Хто працює у Центрі Шептицького? Відділ Рекрутингу | UCU Center\nХто працює у Центрі Шептицького? Відділ Рекрутингу\nУ Центрі Шептицького розміщено багато відділів УКУ. Розповідаємо хто ці люди, чим вони займаються, та з якими питаннями до них можна звернутися.\nНову рубрику розпочинаємо з відділу рекрутингу, одного з «найжвавіших» відділів УКУ. Рекрутери – хто це такі?\n– Ми себе називаємо дитячим садочком, найдитячішим офісом УКУ, оскільки наймолодші серед інших офісів. Сам відділ існує 9 років, але впродовж цього часу йшли і приходили нові люди, було багато реформувань. Можна сказати, що ми як фенікси: відродили його 😄. Спершу була Ганнуся та Остап, з ними була Богдана, яка вже не працює. Потім прийшов Матвій, і ще додали дівчат із підготовчих курсів, які весною працюватимуть разом із нами.\nЛюди часто вважають, що HR і рекрутинг є трохи подібними відділами. Чим ви відрізняєтесь?\n– Насамперед ми трохи інші, ніж HR. Щиро кажучи, тут проблеми із перекладом. Англійською ми «Admission office». Admission office – це приймальна комісія, але у нас в університеті прийнято, що це є ситуативний орган, який скликається на три місяці і за наказом ректора розпускається. Є вступники, потім закінчується вступна кампанія, і цей орган припиняє роботу. А тепер ми, по суті, є цією приймальною комісією на постійній основі. Ми відповідаємо за те, щоб абітурієнти знали, як потрапити в УКУ, які екзамени здавати на ЗНО, як отримати стипендію. Також організовуємо консультаційні дні та UCU tours. Ми – відділ рекрутингу СТУДЕНТІВ. Ось і різниця: цікавимось не працівниками, як відділ кадрів, а вступниками.\nЯк ваша робота впливає на розвиток університету?\n– Популяризація УКУ. Ми як піарники чи маркетологи навчальних програм УКУ. Часто їздимо і розповідаємо про університет. Підходимо до кожного особисто і даємо чесні відповіді на всі питання. Людям це дуже подобається, оскільки ми самі є представниками цього середовища: тут вчимось, живемо, працюємо. Тому люди нам довіряють.\nМатвію, ти сказав, що ви зацікавлюєте абітурієнтів, бо є представниками середовища. Уявімо відділ рекрутингу як будинок, а кожен з вас – його цеглинка. Розкажіть про кожного.\n– Оскільки я найстарший, то є фундаментом цього будинку. Працюю тут лише п’ять місяців як керівник відділу рекрутингу. Перед цим три роки очолював Львівський Пластовий осередок, а також займався проектами за фахом у сфері архітектури. Попередні три роки працював із молоддю, тому теперішня робота мені близька по духу. В УКУ та в Пласті схожі цінності та цілі. Тому я хотів долучитись саме до цього університету. В Пласті був виховником дитячого гуртка, в станиці за три роки сформував команду і передав обов’язки. А тепер хочу рухатись далі.\nА скільки цеглинок у команді?\n– Нас п’ятеро: Ганнуся, Остап, Матвій, Юля, Ната та ще скоро буде дві дівчини.\n– Я за фахом історик, навчаюся в УКУ. Хочу працювати тут, бо подобається університет, прагну допомогти його розвитку. І якось у певний момент з’явилась нагода долучитись до відділу рекрутингу. Я «прожив» в УКУ багато часу, оскільки є студентом. Мені подобається допомагати абітурієнтам і розповідати, як круто бути в такому середовищі. Школярі, які сюди потрапляють, – велике натхнення. Тому з’являється море енергії, щоб її віддавати. Спершу не планував працювати у рекрутингу, але так сталося. І я не шкодую: тут дуже комфортно.\n– Офіційно я працюю з квітня минулого року. Після першого курсу в УКУ мене зустрів отець Павло Худ, який на той момент був керівником цього відділу. Він сказав: «Зараз літо, просто відпочивати не цікаво. Ходи дам тобі якусь роботу». Далі два літа я допомагала відділу, волонтерила. І з середини третього курсу задумалась про постійнішу роботу. Попередні два роки була в студентському самоврядуванні. Одного разу я допомагала з організацією Дня Відкритих Дверей УКУ (далі: ДВД). Як такого відділу, щоб це організовувати, не було. Тому творці ДВД були дуже збірною командою. А після ДВД мене взяли на роботу офіційно.\nПланів піти в рекрутинг не було. Але я вважала, що круто, коли студенти-випускники йдуть на 1-2 роки працювати в цей відділ, бо це хороший кар’єрний старт. І хто, як не студенти, розкажуть абітурієнтам всю правду? Усі працівники, крім Матвія, ще теперішні студенти УКУ. Тому це дуже цікаво як для нас, так і для абітурієнтів.\nНаш перший з Остапом день відкритих дверей в березні минулого року зібрав 1000 людей. Для нас це був шок, бо попередні збирали 350-500 студентів. А тут 1000!\n– Я навчаюсь на соціології 4 курсу, пишу бакалаврську роботу і встигаю поєднувати це з роботою у відділі рекрутингу. Працюю недавно, трошки більше за місяць. Але з відділом знайома була ще до цього, знала про їхні проекти. Давно задивлялась на них). Згодом мені запропонували тут працювати. Звісно, я погодилась, бо було бажання працювати в УКУ – це мій університет, де можна поєднувати роботу з навчанням. Якби питали чи змінила б я відділ рекрутингу УКУ на якийсь інший, то відповіла би, що ні. Мені тут дуже подобається.\n– Я менеджер зв’язків із громадськістю у відділі. Потрапила сюди дуже випадково. В УКУ я працювала з 1 курсу. Майже рік у пральні в колегіумі, а паралельно було ще море волонтерства. І не завжди вдавалось усе поєднувати. Мені дуже важливо, щоб мене захоплювала робота, щоб я могла нею жити, тоді готова не їсти, не спати, а віддавати, бо є ейфорія. Сама я історик. Спершу це не дуже захоплювало. Та аж на третьому курсі зрозуміла, що історія мені подобається. Якщо говорити про мою роботу у відділі, то почалось це так: із Ганнусею та Остапом ми знайомі давно, мене попросили бути модераторкою бесіди факультету наук про здоров’я на ДВД в листопаді. Там я познайомилась з Матвієм, і так це все зав’язалось. До того ціле літо провела в музеї імені Андрея Шептицького, де займалась піаром. Про свої вміння я розповіла Матвієві, а через місяць він покликав мене на співбесіду.\nУ вашій команді є соціологи та історики, а також на один архітектор. Як ці спеціальності допомагають у роботі?\n– Гуманітарний факультет мені дуже допоміг. Це є широка база. Історія дає розуміння цілісної картинки, що є дуже важливо в рекрутингу. Куди і як рухатись, розуміння різних компонентів. Це є в історії і це є в рекрутингу: цикл початку вступної кампанії, його кінець та проміжні процеси. Можливо, якби не гуманітарний факультет і історія, я би цього всього не розумів.