мені, може, дати одну рупію? Ну, а я тобі скажу, що шкура потрібна мені самому! Гей, діду, забери вогонь!\n— Як ти смієш так говорити з першим мисливцем на селі? Твоє щастя та дурість буйволів допомогли тобі убити тигра! Тигр тільки що наївся, а то б він устиг утекти за двадцять миль звідси. Ти навіть не вмієш оббілувати його як слід, злидото, а ще насмілюєшся сказати мені, Бульдео, щоб я не обсмалював йому вуса! Отже, Мауглі, я не дам тобі навіть однієї рупії з нагороди, а дам добрячого прочухана. Облиш тигра!\n— Присягаюсь биком, що викупив мене! — закричав Мауглі, поспішаючи дійти до тигрового плеча, — Що ж я весь ранок базікатиму тут з старою мавпою? Сюди, Акело! Цей чоловік надокучив мені!\nБульдео, який все ще стояв, нагнувшись над головою тигра, раптом опинився на траві під великим сірим вовком, а Мауглі спокійно білував тигра далі, ніби був один-однісінький на всю Індію.\n— Та-ак! — промовив Мауглі крізь зуби. — А ти все-таки робиш не по правді, Бульдео! Ти не хочеш виділити мені жодної рупії із ста! А ми з цим кульгавим тигром ворогували давно, дуже давно — і ось я переміг!\nТреба віддати Бульдео належне: коли б він був молодший років на десять, то спробував би поборотись з Акелою, зустрівшись із ним у лісі. Але вовк, що так слухається наказів хлопчика, який має якісь рахунки з тиграми-перевертнями, був не зовсім звичайний звір!\n«Звісно, це чари, — думав Бульдео і навіть не був певен, чи допоможе йому той амулет, що він його носив на шиї. Мисливець лежав тихо-тихо, не насмілюючись навіть поворухнутися і чекаючи щохвилини, що Мауглі теж перекинеться на тигра.\n— Магараджо, великий царю! — промовив він нарешті тремтячим голосом.\n— Ну? — озвався Мауглі, не повертаючи голови і посміхаючись.\n— Я старий. Я гадав, що ти звичайний пастушок. Дозволиш ти мені встати і піти геть, чи твій слуга розірве мене на шматки?\n— Іди, і нехай з тобою буде мир! Тільки надалі не хапайся до моєї здобичі. Пусти його, Акело!\nБульдео якомога швидше зашкутильгав до села, щохвилини озираючись через плече: чи не перекинеться Мауглі в якусь страшну потвору? Прийшовши у село, він розповів цілу історію про чаклунство, а жрець вислухав її й насупився.\nМауглі тим часом робив свою роботу далі, але тільки надвечір він і вовки відокремили чудову смугасту шкуру від м'яса.\n— Тепер треба заховати її і відігнати буйволів додому.\nДопоможи мені, Акело, їх зібрати!\nЧереда зібралась і пішла, оповита вечірнім туманом: коли вони наблизились до села, Мауглі побачив вогні й почув звуки рогіз і передзвін храмових дзвонів. Біля царини його чекало майже півсела. «Це тому, що я вбив Шер-Хана, — подумав Мауглі, але раптом на нього полетіла злива каміння, і селяни закричали:\n— Чаклун! Вовчий виродок! Чортяка з Джунглів! Геть від нас! Іди геть, бо жрець знову оберне тебе на вовка! Стріляй, Бульдео, стріляй!\n— Знову чаклунство! — закричали селяни. — Він може відвертати від себе кулі!.. Бульдео, та то ж твій буйвол!\n— Що ж це означає? — здивовано спитав Мауглі, коли каміння полетіло на нього частіше й частіше.\n— Однак вони не кращі за нашу Зграю, оці твої брати! — промовив Акела, спокійно сідаючи на землю. — Якщо кулі щось означають, то мені здається, що вони хочуть тебе прогнати.\n— Вовк! Вовчий виродок! Забирайся звідси! — кричав жрець, вимахуючи перед собою гілкою священної рослини — тульси.\n— Знову? Минулого разу мене прогнали за те, що я Людина, а тепер за те, що я вовк! Ходімо, Акело!\n— О сину мій, сину мій! Вони кажуть, що ти — чаклун, що ти можеш перекинутись на будь-якого звіра! Я не вірю цьому, але ти все ж таки йди звідси, бо вони тебе уб'ють. Бульдео каже, що ти — чаклун, але я знаю, що ти помстився тигрові за мого Нату!\n— Назад, Мессуа — заревів натовп. — Іди назад, а то ми й тебе поб'ємо камінням!\nМауглі засміявся коротким, похмурим сміхом: камінь влучив йому в рот.\n— Повертайся, Мессуа! Це одна з тих безглуздих вигадок, які вони розповідають ввечері під великим деревом. Принаймні знай, що за твого сина віддячено! Прощавай, Мессуа! Мерщій тікай, бо я пущу зараз череду швидше, ніж летить їхнє каміння… Я не чаклун, Мессуа. Прощавай!\n— Ану, Акело, — крикнув Мауглі, — пожени череду ще раз!\nБуйволи вже давно чекали, щоб їх пустили у ворота. Це вряд чи потрібно було їх підганяти: як вихор, понеслися вони на юрбу людей і вмить розігнали її на всі боки.\n— Полічіть їх! — зневажливо закричав Мауглі. — Може, я вкрав ваше добро! Полічіть, бо вашим чередником я більше не буду! Прощавайте, о діти людські, і дякуйте Мессуа за те, що я не прийду до вас з моїми вовками, щоб поганятись за вами вулицею!\nВін круто повернувся і пішов геть із Самотнім Вовком: коли він глянув на зорі, то відчув себе щасливим.\n— Тепер уже не доведеться мені спати в пастках, Акело! Візьмемо шкуру Шер-Хана й підемо… Ні, не будемо робити селянам ніякого лиха, бо Мессуа була добра до мене!\nКоли місяць зійшов над долиною і залив її молочно-білим світлом, налякані селяни побачили, як Мауглі біг з великим пакунком на голові, а слідом за ним бігли два вовки. Він біг розміреним вовчим тюпцем, що ним звірі швидко долають милю за милею. Тоді вони кинулись до храму і почали ще дужче дзвонити у дзвони та сурмити в сурми. Мессуа плакала, а Бульдео все прикрашав розповідь про свої пригоди в Джунглях і кінчив тим, що Акела нібито стояв перед ним на задніх лапах і розмовляв по-людському.