\n– Гуманітарний факультет допоміг мені бути витривалою, тут я впевнена. Також УКУ навчив не бути сором’язливою. Якщо я хочу, то безкомпромісно беру і роблю. Це дуже хороший навик, щоб реалізуватись в житті.\n– Ми робимо базу даних, аналітику – це є соціологія. Вміємо правильно говорити, критично мислити – це теж соціологія. Та й УКУ зокрема. З цими скілами нам легше вести проекти і працювати загалом.\n– Я будую, але не споруди. В Пласті будував маленьке суспільство. Архітектура дала розуміння менеджменту, вміння знайти спільну мову з різними людьми, порозумітись, комунікувати. Після випуску я працював два роки у сфері архітектури, але мені було не цікаво. Паралельно був волонтером у міській раді. Загалом отримав можливість очолити львівську станицю Пласту. Три роки мав комунікації, роботу з міською владою, волонтерства, масштабних проектів. У Пласті поєдналась робота адміністративна і волонтерська, був виховником групи дітей, так званим ментором. Я організовував із командою дуже масштабний благодійний бал, який, до речі, був у Центрі Шептицького. Всі дороги ведуть в УКУ)). Пласт є середовищем для підлітків, далі кудись треба було рухатись. Це і привело мене в УКУ, оскільки схожі цінності.\nУ вас дуже красивий офіс, який надихає на роботу. Начебто є все: постери, меми, фото, ікони, плакати, графіки. А які є традиції офісу, якісь унікальні елементи?\n– У нас є дошка фану і творчості, де можна розслабитись під час робочого дня. Тут смішні постери, локальні жарти, дитячі фото Ганнусі😄 і фото нашої команди. Перша фішка – це оця дошка на стіні. Друга – ми найгаласливіший офіс, завжди багато сміємось.\nА який у вас робочий день?\n– Кількість годин роботи залежить від кількості завдань та проектів. Можемо до 18:00 чи 21:00 години сидіти. А як є потреба, то й лишитися до ночі. Можемо працювати на вихідних, а можемо їздити на тиждень до інших міст.\nВи справді гарно попрацювали на ДВД в березні 2018 року, бо те, що я зараз тут сиджу і беру у вас інтерв’ю – результат вашої роботи)\nЗгадали про те, що інколи працюєте дистанційно. Я слідкувала за вашими сторінками в соц. мережах і бачила, що ви робите тур містами України і розповідаєте абітурієнтам про УКУ. Розкажіть, де ви були, і які пригоди траплялись?\n– Їздили ми в Полтаву, Луцьк, Рівне, Чернівці, Харків та Київ. Спершу були в Полтаві та Харкові, жили в Українській Академії Лідерства, проводили там презентацію УКУ. Їздили разом із Романом Назаренком, він є національним лектором в УАЛі. Були в школах та університетах. За перший тур охопили приблизно 350 потенційних абітурієнтів. Також ми мали подію в Київському Центрі УКУ «9000 секунд з УКУ». Пізніше Матвій і Остап поїхали до Луцька, згодом у Рівне. Харків приємно здивував своїм інтересом. Школи були зацікавлені, а з університетом Каразіна ми говорили навіть про майбутню співпрацю.\nНазвіть 5 плюсів роботи у відділі рекрутингу УКУ.\n2. Амбітна ціль.\n3. Комунікація зі старшокласниками та їхніми батьками.\n4. Комунікація з усім університетом.\n5. У нас весело.\nА які 5 викликів роботи у відділі рекрутингу УКУ?\n1.Молода команда: це і плюс, і виклик водночас.\n2. Внутрішня дружба: теж і плюс, і виклик.\n3. Мало виходимо за межі УКУ, оскільки вчимося і працюємо тут.\n4. Вміємо поділяти особисті амбіції з командою, бо ми всі лідери і часто треба уважніше себе чути.\n5. Вміємо донести ідею УКУ батькам.\nМи не ставимо перед собою викликів, які не могли би подолати. Усе це можливості для розвитку нашого відділу.\nЯк вас знайти?)\nМи знаходимось на п’ятому поверсі Центру Шептицького УКУ в 528 кабінеті.\nУ середу і п’ятницю з 10:00 до 17:00 – консультаційні дні. А щоп’ятниці – UCU tours на 15:00 год.\nТекст – Дарина Панас\nФото – Оля Климик


Західна церква в Амстердамі\nЗахідна церква в Амстердамі\nУ 1631 році завершилося будівництво протестантської церкви в Амстердамі, яка згодом стала символом сучасного міста. Це Західна церква або, як її називають городяни, церква Вестеркерк. Розташована вона на березі самого довгого каналу Прінсенграхт.\nВестеркерк є раннім прикладом ренесансної архітектури, яка схожа ні на одне еклектична будівля в місті, ні на одну готичну споруду. Над будівництвом працював відомий архітектор Хендрік де Кейзер.\nЗахідна церква - це ще і найвища церква в голландській столиці. Її шпиль височить на 85 метрів у висоту. На ньому встановлена копія корони імператора Священної Римської імперії Максиміліана I. У народі дзвіницю називають Довгим Яном. Головний дзвін храму важить близько 7,5 тисяч тонн. Це найважчий дзвін у столиці Нідерландів. Ширина Західної церкви 29 метрів, максимальна висота склепіння - 28 метрів.\nСпочатку в церкві не було органу. Його привезли сюди в 1686 році. Сьогодні парафіяни і туристи можуть бачити його початковий стан, до якого орган призвели після реставрації в кінці ХХ століття.\nЗахідна церква популярна ще й тим, що на її території ймовірно похований голландський живописець, відомий на весь світ - Рембрандт ван Рейк. Точно відомо, що тут була похована його остання кохана і їх син Тітус.\nНедалеко від церкви знаходиться ще і будинок Анни Франк, в якому вона ховалася від нацистів. Перед храмом встановлена статуя знаменитого автору відомого щоденника. Неподалік розташований ще й Гомомонумент, чествующий пам'ять пригноблених в минулому в Нідерландах геїв і лесбіянок.\nПо сходах можна піднятися на дзвіницю Західної церкви, звідки в ясну погоду видно все місто.\nВестеркерк стоїть прямо в центрі площі Вестермаркт. Це найвдаліший твір Хендріка де Кейзера, хоча будівництво і завершилося через 10 років після його смерті. Закінчував роботу Якоб ван Кампен. Над дзвонами працював ренесансний майстер Франсуа Хемони.\nЗахідна церква в Амстердамі була побудована для обраної публіки. Щонеділі під дзвін дзвонів найвідоміші люди міста йшли в храм.\nЕкстер'єр церкви досить-таки еклектичний. Тут перемішані елементи архітектури ренесансу та готики. При будівництві використовувалися відразу три ордери - іонічний, доричний і коринфський.\nІнтер'єр чистий і майже порожній. Найбільш цікава деталь - музичні інструменти, зображені з великою витонченістю на бічних панелях органу художником Герард Лэресс.


Декодер (Decrypto) UKR Games 7 days\nГоловна › Настільні ігри › Декодер (Decrypto) UKR\nНастільна гра Декодер (Decrypto) UKR\nЗдається, настав час перехопити парочку секретних кодів. Тим більше що в нашому магазині настільних ігор можна купити нову українську локалізацію від Games 7 Days — популярний патігейм «Декодер UA (Decrypto UA)»!\nЦя шпигунська гра для компанії змусить 3-8 гравців гарненько помізкувати та подарує натомість масу задоволення. Причому насолода починається вже зі стильного і незвичайного оформлення гри — адже дешифрувальникам потрібне спеціальне обладнання. Кожна команда отримає оригінальну ширму-комп'ютер з 4-ма екранами-віконцями, куди потрібно буде вставити картки на початку партії. Завдяки спеціальній плівці літерна абракадабра на картках перетвориться на 4 слова. А один з учасників команди отримує картку у вигляді дискети з кодом (наприклад, 1.3.4), який йому належить пояснити колегам. Як? Зашифрувавши асоціаціями слова під цими номерами на їх ширмі.\nКоманда бачить вихідні слова і може за 30 секунд здогадатися, який код. А ось суперники чують тільки слова-асоціації, тому можуть записати їх собі в блокнот і в наступному раунді спробувати відгадати код за допомогою дедукції. Якщо вдасться — можна отримати жетон Перехоплення, а якщо помилитися з кодом своєї команди — жетон Перешкод. Два жетони перехоплення — це перемога, а два жетони перешкод — програш. А оскільки потрібно і передавати код всередині своєї команди (причому так, щоб конкуренти не зрозуміли асоціації) і намагатися відгадати шифри суперників (по крупицях збираючи інформацію), грати в «Декодер УКР» дуже захопливо. Натренуйте свою кмітливість і вміння швидко розуміти натяки так, щоб жодна зашифрована інформація не пройшла повз!\nРозмір коробки: 230х162х54 мм\nПо інтересах: Невтримні веселощі, Для вечірки, Для будь-якої компанії, На уяву, Треба подумати


У Дніпропетровській області невідомі викрали керівника райдержадміністрації і вимагали 30 тисяч доларів за збереження посади (ФОТО) - Сайт 9-го дніпровського телеканалу\nГоловна » Головні новини, Кримінал, Новини » У Дніпропетровській області невідомі викрали керівника райдержадміністрації і вимагали 30 тисяч доларів за збереження посади (ФОТО)\n26 Лютого 2014, 10:29\n25 лютого п.р. невідомі особи примусово вивезли з будинку, що в с. Широчане Дніпропетровської області, голову Апостолівської райдержадміністрації. Таке повідомлення телефоном надійшло до міліції від родичів посадовця, повідомляє прес-служба ГУ МВСУ в області.\nПроведеним комплексом оперативно-розшукових заходів було встановлено, що до будинку під’їхали два автомобіля «Фольксваген» і «Форд Транзит», з яких вийшли невідомі особи, одягнуті в спецодяг чорного кольору, тримаючи в руках предмети, схожі на автомати Калашнікова. Останні представилися працівниками правоохоронних органів та вимагали 30 тис. доларів США у голови Апостолівської райдержадміністрації за вирішення питання про незвільнення його з посади. Потерпілий повідомив, що не зберігає вдома таку суму та запропонував поїхати до місця роботи його дружини, якій належить магазин в м. Апостолове.\nВ супроводі зловмисників потерпілий прибув до вищевказаного магазину, звідки зміг повідомити близьких про подію. Після отримання інформації група співробітників міліції в кількості 10 чоловік на чолі з начальником районного відділу, озброєна автоматичною і табельною зброєю, екіпірована засобами пасивної оборони, прибула на місце події. На вимогу працівників міліції пояснити свої дії, зловмисники спробували втекти. З метою зупинки їх автомобіля, один з працівників міліції, згідно із Законом «Про міліцію», з автомата Калашнікова зробив 10 пострілів по колесам автівки. Після цього мікроавтобус вдалося зупинити, а 9 зловмисників роззброїти та затримати. Попередньо, зброя виявилася муляжами. Наразі вона перевіряється експертами. При затриманні троє з нападників отримали поранення. Один з них госпіталізований, двоє після надання медичної допомоги доставлені до райвідділу. Серед працівників міліції постраждалих немає. Вживаються заходи до встановлення та затримання осіб, причетних до нападу, яким вдалося втекти. Попередньо, прокуратурою використання вогнепальної табельної зброї співробітниками міліції визнано правомірним.\nСанкція цих статей передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 8 до 15 років з конфіскацією майна та позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна або без такої відповідно.\nУ Дніпропетровській області молодик вбив співмешканця матері виделкою\nУ Дніпропетровській області молодик напав на міліціонера і зламав йому руку\nАпостоловский район задержан МВД нападение оружие похищение стрельба


ГБО Landi Renzo EVO для Ford Escape 2.5\nрозподілене впорскування, атмосферний\nFord Escape 2.5 - сучасний, привабливий та ретельно продуманий автомобіль із широким функціоналом, створений для того, щоб отримувати максимум задоволення від подорожі в поєднанні із динамічною їздою.\nТаку динаміку забезпечує двигун об'ємом 2.5л з потужністю 171к.с., що потребує високі витрати пального. Щоб зменшити вартість пального та зберегети властивості динаміки двигуна достатньо встановити ГБО, але не просто ГБО а найкраще італійське ГБО від Landi Renzo.\nДля Ford Escape оптимальним рішенням буде автогазова система Landi Renzo EVO. Таке сучасне ГБО дозволить значно знизити витрати на пальне та зберегти експлуатаційні характеристики двигуна. Функціонал цієї системи настільки широкий, що дозволяє створити ідеальну автогазову систему на будь-якому з сучасних автомобілів у яких використовується розподілене впорскування палива.\nТороїдальний балон об’ємом 47л для пропан-бутану змонтовано замість запасного колеса. За безпеку експлуатації газобалонного обладнання відповідає встановлений на балон мультиклапан стандарту AT02 R67-01, що має повний набір захисних механізмів.\nУ салоні автомобіля монтується багатофункціональний перемикач газ/бензин, що гармонійно вписався в дизайн ніші перед ричагом управління коробки передач та виглядає як штатний пристрій.\nМонтаж та налаштування ГБО Landi Renzo EVO проведено на СТО ProfiGas Чернівці


Разновидности защитных роллетных систем\nПопулярні сьогодні ролетні системи мають широку сферу застосування. Їх використовують для захисту віконних прорізів, дверей будинків і квартир, а також в якості гаражних воріт. Ще один вид ролетних систем – рольрешёткі, які знайшли широке застосування в якості захисту вітрин магазинів.\nВіконні ролети, використовувані в якості захисної конструкції, є прекрасною альтернативою грат. При цьому вони більш практичні і мають цілий ряд корисних функцій: захист від сонячних променів, шумо- і теплоізоляція. Естетичні показники віконних ролет також знаходяться на високому рівні – правильно підібраний колір зробить ролети прекрасним доповненням для інтер’єру в будь-якому стилі.\nПри великій кількості вікон у будинку можна доповнити конструкцію дистанційним управлінням, що дозволить приводити ролети в рух одним натисканням кнопки. Великою перевагою ролет є їх антикорозійна стійкість, довговічність і стійкість до механічних пошкоджень. Ламелі віконних ролет виготовляють з алюмінію наповненого поліуретаном і покритого захисним шаром з полімерних композицій.\nКонструкція ролетних воріт практично ідентична віконних і дверних. Полотно систем для гаражних воріт виготовляється з більш широких і міцних ламелей. Найчастіше для таких систем використовуються ламелі з оцинкованої сталі з полімерним покриттям. Ролетні ворота прекрасно підходять для об’єктів з обмеженим простором перед в’їздом.