\nМісяць уже заходив, коли Мауглі з двома вовками підійшов до Скелі Ради і зупинився перед лігвом Матері Вовчиці.\n— Вони прогнали мене з Людської Зграї, Мати! — закричав Мауглі. — Але я додержав свого слова і прийшов із шкурою Шер-Хана!\nМати Вовчиця поважно вийшла з своїми вовченятами, і очі в неї спалахнули, коли вона побачила Шер-Ханову шкуру.\n— Я сказала йому ще того дня, коли він просунув свою голову й лапи в оцю печеру, полюючи на тебе, Жабеня, — я сказала йому, що із ловця він стане дичиною. Ти молодець!\n— Ти молодець, Братику! — повторив басовитий голос у хащах. — Ми так скучали без тебе в Джунглях! — і Багіра стрибнула до голих ніг Мауглі.\nПотім усі вони вилізли на Скелю Ради, і Мауглі розіслав тигрову шкуру на пласкому камені, де звичайно сидів Акела. Він прибив її чотирма бамбуковими паличками.\nАкела ліг на шкуру і виголосив давній заклик Ради: «Дивіться, дивіться уважніше, о вовки!» — точнісінько так, як тоді, коли Мауглі вперше привели на Раду.\nЗ того часу, як Акелу скинули. Зграя лишалася без Вожака: кожний полював і бився на власний розсуд. Але за давньою звичкою вовки відповіли на заклик і почали збиратися. Деякі з них шкутильгали, побувавши у вовчих пастках: деякі кульгали від вогнепальних ран; інші опаршивіли, бо їли всяку гидоту, а багатьох уже не було на світі… Але всі, скільки їх ще залишилося, прийшли до Скелі Ради і побачили смугасту шкуру Шер-Хана, по боках якої звисали порожні лапи з величезними гострими пазурами.\n— Дивіться уважніше, о вовки! Чи дотримав я свого слова? — промовив Мауглі.\nІ вовки прогавкали:\n— Води нас знову, Акело! Керуй нами знову, Людське дитинча, бо нам остогидло це беззаконня і ми хочемо знову бути Вільним Племенем!\n— Ні, — промурчала Багіра, — цього не буде! Коли ви будете ситі, ви знову показитесь. Недаремно ви прозиваєтесь Вільним Племенем! Ви прагнули свободи — і вона з вами. їжте її, о вовки!\n— Людська Зграя і Вовча Зграя прогнали мене, — сказав Мауглі. — Тепер я полюватиму в Джунглях сам!\n— І ми полюватимемо з тобою! — закричали четверо вовків.\nМауглі пішов геть і з цього дня почав полювати в Джунглях з своїми чотирма братами. Але він не залишився назавжди самотнім. Минуло чимало років, він знову відчув себе Людиною і одружився.\nАле це вже інше оповідання, для дорослих.\nяку він співав на Скелі Ради, танцюючи на шкурі Шер Хана\nПісню Мауглі, я, Мауглі, сам і співаю.\nПослухайте, Джунглі, що я вчинив!\nШер-Хан похвалявся убити —\nтак, вбити! —\nв раннім присмерку вбити мене, Мауглі-Жабеня!\nВін наївся і воду хлебтав.\nПий, Шер-Хане, бо чи ще доведеться тобі коли пити?\nСпи, і хай тобі сниться смерть.\nЯ сам на пасовиську.\nСірий Брат мій до мене прийшов!\nХодім зі мною, Самотній Вовче, буде велика й цікава ловитва.\nЖени під гору могутніх биків, блакитношерстих буйволів із\nЖени туди, куди я повелю!\nТи все ще спиш, Шер-Хане?\nПрокиньсь, мерщій прокинься!\nЦе я прийшов і буйволів привів!\nЦар буйволів Рама грізно тупнув ногою.\nХвилі Вайнгунги, куди ж це подівся Шер-Хан?\nАдже не Сагі він, щоб у нору чкурнути,\nНе Мор, павич, щоб злетіти увись;\nВін і не Манг, кажан, щоб учепитись за гілку.\nГовіркі низькорослі бамбуки, скажіть же хоч ви,\nкуди це подівся Шер-Хан?\nАгов! Він тут! Ось де він!\nПід ногами у Рами Кульгавий лежить!\nВставай, Шер-Хане! Вставай і вбивай!\nОсь твоя здобич!\nБуйволи шиї свої могутні\nсамі підставляють тобі під удар.\nТихше! О тихше!.. Він спить.\nНе будіте його,\nбо він сильний занадто…\nОсь шуліки злетілися вже подивитись,\nяк міцно він спить.\nІ сповзлась мурашва, щоб дізнатись,\nв чім справа.\nОн яка тобі честь превелика, Шер-Хане!\nАлала! Я не маю одежі, щоб тіло прикрити своє.\nМені соромно так зустрічати гостей,\nі шуліки побачать, що я зовсім голий.\nТож позич мені шкуру, Шер-Хане!\nДай мені свою гарну, смугасту шкуру,\nщоб я міг в ній з'явитись на Скелі Ради.\nПрисягаюсь биком, що викупив мене,\nПрисягаюсь, я дав обіцянку —\nІ тільки шкури твоєї бракує мені, щоб додержати слова свого.\nЗ ножем у руці, з довгим іклом, яким користуються люди,\nя згинаю коліна, щоб взяти дарунок собі.\nХвилі Вайнгунги, з любові до мене Шер-Хан віддає мені шкуру!\nТягни її, Акело! Тягни, Сірий Брате!\nОй, важчезна Шер-Ханова шкура!\nЛюди з села чомусь розгнівались на мене.\nВони кидали в мене камінням і сердито кричали на мене.\nІ от рот мій посічений, губи розбиті…\nЯ піду вже від ник. Ходімте зо мною, Сірі Брати!\nКрізь гарячу темряву ночі ми підем від людської оселі;\nзамість вогників в їхніх хатинах нам світитиме місяць у небі.\nза що люди прогнали мене?\nЯ ж нічого поганого їм не зробив,\nале люди злякались мене і…\nТи, Вовча Зграє, також прогнала мене.\nІ от Джунглі заперті для мене,\nяк заперті ворота сільські.\nЯк блукає між звірами й птаством кажан,\nтак і я от блукаю між\nДжунглями й селом.\nЧому? Я танцюю на шкурі Шер-Хана, а на серці мені дуже тяжко.\nРот мій посічений, губи розбиті,\nта на серці вже легко мені,\nбо я знов повернувся у Джунглі.\nЦі дві думки змагаються в мені,\nяк напровесні борються гади.\nСльози тьмарять мій зір, а проте я сміюсь,\nколи вони ллються у мене з очей.\nЧому? Два Мауглі в мені…\nТа Шер-Ханова шкура уже під ногами у мене.\nВсі Джунглі знають, що я переміг Шер-Хана.\nпильніш подивіться, вовки!\nАле ж лихо мені! Бо на серпі у мене так тяжко від дум,\nкотрих я зрозуміти не можу.