\nРолети-решітки виготовляються з профілю з отворами. Такі конструкції служать для тих же цілей, що і звичайні ролети, але при цьому вони не перешкоджають огляду і проникненню світла в приміщення. Профіль для ролетних решіток виготовляється з екструдованого алюмінію і має товщину від 56 до 84 мм. Для поліпшення міцності ролетних решіток може використовуватися екструдований двостінний профіль з алюмінію. Така конструкція ідеально підходить для прорізів значних розмірів.\nВсі види ролетних систем мають єдине конструктивне рішення і складаються з:\nПолотна, утвореного ламелями різної довжини і ширини, виготовлених з алюмінію, сталі або пластику. Вибір розмірів і матеріалу виготовлення ламелей залежить від типу роллетной системи;\nВала, на який намотується полотно;\nЗахисного короба з різними типорозмірами, що змінюються в залежності від конструкції роллетной системи;\nБокових кришок, які створюють ребрами жорсткості для короба;\nНапрямних, по яких переміщається полотно.\nЗалежно від сфери застосування ролетних системи, матеріалу виготовлення ламелей і, отже, її ваги застосовуються різні типи приводів для переміщення полотна. Існує кілька різновидів механічних приводів з ручним керуванням і електроприводи, які можуть управлятися кнопковими перемикачами, пультами ДУ, таймерами, датчиками.\nСучасні ролетні системи компанії rollety-ua.com.ua завдяки великому асортименту застосовуваних матеріалів і приводів для переміщення полотна можуть використовуватися на найрізноманітніших об’єктах. Незалежно від сфери застосування вони прекрасно справляються зі своїми функціями, надаючи своїм власникам надійний захист, неперевершений комфорт з гарантією зручною і тривалої експлуатації.\nРольставні: переваги та важливі особливості


Реферат - Грошово кредитна система Канади.\nТип работы: Реферат. Добавлен: 22.11.2012. Сдан: 2012. Страниц: 23. Уникальность по antiplagiat.ru: < 30%\nВступ ………………………………………………………………………... 3\n1.\tЦентральний Банк Канади - Bank of Canada.……………………………....6\n2.\tКанадська грошово-кредитна політика…………………………………….12\n3.\tКанадський долар - національна валюта Канади.………………………....17\n4.\tБанкіська система. Комерційні банки Канади.…………………………….20\nСписок використаних джерел……………………………………………....23\nСучасна Канада - одна з найрозвинутіших країн з ринковою економікою, яка замикає «велику сімку» за обсягом ВНП, хоча й поступається перед аналогічними показниками таких країн, як Індія чи Бразилія. Проте за рівнем ефективності виробництва та стандартів життя вона йде слідом за США.\nСамі канадці називають свою країну «неамериканською Америкою», а себе - «більше європейцями, ніж американцями». Про статистику Канади висловлюються цілком визначено, заявляючи, що це «американські показники», поділені на 10, а якщо на душу населення, то майже в усьому- «так на так», крім мінералів, лісу та пшениці, яких у Канаді більше».\nСеред «китів» канадського процвітання найчастіше називають багатство природних ресурсів, ефективну економічну систему й законодавство, успадковане від Великобританії. З цим важко не погодитися, зважаючи на високий рівень доброжитку народів цієї «країни двох націй» (англо- і франко-канадської), а також декількох десятків етнічних меншин. Серед останніх виділимо українців, яких у Канаді понад 1 млн чоловік.\nОдним із чинників економічного зростання будь-якої країни є формування ринку робочої сили. Малочисельність всього населення (близько 27 млн 1993 р.), нерівномірність його розподілу по величезній території Канади історично вплинули на формування цього ринку. За рахунок іммігрантів у 60-ті роки поповнювалось 35-40 % ринку робочої сили, 70-ті - 25 %, 80-ті - поч. 90-х - 20-25 %. Наприкінці XX ст. кількість представників лише кольорових рас у населенні Канади за прогнозами сягне 25 %. Суперечність подібного формування полягає в тому, що, з одного боку, наявним є більш високий рівень освіти й кваліфікації переселенців, з іншого - загострюється проблема безробіття.\nОновлення основного капіталу в традиційних галузях економіки супроводжується інтенсивним створенням нових галузей промисловості, зокрема авіаційної. Цікаво, що продуктивність праці в цілому складає 95 % від рівня США, а в деревообробній та целюлозо-паперовій - перевищує рівень могутнього сусіда. Вузькість внутрішнього канадського ринку зумовлювала створення іноземними фірмами, зокрема американськими, міні-аналогів, точних копій головних заводів у США, але в 10-15 разів менших за потужністю. Згодом виявилась неефективність таких заводів, на яких продуктивність праці приблизно на ЗО % менша, ніж на американських.\nРівень витрат на НДДЕР у ВНП Канади майже в 2 рази менший, ніж у США, Японії, ФРН. Маючи відносно невисокий рівень розвитку фундаментальних наукових досліджень, Канада використовує відлагоджений механізм прикладних досліджень і їх впровадження. Рівень технічної оснастки та ефективності виробництва у деревообробній промисловості, чорній металургії, ядерній енергетиці, будівництві в умовах Півночі дуже високий у Канаді. Країна є єдиною в світі, яка у промислових масштабах використовує альтернативну енергетичну технологію, що полягає в екстракції нафти з бітумінозних порід (запаси бітуму в Канаді унікальні). Згідно з оцінкою XI Світової енергетичної конференції, наприкінці XX ст. канадська економіка зможе задовольнити за рахунок синтетичної нафти від 1/3 до 1/2 своїх внутрішніх потреб у рідкому паливі.\nЗ точки зору співвідношення матеріального виробництва і сфери послуг економіка Канади є «міні-дублікатом» економіки США (питома вага населення, зайнятого у сфері послуг, дорівнює 69 %, а в сільському господарстві - всього 3,5 %). За високою часткою сфери послуг у ВНП, на відміну від США, приховується симптом того факту, що відбувається недовикористання природних резервів економічного зростання. Створення при активній участі іноземного капіталу гірничовидобувної, а з початку 60-х років - нафтогазової промисловості суперечить нездійсненності наступного кроку: створенню на цій основі розгалуженого високоефективного обробного сектора. Більш ніж скромний для розвинутої країни внесок обробної промисловості у ВНП (близько 20 %) не може бути показником «пост-індустріального» характеру господарської структури Канади, а є відображенням «гіпертрофії третинного сектора економіки».\nУ Канаді приблизно 80 % робочих місць забезпечує малий бізнес, а серед правових форм його організації чільне місце мають акціонерні підприємства. Щодо малих підприємств, то вони є приватними компаніями з числом зайнятих менше 50 чоловік; 8-12 % з них щорічно банкрутують. На відміну від США, у Канаді яскраво виражені диспропорції національної економіки з точки зору вкладу окремих провінцій у її економічний потенціал. Наприклад, вклад провінції Онтаріо оцінюється в 40 %; до того ж, Онтаріо і Квебек дають 77 % обробної промисловості країни, а Манітоба, Альберта й Саскачеван - більше половини сільськогосподарської продукції і основну частину зернових.\nЗасилля в Канаді американського й взагалі іноземного капіталу є причиною багатьох серйозних негативних наслідків для канадської економіки. По-перше, це маніпуляції з цінами і прибутками, в результаті яких національний бюджет недоодержує значні суми доходів; по-друге, це обмежуюча практика у сфері експортної політики, коли матірна компанія вказує канадській місце збуту її продукції, по-третє, прямі іноземні інвестиції сприяють підпорядкуванню інтересам іноземного капіталу канадських ресурсів НДДЕР; по-четверте, роздратування в Канаді викликають претензії США поширити своє законодавство на діяльність філіалів американських корпорацій в Канаді..........\n1.\tКовальчук О., Євтух В., Українці в Канаді - Київ, 1993 р.\n2.\tКозак Ю.Т., Економіка зарубіжних країн - Київ, 2003 р.\n3.\tСаміт G-20 завершився прийняттям підсумкової декларації // Новинар. - 28 червня 2010.\n4.\tФіліпенко А. С. Економіка зарубіжних країн. К-2006.


Україна Incognita » Сімейний альбом України » СІМЕЙНИЙ АЛЬБОМ УКРАЇНИ\nОлександр Панченко (45)\nІгор Сюндюков (17)\nПетро Кралюк (8)\nЗіновій Партико (1)\nМарія Стуканова (1)\nМи з дружиною постійно передплачуємо Вашу чудову газету. Так, у «Дні» № 80-81 від 13–14 травня розміщено лист М. Петренка зі Львова про видатного діяча національно-визвольної боротьби Володимира Макара. У матеріалі дається оцінка його діяльності переважно в Західній та Центральній Україні. Мені хотілося б звернути вашу увагу на те, що Володимир Макар також щиро вболівав і за східні українські землі, підтримував вихідців із тих країв у їхній творчій роботі, як-от Грицька Сірика, чиї твори він рецензував.\nГ. Сірик народився 1918 року, жив під Кролевцем колись Чернігівської, а нині Сумської області. Під час війни потрапив до Німеччини остарбайтером, потім осів у Канаді, пішов із життя 2002 року.\nМабуть, те, як «автор хлоп’ячими очима і невинним серцем підлітка переживав страшне лихо, що впало на жителів козацьких хуторів, як і на всю уярмлену українську землю» (відгук Володимира Макара), повинні знати всі українці.\nЯ допомагав Грицькові Сірику укладати цю книжку, адже він мені хоч і далекий, але родич, тож я сподіваюся, що твори Сірика стануть у пригоді газеті «День».\nЮрій КОЗЯ, член Національної спілки журналістів України, с. Таганча Канівського району Черкаської області\nБажаю переповісти правдиву історію зі штанами, що трапилася зi мною тоді, коли народ мусив виконувати п’ятирічку в драних штанях.\nПісля смерті з голоду батька 1933 року я, 15-річний хлопчина з двома молодшими сестрами, перед самою зимою опинився в тяжкій скруті. Я звернувся до голови колгоспу, і він, зглянувшись над нами, пустив жити в колгоспній сторожці біля стайні з умовою, що я безоглядно допомагатиму доглядати коней. Позаяк ми майже не мали харчів і колгосп не розпоряджався ніякими фондами, з яких можна було б нам чимось допомогти, то, звичайно, крізь пальці дивились, коли я час від часу крадькома вибирав із вівсяних відходів вику та горохові зернята на суп. Голова навіть виявився аж таким добрим, що сказав комірникові списати два мішки, як зношені, з яких незабаром у мене з’явилися нові вифарбовані вільховою корою штани.\nНастав час сінокосу, сіножаті були розташовані по обох берегах річки Есмані за якихось 20 кілометрів, тому на цей час усе живе, що могло виконувати якусь роботу, виходило на луг.\nОбставини життя чи, точніше, животіння – то одне, а дитинство й молодість – то інше, і здебільшого одне на інше не зважає.\nКолгосп ім. Ворошилова стояв табором напроти нашого. Дівчатка прибігали вмиватися на берег і жартували й бовтались у воді. Після роботи ми з другом захотіли нашвидку скупатися і подивитися на цих пустотливих «ворошиловок» зблизька.\nЯ переплив річку і сказав другові, щоб він перекинув одіж до мене. Згорнувши, але не зв’язавши мої штани, він кинув. Штани, розгорнувшись, до берега не долетіли, а тут як на гріх недалеко за кущами лози дівчата здійняли неймовірний галас:\n– Рятуйте, рятуйте! Галька втопилась!\nСтрах чи інстинкт наказав мені одразу кинутись на порятунок, і доки дехто втямив, що сталося, я вже тягнув за коси Гальку на берег.\nГалька по деякім часі ожила, а ось штани цілий колгосп шукав аж до смерку. На подяку за мій вчинок і вагу втрачених штанів бригадир навіть залишив двох добрих плавців другого дня для розшуків, але штани ніби чортяка вхопив.\nОбідню пору я пересидів у копиці сіна, додому приїхав під прикриттям ночі без пригод, а ось і вдома штанів ніяких немає – це біда. Сиджу я влітку на печі день, два, посилав старшу сестру до сусідів та родичів, але, крім співчуття, нічим мені не могли допомогти. А втім, де ж ви таке бачили, щоб хтось віддав останні штани мені, тим паче, що соціалізм треба ударно будувати.\nТим часом справи на сіножаті були геть невтішні: після одного обіду багато людей захворіло, стіг залишився незавершений, уночі пішов дощ і промочив його аж до споду... Після цього наступного вечора було оголошено розширене засідання правління колгоспу. До мене зайшов Гальчин батько, подякував за врятування дочки та порадив написати заяву до голови колгоспу, а він як член правління подасть її на засідання і буде підтримувати, щоб у список на чергову рознарядку промтовару записали й мене на штани.\n– Є чутки, – сказав він, – що на «уборочну» кампанію така рознарядка вже є.\nОкрилений надією, я зразу ж так і зробив.\nЯк раптом увечері до мене прийшов колгоспний сторож з якимось драним мішком:\n– На, вдягай та йди, кличуть на засідання. Голова штани поміряти хоче.\n– Уже привезли? – зрадівши, запитав я.\n– Не привезли, але, мабуть, таки привезуть тобі. Іди, бо там тебе чекають.\nНадія на швидке вирішення штанної проблеми підбадьорила мене, і я натягнув мішка, підперезав мотузком та попрямував собі до контори.\nМоєї появи голова чекав, мабуть, з нетерпінням, бо не встиг я переступити порога, як важка каменюка злих слів ударила мені в скроні.\n– Хто написав тобі цю заяву? Хто розказав тобі про постанову партії та уряду щодо рознарядок? Хто намовив тебе писати цю заяву?\n– Мої штани впали в річку, – почав я, – а в мене інших нема, люди кажуть, що рознарядка...\n– Що ти мені тут антисовєтську пропаганду розводиш? Чому не ходиш на роботу? Комсорг! – звернувся голова до Митьки. – Що за комедії відбувались на сіножаті? Що ти робив там?\n– Я! – сказав Митька, – я, товариші... пильнував. Я, товариші, мав багато роботи, проробляв, товариші, постанови партії та уряду. Я, товариші, думаю, там була конспірація і саботаж недобитків куркульні, товариші. Я вас питаю, товариші, чому він був на другому боці річки? Я думаю, товариші, що він загітував комсомольця товариша Грцька до саботажу сінорубки, а оскільки я не спускав з нього ока, то йому це, товариші, не вдалось, і він навмисне вкинув штани в річку, щоб не працювати, товариші, і завадити планові партії та уряду в заготівлі сіна. Я, товариші, поставлю питання там, де слід, – відрубав Митька.\nПотім голова ще довго кричав і стукав кулаком по столу, доводячи, що він таки в цьому кублі куркульні наведе порядок і дисципліну.