У Києві затримали заступника міністра за п’яне водіння - Auto24\n21 січня 2021 , 09:52\nЗаступник міністра не тільки відмовився від проходження огляду на стан сп’яніння, але й почав штовхати патрульних та шарпати за формений одяг. Поліцейські застосували до громадянина кайданки та затримали.\nНещодавно пізно вночі, на вулиці Жилянській, екіпаж київських патрульних зупинив автомобіль Mercedes, водій якого порушив правила дорожнього руху, а саме: порушив вимоги дорожного знаку 5.7.1 "Виїзд на дорогу із одностороннім рухом". Під час спілкування виявилося, що за кермом перебуває водій з ознаками алкогольного сп’яніння.\nІнспектори запропонували водієві пройти огляд на стан алкогольного сп’яніння, на що він відмовився. Натомість керманич повідомив інспекторам, що він заступник міністра з питань стратегічних галузей та промисловості України, а також пред’явив відповідне посвідчення підтвердження своєї посади разом із документами для керування транспортним засобом.\nПатрульні скомандували водієві залишатися на місці, однак той не реагував. Натомість почав погрожувати посадою, штовхати патрульних та шарпати за формений одяг. На що патрульні, згідно зі ст. 45 ЗУ "Про Національну поліцію", застосували до громадянина кайданки.\nНа водія інспектори склали адмінматеріали: протокол за ч. 1 ст. 130 (Керування у стані сп’яніння) КУпАП та постанову за порушення вимог дорожного знаку 5.7.1 "Виїзд на дорогу із одностороннім рухом", а також протокол про адмінзатримання. Наразі адмінматеріали направлені до суду, який прийме рішення у цій справі.\nНатомість прем’єр-міністр Денис Шмигаль вже відреагував на цю подію: “В четвер зранку Уряд збирається на позачергове засідання. На порядку денному одне питання — звільнення заступника міністра з питань стратегічних галузей промисловості Віталія Немілостівого. Я вже не раз казав — в нашому Уряді немає недоторканих. Ще раз доведемо ці слова діями.”


Катехитка Олена Пенязєва: “Найбільше щастя — це просто віддати Богу усе, що маєш” - Духовна Велич Львова\nКатехитка Олена Пенязєва: “Найбільше щастя — це просто віддати Богу усе, що маєш”\n8 Лютого 2021 в 09:41\nУ 2014 році одеситка Олена Пенязєва відкрила у своєму житті УГКЦ. Особливу зустріч із Богом у молитві вона пережила у Гарнізонному храмі свв. апостолів Петра і Павла у Львові. Після цього духовного досвіду, як зізнається Олена: “Ісус став центром життя та служіння”. Особисте навернення пережив чоловік Олени, її донька. Відтоді пані Олена постійно розвивалася на цьому шляху, навчалася в Українському Католицькому університеті, а сьогодні є заступницею голови Катехитичної комісії Одеського екзархату, адміністратором офіційної сторінки Катедрального храму УГКЦ в Одесі. Чому в один момент життя докорінно змінилося? Як навчитися віддавати свій кожен день у руки Божі і мати відвагу відкрито визнавати християнську віру, якщо поруч не так багато однодумців? Про це та інше, пані Олена розповіла “Духовній величі Львова”,\n-Пані Олено, як Ви відкрили УГКЦ у своєму житті?\n-Мої батьки є православними. До 2014 року я була мирянкою Московського патріархату, але неактивною. До церкви ходила дуже рідко, бо не знаходила там духовного комфорту. Не досвідчувала того Джерела, не було катехизації. Але я відвідувала різні лекції, слухала проповіді, наприклад диякона Андрія Кураєва. У мене був духовний пошук. З дитинства молилася кожен день, це була молитва “Отче наш”, робила іспит сумління. Але так як не було катехизації, то не було і розуміння необхідності Таїнств, важливості спільноти, відчуття еклезіологічного виміру Церкви. Ми проходили в університеті курс “Історія релігії” і мене дуже зачепив розділ про християнство. Наша викладачка цитувала Святе Письмо. Мене дуже зачепило, що люди цитують Святе Письмо сучасною мовою і з великою любов’ю, я відчула це. У 2014 році на хвилі патріотизму, я вперше почула про УГКЦ. Дуже-дуже поверхово, просто про те, що вони десь існують. Але коли одного разу, зайшла у Львові у Гарнізонний храм свв. апостолів Петра і Павла, то відбулася дуже потужна внутрішня зустріч з Богом у молитві. Я відчула духовну переміну. Такий стан. Спочатку дуже схожий на якусь анестезію, чи на вихід із анестезії. Коли я вийшла із сакральної споруди, то зрозуміла, що відтепер я — греко-католик. Повернувшись до Одеси, я почала дивитися різні відео, щоб довідатися більше про історію УГКЦ. І тоді я вже була у курсі і про Псевдособор, переглядала документи Церкви. Але не було звички ходити до храму. Тому це був дуже довгий шлях до того, як я вперше пішла на Літургію. Церква дуже близько від мого дому, буквально 10 хвилин. Але я навіть не знала, що це храм УГКЦ. Бо раніше я була настільки впевнена, що я православна, що навіть не цікавилася іншими конфесіями. Коли я вперше прийшла до греко-католицького храму у Одесі, то мені дуже сподобалося, як отець мене прийняв, спільнота. Втім, все одно, я кілька місяців ще не могла зібратися прийти до храму на Літургію. Коли ми нарешті родинно прийшли на Богослужіння, його справді пережили, то з того часу, можна сказати, що ми повністю інтегрувалися у церковну спільноту і відтоді, вже не пропускали жодної Літургії.\n-Як Ваша сім’я поставилася до такого рішення?\n-Вони були шоковані. Мама розцінила це як дивацтво. Бо мама себе відносить наразі до ПЦУ. А з татом були великі конфлікти, він належить до Московського Патріархату і дуже важко це пережив. Декілька років він дуже сильно страждав. Але мій чоловік мене підтримав. Хоча раніше він вважав себе агностиком, він був охрещеним у дитинстві, але на той момент ще не зустрівся з Богом. А сьогодні він дуже багато допомагає на парафії отцям. Але у тата відбулася зустріч із Владикою Михаїлом (Бубнієм) і це кардинальним чином змінило його настрій та сприйняття. Я сподіваюся, що це стане початком чогось нового.\n–А особисто для Вас не було важко морально перейти до іншої конфесії? Були сумніви?