\nМене огорнули сором, страх і злість разом. У той час я не міг навіть уявити, що за мене вчепився голова, як потопельник за соломинку, і зганяє на мені свою злість і за замочені стоги, і за галушки з прілої муки, просто з люті й ненависті, робить із мене цапа-відбувайла і пхає на жертовник молохові.\nА далі Митька почав каменювати словами і мого покійного батька, приписуючи йому сім смертних гріхів антисовєтських та антикласових. Потім сім разів по сім ще менших. Коли Митька став оплюгавлювати ще й мою покійну матір, обзиваючи її найбруднішими словами, мені перехопило горло та гіркі краплі сліз покотилися по обличчі. Мене охопив невимовний біль розпуки. З грудей моїх вирвався рев підстреленої тварини:\n– Бандюга! Душогуб!\nРуки мої вчепились за відро, потім за лавку. Забрязчало скло від лампи на столі, в залі стало темно, жінки здійняли лемент, пролунав постріл від стола, і я прожогом вискочив на двір та зі швидкістю гнаної звірини опинився за колгоспним зерносховищем, хоча за мною ніхто не гнався.\nЩо мені робити? Тоді на думку мені спали слова матері про вже забутого Бога, що його образ висів обдертий, як і я тепер, з виколотими очима в куті нашої колишньої замлянки.\n– Моліться, діточки, Він милостивий і чоловіколюбний... Свердлило свердлом у моїх скронях. – Моліться, діточки... – шептало колосся, нахиляючись до моїх вух. Молись...\nЯ став на коліна обличчям, зверненим до сонця, прикладав чоло до землі, плакав. Нагадував призабуті слова молитов і виголошував їх уголос. Прохав Бога за батька, матір, себе, сестер... Молився я довго й щиро доти, аж усе моє єство огорнула якась дивна цілковита заспокоєність.\nПотім я став розмірковувати. Мені неодмінно треба втікати звідсіля якнайшвидше та якнайдалі, але як і в чому? Без штанів далеко не втечеш, до того ж у дорозі потрібні хоч які-небудь документи.\nУвечері я попрямував до колгоспного дворища, зустрів сестру Гашку. Наказав їй:\n– Ти Варочку не кидай саму, хоч як буде тяжко. Завжди тримайтеся разом. Якщо зі мною буде все гаразд, то я вас обов’язково заберу до себе, але ти мусиш так зробити, щоб я міг розшукати вас, а це найкраще через тітку...\nОбняв її тоненьку шию та поцілував в обоє вологих і солоних очей. Більше не промовивши жодного слова, ми розсталися, може, назавжди.\n...Час настав. На свій подив, я завважив відчинене вікно в одній з кімнат хати голови. Добре прислухавшись, почув гучне хропіння. Обережно крізь вікно просунувся всередину.\nХоча дрож не покинула мене, але в хаті я якось прийшов до тями. Легенько піднявши штани з табуретки і намацавши печатку в одній із кишень, я вийшов із кімнати. Але в цей час мене огорнула якась нахабна сміливість: я повернувся, зняв із цвяха на стіні піджак та одягнув на себе, забрав зі столу кишеньковий протфель і засунув у бокову кишеню, штани, сорочку й чоботи зв’язав паском та вийшов, позачинявши за собою двері.\nЩе не зійшло сонце, як мостом через окутану густим синім туманом Есмань прогурчали колеса порожнього товарного вагона, який мчав зі мною на південь. А в моєму перевтомленому мозку чомусь бриніли слова популярної на той час комсомольської пісеньки:\n– Нас побить, побить хотіли, нас побить питалися!\nЗакінчується вона такими словами:\n– Наступали в повній формі, а втікали без штанів.\nПо моєму обличчі пробігла посмішка – не втіхи, не радості, навіть не злості. Просто посмішка з того, в якому становищі сьогодні опиниться голова в ролі безштанного генерала зі своїм косим політруком. Що голова скидатиме провину «там, де слід» на Митьку, обвинувачуючи його в провокації чи просто співучасті зі мною, то, напевно, так і буде, що їх візьмуть «туди, де слід». Допустити таке, щоб партквиток, основа основ системи влади, кругла печатка довір’я, потрапив до рук «ворогів народу», – гріх немалий, в усякому разі більший, ніж, наприклад, комуністові замордувати власну дружину. Мордування дружини перед партією можна пояснити диверсією, шпигунством, замахом на партію, образою вождя...\nА чим виправдовуватимуться вони?\nПримітка. Факт, описаний тут, у дійсності відбувся в колгоспі ім. Другої п’ятирічки Шосткинського району. Згадувані люди також були реальними особами, але з огляду на безпеку деяких осіб та моїх рідних, які, мабуть, десь перебувають під Совєтами, називати їхні прізвища тепер неможливо.\nПублікується в скороченому вигляді. Оповідання з книжки Грицька Сірика «На перші гулі. Невигадані оповідання», Суми, 2003, що вийшла накладом 200 примірників.


Текстовий текст (режим заміни) - Підтримка Office\nТекстовий текст (режим заміни)\nКоли ви редагуєте вміст у Microsoft Office, ви перебуваєте в одному з двох основних режимів: вставлення або заміни\nРежим вставлення – це те, що ви звикли. Під час введення будь-яких символів праворуч від тексту, який потрібно змінити, щоб створити місце для нового тексту.\nПід час редагування тексту в режимі заміни ви вводите текст на попередній текст. У цьому режимі вводити нові символи замінює всі доступні символи в праву частину місця вставлення.\nЩоб перейти назад і вперед між режимом вставлення або режимом заміни на ПК, просто натисніть клавішу INSERT або Ins на клавіатурі. У Mac немає ключа вставлення, вони просто в режимі вставлення за замовчуванням.\nБезкоштовні курси для самостійного навчання для програм Office


Вітамін Е (токоферол)\nСереда, 06 червня 2012, 09:03\tЗдоров'я\nПро вітамін Е\nВітамін Е був відкритий Евансом і Бішопом в 1922 році. Під назвою вітамін Е відомі вісім сполук: 4 токоферолу (a, b, g і d) і 4 токотриенола (a, b, g і d). З яких, альфа-токоферол найбільш поширений і біологічно активний, тому вітамін Е ще називають альфа-токоферолом або просто токоферолом. Вітамін E відноситься до жиророзчинних, стійкий до високих температур, але «боїться» світла.\nВзаємодія вітаміну Е\nДефіцит вітаміну Е може привести до зниження рівня магнію в організмі.\nдегенеративні зміни серцевої та інших м'язів\nСимптоми передозування вітаміном Е\nРослинні масла, зародки пшениці, яблука, мигдаль, арахіс, зелені листові овочі, злакові, бобові, хліб з висівками, горіхи, брюссельська капуста, шипшина, соя.