\n-Я пам’ятаю, що це був такий дуже різкий крок. Це просто як перейти якусь одну межу. Я стала досить ревним неофітом. Я прочитала історію Церкви, її сприйняла. Я повністю прийняла культурний, історичний, духовний релігійний контекст УГКЦ. Можливо це риса мого характеру: захопитися і віддатися повністю чомусь. Але я думаю, що це Господь так подіяв у моєму житті. Коли я зараз трохи відійшла від стану неофіта і можу озирнутися назад, то бачу, що це було щось з елементами надприродного впливу. Тому що просто в одну мить вибухнула “культурна капсула” і змінилося все. Я дуже щиро прийняла УГКЦ такою, як ВОНА є. І у цьому контексті я готова рухатися далі з усім насліддям нашої Церкви.\n-Що конкретно Ви знайшли в УГКЦ? Спільноту, що ще?\n-Мені здається, що це був 2015 рік. Минуло відтоді приблизно 5 років. Чесно кажучи, перше, що я зустріла у Гарнізонному храмі, — це елемент надприродній. По-друге, у мене дуже загострене відчуття справедливості і коли я вивчила історію УГКЦ, то зрозуміла, що у цій трагічній історії є Правда. Мені дуже сподобалася постать Митрополита Андрея Шептицького, Йосипа Сліпого. Я побачила, що якщо такі люди були ієрархами цієї Церкви і вони залишили таке насліддя, то я можу довіряти цій інституції. А коли я прийшла у Катедру до реальних людей сучасності, греко-католиків, то мене вразило їхнє ставлення до парафіян. Це посмішка, це щирість, людські стосунки. Відчуття спільнотності. Мені дуже подобалося як поводяться парафіяни під час Літургії, що вони активно моляться упродовж Богослужіння: від початку до кінця. Не просто ходять. У духовному житті я знайшла правдивість, змогу розвиватися далі на цьому шляху. Також мене вразив Різдвяний вертеп. Це для мене був такий арт-хаус, авангард. УГКЦ — це був новий континент, який я відкрила для себе.\n-І Ви активно влилися у соціальне служіння, а потім катехитичне, розкажіть про це.\n-Перше, це було привітання зі святом Миколая дітей загиблих учасників ООС. У мене було таке прагнення, охопити святковими подарунками всіх дітей загиблих воїнів у Одеській області. Я підійшла до отця з цією ідеєю. І він сказав: “добре, робимо”. Упродовж декількох років нам вдавалося робити подарунок для кожної дитини загиблих учасників ООС у Одеській області. І кожен подарунок, які діти отримували, був суто індивідуальним. Це було емоційно дуже складно, бо були такі діти, які народилися того ж року, коли на війні загинув їхній батько. Соціальне служіння — це бути руками Церкви, руками Бога. Згодом я пішла навчатися в Український Католицький університет, хоча у мене не було мети бути катехитом. На другій сесії мені пан Назар Дуда сказав, що можна вже просити отців, щоб вони дозволяли на парафіях займатися катехитичним служінням.\n-А коли Ви починали катехизувати, було складно?\n-Для мене це взагалі неймовірна історія. В УКУ нам дали завдання визначитися з темою дипломної роботи. Але мені хотілося б, щоб ця робота мала і б практичне застосування. Я почала молитися до Святого Духа, що Він підсказав мені тему, яка була б корисною Церкві. І певний час тема не приходила, але потім все ж “прийшла”- це була практична тема конкретно під наш досвід і завдання, враховуючи документи Церкви. Звісно, що я звернулася до екзарха Одеського Владики Михаїла, бо ця тема стосувалася діяльності екзархату. Так Владика Михаїл побачив мої напрацювання. Але коли я повернулася в УКУ на черговий модуль,нам повідомили, що дипломні роботи для нас скасували. Зрештою, Владика Михаїл запропонував мені працювати у Катехитичній Комісії. У цьому я бачу Руку Господню, бо я молилася, щоб від моєї роботи була практична користь.\n-Як відбувається Ваше духовне життя у родині?\n-Мій чоловік повністю поділяє мої релігійні почуття.Він став активним парафіянином і для мене це дуже важливо. І навіть коли я їзджу до УКУ на сесію, то мій чоловік повністю тримає на собі господарство вдома. Він дуже щиро ставиться до Української Греко-Католицької Церкви. Ісус став центром нашого життя і служіння. Раніше, коли ми не були воцерковленими людьми, то для нас дуже важливою була загальнолюдська етика,але тепер ми прийняли її у контексті християнської етики. Перш за все, ми долучаємося до Божественної Літургії. Мій чоловік дуже глибоко переживає Літургію і молитву. Мій чоловік великий лицар Колумба Одеської Ради Лицарів і багато займається справами милосердя у цьому осередку.Кожен день ми читаємо Святе Письмо всією родиною, молимося обговорюємо багато тем релігійних. Це у родині стало нормально, що моя 9-річна донечка вже може отримувати місію на катехитичне служіння, хоча я жартую, звісно.\n-Зараз можна спостерігати таку тенденцію, коли все частіше лунає фраза “вірити – це не модно”,Ви натомість спростовуєте цю тезу, адже Ви з чоловіком сучасні молоді люди,які відкрили для себе світ віри. Що думаєте про це?\n-Довкола нас немає жодної віруючої родини, тим паче католицької, греко-католицької. По суті, ми фріки. Так як ми не мали християнської катехитичної бази за спиною, то відразу почали сильний катехизаційний шлях: читали лекції, Святе Письмо з коментарями. Але ми отримали і сильний духовний досвід. Ми відчули дію Бога у нашому житті. Через це ми вважаємо, що якраз ми більш сучасні, аніж ті люди, які не вірять і відкидають релігійне життя.\n-Вам комфортно у цьому, бути трішки іншими?\n-У 2014-2015 році була частина інтелектуальних одеситів, які прийшли до УГКЦ. Зараз трішки цей потік людей зменшився. Але тут справа не у кількості, а у якості. Людина має жити вірою дуже глибоко, щоб відчувати це духом, душею і тілом, відчувати це “шкірою”. Думаю, що у нас через Божу благодать з’явилася ця сміливість. Я не соромлюся виявляти релігійність, молитися перед їжею. Я бачу у цьому шанс промовити. Показати, що можна бути сучасною людиною і вірити. Проголосити, що життя у Церкві існує: воно прекрасне і насичує духовно.\n– Ви поєднуєте катехитичне служіння із світською роботою?\nНа жаль, зараз маю все менше часу на дизайн інтер’єрів, яким займалася раніше. Поєднувати важко у тому сенсі, що коли я потрапляю на об’єкт, то потрапляю у інший матеріальний вимір. Це дуже часто дуже гарні інтер’єри, бюджети немалі. Дуже гарний естетичний вимір. І коли ти від того виходиш, то є момент адаптації,коли потрібно шукати особливий внутрішній механізм звернення до Бога. Це теж дуже гарно, це захоплює, надихає. Але потім коли приходиш додому, треба всіма силами сконцентруватися на духовному світі.