Мовознавство Давнього Риму\nМОВНІ ВЧЕННЯ СТАРОДАВНОСТІ ТА СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ. МОВОЗНАВСТВО НОВОГО ЧАСУ.\nЗАГАЛЬНЕ І ПОРІВНЯЛЬНО-ІСТОРИЧНЕ МОВОЗНАВСТВО XІХ СТ.\nБагато мовознавців виникнення науки про мови датують 1660 роком — виходом «Універсальної граматики», інші — початком XIX ст. — появою порівняльно-історичного мовознавства, визначаючи весь попередній період як «донаукове» мовознавство. Погодитися з цими твердженнями важко, оскільки чимало важливих проблем мовознавства (наприклад, походження мови, зв'язок мови з мисленням, зв'язок мовного знака зі значенням, взаємовідношення логічних та граматичних категорій, виділення частин мови і членів речення та ін.) були предметом вивчення ще в далекому минулому.\nУ давньому мовознавстві виділяють чотири наукові традиції: давньоіндійську, давньокитайську, класичну, арабську.\nІндійська мовознавча традиція.\nВиникнення давньоіндійського мовознавства зумовлене суто практичними потребами. Із покоління до покоління віками передавалися усним шляхом священні гімни (Веди). Згодом вони були зафіксовані писемно й увійшли до чотирьох збірників — Рігведа, Самаведа,\nЯджурведа й Атхарваведа. Давні індуси вважали, що ці священні гімни є божественними і тому їх необхідно оберігати від псування. Якщо ж не буде збережена смислова і формальна, тобто орфоепічна, точність, то це перешкоджатиме спілкуванню з Богом. Прагнучи зберегти точність Вед і забезпечити їх розуміння (не всі старі тексти Вед для індусів того часу були незрозумілими), а також намагаючись уберегти їх мову від впливу розмовних варіантів давньоіндійської мови (пракритів) і здійснюючи нормалізацію санскриту — літературної мови, яка функціонувала як жива мова до V ст. до н. е., а далі використовувалася тільки в релігійній сфері, давні індуси детально вивчали мовні явища і створили оригінальну й добре розвинуту лінгвістичну науку. Уже в самих Ведах розглядаються деякі мовознавчі питання, зокрема питання фонетики, орфографії, граматики і лексики.\nНайвідомішим давньоіндійським мовознавцем є Паніні (V—IV ст. до н. е.) — один із основоположників мовознавства, автор першої граматики санскриту. Вважають, що його граматика створена в усній формі й розрахована на усне передавання. Для легкого запам'ятовування вона подана у вигляді 3996 віршованих правил (сутр). Через декілька століть її було записано.\nВихідною (початковою) одиницею мови Паніні вважав корінь, з якого з допомогою афіксів за правилами внутрішніх сандхі (поєднання морфем) утворюються слова, а відтак за правилами зовнішніх сандхі (поєднання слів) — речення і тексти. Орієнтація на синтез зумовила розгляд мовних одиниць від нижчих до вищих. Цим, очевидно, зумовлена його зацікавленість коренями і закінченнями. З часом це було перенесено і в лексикографію (див. далі про кореневий принцип побудови словників). Отже, його граматика нагадує ідеальну формалізовану схему і є породжувальною за своїм характером (у норму входило те, що могло породжуватися на основі правил Паніні). Породжувальний характер правил також пов'язаний з уявленням про мову як систему (в Європі про це заговорили не раніше XIX ст.).\nПаніні вважають і родоначальником індійської діалектології (у своїй граматиці він звертає увагу на діалектні особливості Східної Індії), а також першим мовознавцем, який застосував зіставний метод (у багатьох випадках зіставляє санскрит із ведичною мовою). Граматика Паніні впродовж двох тисячоліть була зразком опису класичного санскриту.\nІнші давньоіндійські граматисти Яска (V ст. до н. е.), Вараручі (III або II ст. до н. е.), Катьяяна (ІП ст. до н. е.), Патанджалі (П ст. до н. е.), Бхартріхарі (V—VI ст. н. е.) розвивають учення Паніні. Зокрема, вони виділяють чотири частини мови — ім'я, дієслово, прийменник і частку. Слово ділять на основу і закінчення. В іменниках визначають сім відмінків: називний, родовий, давальний, знахідний, орудний, місцевий і ablativus, але називають їх за порядком розташування: перший, другий, третій і т. д. Детально описують звуки, класифікуючи їх за фізіологічним принципом. Слова ділять на склади. Складотворчим вважають голосний звук.\nДавньоіндійські вчені започаткували ідею історичного розвитку мов і їх порівняльно-історичного вивчення. Так, Вараручі вивчав пракрити й дійшов висновку, що вони постали з однієї мови — санскриту. Отже, він застосував порівняльно-історичний метод задовго до того, як його стали використовувати в Європі.\nМовознавці Давньої Індії також укладали словники. Ще в V ст. до н. е. Яска склав коментарі до Вед — пояснення незрозумілих слів. Однак найвідомішим словником є словник Амари — «Амаракоша» (V ст. н. е.). Цей словник укладений за кореневим принципом, тобто в ньому наведено тільки корінь слова: vid- «знати», tud-«штовхати»,рас- «варити», bhar- «нести».\nКитайська мовознавча традиція.\nПерші мовознавчі праці в Китаї належать до І тисячоліття до н. е. Так, у V ст. до н. е. з'явилися тлумачення незрозумілих слів у давніх текстах, а також праці про зв'язок між словом і властивостями позначуваного ним предмета чи явища. У III ст. до н. е. китайці дійшли висновку, що назва нерозривно пов'язана з позначуваним, і так виникала теорія «виправлення імен», тобто вибору імені, яке б відповідало позначуваному. Наприклад, якщо правління імператора було невдалим, девіз правління оголошували «неправильним» і змінювали. Вважалося, що людина, яка займає певне соціальне становище, повинна поводитись відповідно до назви цього становища.\nУ II ст. до н. е. було укладено перший ієрогліфічний словник. Далі словникова робота стала провідною в китайському мовознавстві.\nСпецифіка китайського мовознавства в тому, що до II—III ст. н. е. китайські вчені досліджували тільки значення й написання ієрогліфів, а не вимову слів. Опрацьований Сю Шенем аналіз ієрогліфів з'явився раніше, ніж перші праці з фонетики. Це пояснюється складністю структури китайських ієрогліфів, які вимагають уміння членувати їх на частини і складати їх із частин. Створення таких словників зумовлене також великою кількістю ієрогліфів, запам'ятовування яких перевищує потенції людської пам'яті.\nНа китайську лінгвістичну традицію вплинув складовий характер китайської мови. Основною одиницею китайської фонетики вважають цзи — склад у цілому, який водночас відповідає писемному знакові та лексичній одиниці й розглядається як основна одиниця і лексики, і граматики. Спочатку цзи інтерпретували як неподільну одиницю, пізніше з розвитком фонетики як розділу мовознавства цзи почали членувати: відділили тон як особливу характеристику складу, а те, що залишилося після відрахування тону, ділили на дві частини, які в нашому мовознавстві прийнято називати ініціаллю і фіналлю. Ініціаль — приголосний, з якого починається склад, а фіналь — усе інше (голосний + приголосні). Фіналь утворює риму. З XI ст. китайські мовознавці складають таблиці, в яких склади впорядковуються за ініціалями і фіналями. Звуків (фонем) у китайському мовознавстві не виділяли аж до ознайомлення з європейською традицією та її прийняття. Такий підхід пов'язаний із жорсткою структурою китайського складу [Алпатов 1998: 34].