\n-Щоб Ви порадили нашим читачам, які бояться прийти до храму, бо думають, що їх там не сприймуть?\nДумаю, що варто почати із відвертого звернення до Бога, бо без Нього нічого людина в релігійних практиках не знайде. І звісно, зробити цей крок, прийти до Храму, усвідомлюючи, що це місце зустрічі з Живим Богом. Найбільше щастя — це просто віддати Богу все, що маєш. Просто відкритися. Дуже важливий цей особистий діалог з Богом. Не так, що я подивлюся, чи подобається мені християнство, що я хочу взяти для себе. Це так не працює. Потрібна повна довіра. Коли я прокидаюся вранці, то завжди кажу: “Господи, я віддаю цей день Тобі теж. Кожен день свого життя, до останньої хвилини віддаю Тобі. Мої уста, мої руки, мій розум, користуйся”. Це дуже просто насправді. Коли людина усвідомить, що їй і так нічого не належить, а все від Бога. Це означає прийняти свою природу. Жодна хвилина нашого життя не у наших руках. Просто віддати Йому те, що Йому і належить. У цьому моменті є солодкість покори. Можна спробувати, а через 5 років озирнутися назад і здивуватися.\nРозмовляла Оксана Бабенко, фото надані співрозмовницею


Голодомор совісті - Мої статті - Каталог статей - Український Новокозачин\nВже не одне вшанування жертв голодомору позаду. Але події не лише навколо його визнання, але і навколо невизнання та вшанування мало кого залишають байдужим. В середині літа позаминулого року було багато галасу про новий пам’ятник жертвам голодомору 1932-1933 років в Кіровограді, але обмежились… лише галасом. Про що тільки не говорили влітку? І пам’ятник з музичним супровідом і інші «прогресивні сторони» проекту. В обхід спротиву громадськості силовим натиском почали втілювати задум проекту, що не перемагав у конкурсі.\nПо-перше вибрано було невдале місце для побудови. Пам’ятник планували звести( і таки почали вкладати гроші в бетон та землю) на Набережній, між вулицями Карла Маркса та Острівською. Розташується він у центрі площі, якої практично ще немає. Її розмір складатиме двадцять метрів у діаметрі( от так площа), що виключає можливість великих зібрань, а можливо «передбачає « витоптування трави на прилеглих газонах. Архітектори планують опустити площу на шістдесят сантиметрів нижче землі( невже для підтоплення в час повені?). А для того, щоб на території не збиралася дощова вода, спланували зливову каналізацію. Відверто кажучи дивне місце для пам’ятника, що потребує додаткових затрат для встановлення. Наведені викладки пропонував архітектор проекту пан Віталій Кривенко.\nМонумент планували зводити не лише на виділені 400 000 бюджетних грошей, але і за кошти спонсорів, які були майже засекречені, бо гроші за задумом спрямовуються в «певні руки», планують також здійснити благоустрій прилеглої до пам’ятника території.\nВраховуючи таку ситуації місцеві ЗМІ тоді запрацювали «під замовлення» та стверджували, що архітектори чимало попрацювали над композицією постаменту, хоча за даними з достовірних джерел, над проектом не працював жоден професійний архітектор, а лише недипломовані аматори. Можливо ця обставина і спонукала проектантів обходити фахові конкурси та ухилятися від думки товариства репресованих, звинувачуючи їх в… фаховій некомпетентності. Після певних розбірок пам’ятник вирішили не опускати нижче рівня набережної та уникали проведення чергової містобудівної ради з цього питання. І це зрозуміло,бо створенно було багато питань на які дехто у місті, і їх числі автори проекту Віталій Кривенко та Григорій Савченко, не бажав відповідати.\nАле іншим питанням, що непокоїть громадськість є подальша доля освяченого меморіального хреста жертвам голодомору, на місці якого місцева влада відмовила у згоді на розбудову саме на тому місці у фортечних валах, навіть звинувативши мало не у всіх гріхах тих хто його встановлював, і це не зважаючи на дозвіл отриманий не з першої спроби у цьому місці. Тому була велика небезпека, що ця святиня може однієї ночі може таємничо зникнути.\nТоді в Кіровограді ініціатором знесення освяченого меморіального хреста виступали антиукраїнські сили, що гуртуються навколо так званого Фонду Михайла Кутузова, що і облюбував саме це місце під пам’ятник своєму іноземному кумиру. Мотивація їх антиукраїнської ініціативи базується на тому, що цей загарбник і поневолювач українських козацьких земель певний час, ще до того, як отримав генеральські еполети, проходив службу та жив у місті.\nЗа словами керівника обласного Товариства політв’язнів та репресованих Віктора Полтавця рішення про перенесення меморіального хреста прийняли келійно на містобудівній раді без участі Товариства, яке з великими труднощами встановлювало дерев'яну пам'ятку за власний кошт.\nАле і вже два роки поспіль у листопаді вшановувати жертви Голодомору приходили до меморіального хреста на фортечних валах. Це трапилося тому, що ворушитися на місці майбутнього пам’ятника жертвам Голодомору почали менше ніж за місяць три-чотири робітники, означений мільйон коштів та музика супроводу перейшли в Кіровограді до розряду нових загадок буття. Яку музику «замовили» на мільйон? Що з бюджетною частиною коштів на частку яких зовсім не тягне бетонний обрубок на набережній, що є не пам’яттю про жертви голодомору, а виразом безгосподарності та безвідповідальності міської влади. Поминальний скорботний трикутник , що мали утворити з обох берегів Інгулу три памятки – воїнам-афганцям, Чорнобильцям та жертвам голодомору не замкнувся.\nВ Кіровограді чітко вималювалася проблема «голодомору совісті», бо жоден обласний центр не має такого меморіального хреста та такого «бетонованого обрубку», як Кіровоград. Що вже говорити про балачки «владних персон» …Попередній голова міста був комуністом і чисто по-партійному вирішував проблему вшанування жертв голодомору, збирав гроші на які завгодно пам’ятники, але не на цей. На встановлених при ньому «Стільці з Пашутіним» та «стрілі амура» викарбуване його прізвище! А під голодомором він від своєї партії виходить не бажав «підписуватися».


Алергія на сонце у дітей: фото, симптоми, лікування висипу у немовляти та дитини від 1 року Алергія на сонце у дітей: фото, симптоми, лікування висипу у немовляти та дитини від 1 року\nАлергія на сонце у дітей: фото, симптоми, лікування висипу у немовляти та дитини від 1 року\nАлергія на ультрафіолет часто вражає малюків, які не досягли трирічного віку. У старших дітей і дорослих хвороба проявляється набагато рідше. Чому влітку розвивається алергія на сонце? Що робити при виявленні характерних симптомів, як організувати лікування? Як запобігти проблему? Розберемося разом.\nАлергія на сонце у маленької дитини — поширене явище\nСамі по собі сонячні промені не містять алергенів. Чому ж у деяких людей, в тому числі у маленьких дітей, під впливом ультрафіолету з’являються всі ознаки алергічної реакції? Сонце її «запускає», виступаючи в ролі каталізатора. Початок фототоксического процесу в організмі може бути викликано наступними причинами:\nхвороба Гюнтера – рідкісна форма фотодерматозу, рецесивна мутація (на думку деяких учених, саме людей, які страждають від синдрому Гюнтера, в середньовіччі приймали за вампірів);\nфотосенсибилизаторы, що надходять в організм з ліків, побутової хімії, харчових добавок, гігієнічних або косметичних засобів;\nтатуаж – сульфат кадмію, застосовуваний при нанесенні малюнка на шкіру, може спровокувати фототоксическую реакцію;\nпродукти харчування, особливості та їжа, у складі якої міститься велика кількість барвників, консервантів та ароматизаторів.\nВ групу ризику по розвитку алергії на сонце входять люди, які страждають від індивідуальної непереносимості шоколаду, горіхів і кави. Також частіше за інших алергія на ультрафіолет проявляється у пацієнтів з першим (кельтським) фототипу шкіри – опіки у них можуть виникати через кілька хвилин перебування на сонці.\nВ залежності від того, які причини викликають алергію на ультрафіолет, патологічний стан підрозділяється на дві основні різновиди. Це фотодерматоз ендогенного походження, тобто викликаний вродженими патологіями, і фотодерматит екзогенного характеру – спровокований дією речовин-фотосенсибілізаторів.\nЕкзогенний фотодерматит (вплив фотосенсибілізаторів)\nЕкзогенний фотодерматит розвивається під впливом речовин-провокаторів, які потрапляють в організм або на шкірні покриви людини. Ця різновид алергії часто вражає людей, які нещодавно проходили процедуру агресивного пілінгу, тому в косметичних салонах окремо обумовлюють необхідність на деякий час утриматися від тривалого перебування на сонці. Прийом низки медикаментозних засобів також може викликати фототоксическую реакцію:\nкошти антигістамінного дії;\nзасоби групи НПЗП (Аспірин, Ібупрофен);\nпрепарати для лікування хвороб шкіри.\nТакож алергічна реакція екзогенного типу може стати наслідком впливу різноманітних речовин, які можуть потрапити на шкіру в звичайному житті. До їх числа відносяться масла (бергамот, сандал, обліпиха, звіробій, троянда), квітковий пилок, сік петрушки і кропу, еозин, ретинолы, фенол, мускус і так далі.\nДіагностувати та лікувати фотодерматоз ендогенного типу може тільки досвідчений кваліфікований фахівець. Такі патології зустрічаються вкрай рідко і являють собою вроджені мутації і захворювання, іноді вони мають спадкове походження. До таких хвороб належать:\nСимптоматика фотодерматиту дуже схожа з проявами будь-яких інших алергічних реакцій, в тому числі на продукти харчування. Однак якщо майже відразу після впливу ультрафіолету на шкірні покриви виникає дрібна висипка, а вогнища ураження червоніє, можна запідозрити алергію на сонце.\nАлергія на сонце може виявитися рясної дрібною висипкою\nУ деяких випадках мова буде йти про відстрочений прояві симптомів – тоді перші ознаки помітні через деякий час після перебування на сонце («відстрочка» може становити до 12 годин). Характерними ознаками алергії є:\nпочервоніння ділянок шкіри, які безпосередньо піддавалися впливу ультрафіолету, поява припухлості в осередках ураження.\nСимптоми кропивниці практично завжди виявляються на відкритих ділянках тіла, які перебували під безпосереднім впливом сонячних променів. У дітей зазвичай уражається область грудей, плечей, рук, часто відзначається поява ознак алергії на обличчі. На ногах симптоматика виявляється набагато рідше, так як в цій частині присутня більш виражений підшкірний жировий шар. Як виглядають характерні симптоми алергії на сонце можна побачити на фото до статті.\nАлергія на сонце проявляється на відкритих ділянках тіла — найчастіше страждає особа\nГрає роль в появі алергічної реакції вік малюка?\nВ шкірному покриві людини присутні спеціальні речовини, призначені для того, щоб протистояти негативному впливу ультрафіолету. Вони називаються хромофорами. Концентрація хромофорів залежить від віку – чим молодша дитина, тим менше таких сполук у його шкірних покривах, а виходить, вище ймовірність алергічної реакції на сонці.\nНайчастіше кропив’янка проявляється у малюків до 3-х років. Багато діти переростають алергію на ультрафіолет по мірі накопичення хромофорів до шкіри.\nПринципи лікування у немовлят і дітей старше 1 року\nЯкщо малюк зіткнувся з таким явищем, як алергія на ультрафіолет, завдання батьків – організувати правильне і своєчасне лікування.\nПри кропив’янці потрібно не лише надати першу допомогу – обов’язково будуть потрібні консультації фахівців, які не тільки допоможуть позбутися від симптомів, але також виявити і усунути причину алергії.\nпри появі алергічної реакції у немовляти слід негайно звернутися за медичною допомогою.\nПри алергії на сонце необхідно пити дуже багато рідини, для дітей старшого віку у воду рекомендується додавати сік лимона\nМедикаменти антигістамінного дії може призначити тільки лікар. Підбирати ліки самостійно, грунтуючись на рекламі або рекомендаціях родичів і знайомих, особливо якщо мова йде про грудному дитині, не можна. Перед застосуванням антигістамінних засобів слід проконсультуватися не лише з педіатром, але і з алергологом.\nСупрастинекс Таблетки З 6 років\nФенкарол для дітей Таблетки\nЛоратадин Таблетки З 2 років (дітям віком 2 роки і старше з масою тіла менше 30 кг рекомендується приймати у формі сиропу)\nЗняти набряклість, позбавити дитину від свербежу, печіння і інших хворобливих відчуттів допомагають препарати місцевої дії. Це гелі, креми або мазі, які наносяться безпосередньо на ушкоджену ділянку шкіри і мають протизапальну, антибактеріальну, протисвербіжну та регенеруючу дію. До числа найбільш популярних коштів місцевого впливу відносяться:\nДеситин – крем і мазь. Надає комплексне вплив – антисептик, адсорбент, протизапальну, підсушує засіб. Можна застосовувати при лікуванні дітей будь-якого віку.\nМазь Вундехил. Засіб, що складається з натуральних компонентів, надає тонізуючу і регенеруючу дію. Не має обмежень за віком.\nКрем Гистан. Препарат на основі синтетичного глюкокортикостероида. Протипоказаний дітям, які не досягли дворічного віку.\nАлергія на ультрафіолет супроводжується вельми прикрою і болючою симптоматикою. Після попередньої консультації з фахівцем, припустимо доповнити запропонований курс терапії (в тому числі медикаментозного) засобами народної медицини.\nПри алергії на сонце народна медицина радить пити чаї імуностимулюючі\nЗмішати кропиву, траву нетреби, корінь аїру у висушеному або свіжому вигляді. Залити 2 ст. л. суміші трав літром окропу, прокип’ятити на середньому вогні протягом п’яти хвилин. Приймати по третині склянки двічі на добу до їди. Засіб знімає запалення, очищає кров, сприяє зміцненню природного імунітету.\nНатерти свіжий картопля або огірок. Отриману кашку прикласти до вогнищ ураження на півгодини.\nЗмішати корінь валеріани, звіробою, череди, аптечну ромашку, шавлія і чистотіл. Кожній з лікарських трав потрібно взяти по дві столові ложки. Залити 1,5 л киплячої води, покіпятіть 5 хвилин. Настояти протягом години. Додавати у ванну перед купанням.\nВідпочинок малюка влітку має бути радісним, щасливим і безтурботним. Лікувати алергію непросто, до того ж досить дорого.\nЩоб запобігти прояв алергічних реакцій, фахівці настійно рекомендують виконувати ряд нескладних профілактичних заходів.\nСальмонельоз у дітей: симптоми і лікування, ознаки у інкубаційний період, носійство\nПодвоєння нирки у дитини: що це таке, як діагностується і чим лікувати?\nВнутрішньочерепний тиск у дитини – симптоми і ознаки, вимірювання, лікування\nПлоскостопість у дітей: причини, профілактика і методи лікування в домашніх умовах


У Вінниці стерилізують та вакцинують безпритульних собак | I like news — Перші новини. Новини Вінниці, Новини Одеси та усієї України з першоджерела\nЗ 11 жовтня по 11 листопада у Вінниці проходить стерилізація безпритульних собак. У планах – 250 чотирилапих. Наразі 70 собакам вже зроблено операцію. Також їх вакцинують від сказу, ідентифікують, вішаючи кліпсу на вухо та відпускають на місце відлову - про це повідомили у Вінницькій міській раді.\nУ Вінниці за останні п'ять років кількість безпритульних тварин суттєво зменшилась – завдяки стерилізації вуличних котів та собак. Такі операції проводять у муніципальному притулку для тварин з кінця 2018 року. За цей час кількість стерилізованих тварин у місті зросла наполовину. Крім того, у Вінниці проводять роботу з влаштування собак та котів у домівки вінничан, але питання безпритульних тварин залишається актуальним.\nВиконавчі органи міської ради підтримують громадські ініціативи щодо зменшення кількості безпритульних тварин. Наприклад, у 2019 році реалізували проєкт «Безкоштовна стерилізація безпритульних тварин (кішок) на території міста Вінниця» (провели операції 500 кішкам). Триває співпраця виконавчих органів Вінницької міської ради з благодійним фондом FOUR PAWS International та ТОВ «Чотири лапи Україна». У вересні відбулась зустріч керівництва департаменту комунального господарства та благоустрою міської ради з представниками міжнародної організації ТОВ «Чотири Лапи Україна», під час якої був підписаний договір про співпрацю.


Частина хмельницького архіву переїхала у нове приміщення | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\nЧастина хмельницького архіву переїхала у нове приміщення\n22 Грудня, 2018 Юна МІТРАШКО Суспільство 516\nВ сховищах архіву дотримується спеціальний температурний режим. Фото: khm.gov.ua\nМешканці міста мають додаткову можливість в отриманні необхідних документів.\nВчора, 21 грудня, у Хмельницькому відкрили нове приміщення для архівного відділу Хмельницької міської ради.\nУ цьому приміщені, на Камянецькій 2, зберігатимуться документи які стосуються рішень міської влади Хмельницького з 40-х років і по сьогодні. Документи, до цього періоду, передані на зберігання Державному архіву Хмельницької області.\nВідтак, мешканці міста матимуть додаткову можливість в отриманні необхідних довідок, копій та витягів з архівних документів.\n«Раніше ці документи зберігались по вулиці Свободи, 9А. В цьому приміщенні містилися всі архіви ліквідованих підприємств, яких в обласному центрі було вдосталь. Тому постало питання, розширення можливостей архіву для зберігання документів. У будівлі по вулиці Кам’янецький, 2 за два роки зробили реконструкцію, ремонт, обладнали приміщення згідно сучасних норм. Його запасу вистачить на років 15-20», - коментує директор Державного архіву у Хмельницькій області Володимир Байдич.\nПриміщення оснащене сучасним обладнанням, в сховищах дотримується спеціальний температурний режим.\nВоно матиме не тільки архівну, а і історико-краєзнавчу функцію. Коридорна система передбачає створення виставкових експозицій для студентів і учнів.\nЗагалом в області функціоную 49 архівних відділи в області з них: 23 трудових архіви, 20 відділів райдержадміністрацій та 5 відділів міських рад і працює там 151 чоловік.\nХмельницький архів Байдич Володимир\nСуспільство 2265 1\nСуспільство 924 1


Боді Bembi БД125 червоний | Каталог\nБоді Bembi БД125 червоний\nКаталог > Одяг > ДЛЯ МАЛЯТ > Боді Bembi БД125 червоний\nБоді Bembi БД125 виготовлений з інтерлоку. Матеріал дуже ніжний на дотик, тонкий, зберігає тепло і забезпечує комфорт. Оскільки боді виготовлений з натурального, гіпоалергенного матеріалу - він пропускає повітря і дозволяє шкірі дитини дихати. Вироби з інтерлоку не парять, стійкі до деформації, після розтягування набувають початкової форми, практично не "сідають" після прання. Боді з довгим рукавом застібається на кнопочки знизу виробу.\nБоді для дівчинки Bembi БД121 жовтий\nКрижма 3 од. BiBaby 64432 білий махра\nКонверт Гербера Brilliant Baby айворі дів. 77х77см(р) літо\nКонструктор Авто Грейдер в кор (252 дет)\nТуфли для мальчика Kangfu C691-2\n150.00 грн229.00 грн\nНабір для вишивання ТМ Ідейка Фарби літа H137\nКукла Defa Lucy Наречена 8341 в кор.\nПов'язка для дівчинки ЛЬОЛЯ Babasic\n124.00 грн62.00 грн\nБрюки для хлопчика Bembi ШР363 мікровельвет\n199.00 грн157.50 грн


Львів зі смаком кави та шоколаду | Екскурсоводи від ONLY LVIV | Львів екскурсії\nЛьвів зі смаком кави та шоколаду | Тривалість - 2 години\nУ Львові усе починається з кави - ранок, дружба, кохання, справи... Львів'яни п'ють зранку каву, щоб прокинутися, в обід - за компанію, а ввечері - за розмовою. Адже вміння пити каву - це цілий ритуал, який у Львові шанують і дотримуються.\nМісто посідає значне місце у кавовому світі, адже має свої особливі традиції "кавування". У Львові ідуть не в гості, а "ідуть на каву". Під час екскурсії від ONLY LVIV почуєте безліч історій про перші львівські кав'ярні, давні кавові рецепти, звички львівського "кавування". Ви покуштуєте справжню традиційну львівську каву,за особливим рецептом - в турці на розігрітому піску.\nА яке ж "кавування" без львівського шоколаду. У Львові його шанують, з ним ходять в гості, дарують на весілля і беруть з собою в подорожі. Без плитки шоколаду не проходить ні одна зустіріч закоханних. Тільки у Львові ви почуєте фразу - "з мене чоколяда". Почуєте різноманітні історію про любов львів'ян до шоколаду, його появу у місті, традиції споживання... Покуштуєте справжнього, гарячого, львівського шоколаду, в одній з найзатишніших кав'ярень Львова під час мандрівки.\nЛьвів вважають меккою кавоманів. Тут шанують культ кави, і завжди до запашного напою беруть терпкий шоколад. Львівяни усі свої справи вирішують за допомогою чоколяд.\nМаленькі кав'ярні, запашна кава і шоколад - це символи Львова.


Різдво у казковому Страсбурзі | Феєрія\nКиїв - Париж - Реймс - Еперне - Овілле - Страсбург - Баден-Баден * - Рикевір* - Рибовілле * - Кольмар * - Егішем * - Реймс - Париж - Київ\nДрузі, ми раді представити найказковіший і найріздвяніший тур Феєрії!\nЗа вісім днів Ви повністю розчиніться в казковій магії зимового Ельзасу, з його ляльково-пряничними будиночками, художніми вивісками і різдвяними ярмарками, проїдете по винної дорозі Франції в провінції Шампань (обіцяємо розкішні дегустації!), Ближче познайомитеся з містечками, наче застиглими у часі зі списку найкрасивіших сіл Франції. Додайте до мальовничої фахверкової архітектури приголомшливі перлини "полум'яної" готики - Реймський і Страсбурзький собори, релакс у столиці європейської аристократії Баден-Бадені і зустріч найсвітлішого свята зими в легендарній Різдвяній столиці Європи - Страсбурзі!\nДоплата за SNGL (одномісне розміщення) - 360 євро.\nРозкіш і магія зимового Ельзасу - тиждень у Страсбурзі й різдвяні подарунки 50 євро!\nКиїв - Париж - Реймс\nВиліт з Києва до Парижа рейсом PS127 о 09:30.\nПрибуття до Парижа об 11:50 за місцевим часом.\nРеймс - Еперне - Овілле - Cтрасбург\nЗа бажанням - прогулянка на катері по річці Іль (16 євро).\nПереїзд до Реймсу. Вільний час.\nРеймс - Париж - Київ\nСніданок. Ранній виїзд до аеропорту Парижа.\nВиліт з Парижа до Києва о 12:45 рейсом PS 128, прибуття о 16:50 за розкладом.\nНадіслав: Оксана, дата: 31.10.2021