\nЗ III ст. н. е. з'являються перші словники омофонів і рифм. На початку XVIII ст. укладено великий словник, який містить 47 035 ієрогліфів і 1995 їх варіантів.\nСтановлення науки про мову в древній Греції.\nУ Давній Греції мовознавство розвивалось дещо в іншому напрямі, ніж у Давній Індії і Китаї. Початок античному мовознавству поклали філософи, тому розрізняють два періоди: філософський (V—III ст. до н. е.) і александрійський (III ст. до н. е. — IV ст. н. е.).\nФілософський період. У цей період предметом наукових дискусій було питання про природу слова і відношення слова до речі. Філософів цікавило, отримує кожна річ назву відповідно до своєї природи (physei) чи зв'язок між назвою і річчю є довільним, установлюється людьми за умовною згодою, свідомо (thesei). Так, Геракліт (VI—V ст. до н. е.) стверджував, що кожне ім'я нерозривно пов'язане з річчю, назвою якої воно служить. В імені розкривається природа речі. Протилежну думку висловив філософ Демокріт (V—IV ст. до н. е.): імена речам дають люди на свій розсуд. Як доказ своєї правоти він наводив приклади невідповідності між словом і річчю: 1) одне слово може називати декілька різних речей (багатозначність); 2) одна річ може називатися різними словами (синонімія); 3) різні слова можуть збігатися за формою і звучати однаково (омонімія); 4) значення слів можуть змінюватися; 5) існують поняття без однослівної назви.\nСуперечки давньогрецьких учених відображені у творі філософа Платона (прибл. 427—347 рр. до н. е.) «Кратіл, або про правильність імен» у формі діалогу між Кратілом, який обстоює тезу про природний характер назв, і Гермогеном, який наполягає на тому, що назви встановлюються законом. Сам Платон не підтримує жодної з цих точок зору, а лише резюмує: важливим є не протиставлення, а визнання, що в мові панує глибока внутрішня цілеспрямованість, а не невмоти-вована, свавільна примха. Платонові ж належить і перша спроба виділення частин мови: він розрізняє ім'я і дієслово.\nПовнішу й точнішу картину частин мови окреслює Арістотель (384—322 рр. до н. е.) у своїх творах «Поетика» і «Риторика». Він виділяє імена, дієслова і допоміжні слова (сполучники та зв'язку). Щоправда, Арі-стотель не розмежовує частини мови і члени речення, тому імена ототожнює з суб'єктами, а дієслова з предикатами. Це є свідченням того, що Арістотеля, як і Пла-тона, не цікавили частини мови як мовні категорії. Він їх виділяв у зв'язку з філософськими пошуками у сфері проблем мислення, тому ототожнював ці категорії з категоріями логіки чи, правильніше, підпорядковував логічним категоріям. Його якоюсь мірою можна вважати основоположником логічного напряму в мовознавстві.\nАрістотелю мовознавство завдячує також введенням поняття початкової форми (для імен — форма називного відмінка, для дієслів — форма 1-ої особи) і граматичного роду (розрізняє чоловічий, жіночий і середній рід). Важливим є й те, що він перший наблизився до розуміння знакової природи мови.\nПодальша робота з уточнення мовних категорій пов'язана з філософською школою стоїків (від назви портика Бїоа в Афінах, де збиралися представники цієї школи) — однією з головних течій елліністичної й римської філософії кінця IV ст. н. е., яка розробляла основи морального життя і вбачала їх у подоланні пристрастей, в «силі духа», що виявляється в підкоренні розумові та долі. Стоїки уточнили й розширили класифікацію частин мови (встановили п'ять частин мови: дієслово, сполучник, член, власні імена й загальні назви), уперше ввели поняття відмінка в систему відмінків і виділили прямий і непрямий відмінки. Вступивши в суперечку про «природний» чи умовний характер назв і вважаючи, що слова спочатку були «правильними, істинними», вони стимулювали розвиток етимології. Однак, не маючи наукових принципів етимологізування, вони довільно тлумачили «правильні» значення слів, чим завдали шкоди етимології.\nСтоїки торкнулися питання аналогії та аномалії в мові, тобто наявності чи відсутності закономірностей у самій мові. Щодо розуміння цього питання виокремились аналогісти, які інтерпретували мову як систему чітких правил, що не мають винятків, і аномалісти, які доводили, що мова допускає відхилення від закономірностей. Ця дискусія мала важливе значення для створення нормативної граматики, де поряд із граматичними правилами («аналогіями») стали наводити винятки з правила («аномалії»). Суперечка між аналогістами й аномалістами була настільки популярною, що привернула увагу до проблеми і далеких від філософії та мовознавства людей. Є свідчення, що навіть Юлій Цезар написав працю про аналогію.\nАлександрійський період. Бурхливого розвитку класична традиція у мовознавстві зазнала в Александрійсь-кій державі Птолемеїв (III ст. до н. е. — V ст. н. е.) — Єгипті. Саме тут граматика відокремилася від філософії, стала самостійною наукою. Це було зумовлено виданням класичних літературних творів (Гомера, Ес-хіла, Софокла та ін.), необхідністю філологічної інтерпретації цих творів, нормуванням спільної єдиної літературної мови всієї Греції — так званого койне.\nНайвідомішими мовознавцями александрійської школи є Арістарх Самофракійський (217—145 рр. до н. е.), Діонісій Фракійський (170—90 рр. до н. е.) і Аполлоній Діскол (II ст. н. е.). Арістарх Самофракійський видав і прокоментував твори Гомера, Гесіода, Архілоха, Піндара, Есхіла й Арістофана. Коментарі зводились до розбору текстів і виправлення помилок. Найбільшою заслугою Арістарха Самофракійського є створення повної класифікації частин мови. Він виділив вісім частин мови: ім'я, дієслово, дієприкметник, займенник, прислівник, сполучник, прийменник, член (артикль), і класифікація набула завершеного вигляду.\nМовознавство Давнього Риму не залишило оригінальних праць. Римські мовознавці переповідали погляди давньогрецьких учених. Заслуговують уваги праця «Про латинську мову» Марка-Теренція Варрона (116— 27 рр. до н. е.), де описано граматичну систему латинської мови за давньогрецькими зразками, та підручник латинської мови Квінтпа-Реммія Палемона (І ст. до н. е.), де вперше подано впорядковану латинську граматичну термінологію, яка стала основою термінології сучасного мовознавства. Пізніше з'являються два варіанти (поширений і скорочений) граматики латинської мови Елія Доната (прибл. 350 р. н. е.) і найповніша граматика латинської мови Прісціана (прибл. 526— 527 рр. н. е.). Обидва підручники майстерно написані й служили 1000 років (аж до середньовіччя) в Європі як зразкові граматики латинської мови. За їх взірцем створювали граматики живих європейських мов.\nВнесок римських мовознавців у граматичну теорію полягає в тому, що вони вивели з частин мови член (артикль), якого немає в латинській мові, ввели вигук, відкрили новий відмінок — аблятив і числівники поділили на кількісні та порядкові. Вивчаючи ораторське мистецтво, вони глибоко досліджували і стилістику на всіх мовних рівнях (фонетичному, морфологічному, лексико-семантичному, синтаксичному, а також на рівні тексту). Прикладом є підручник із красномовства «Institutio oratoria» («Ораторські настанови») Марка-Фабія Квінтіліана (прибл. 35 — 96 рр. н. е.).\nПротягом VI—XII ст. у Західній Європі зусилля вчених були спрямовані переважно на засвоєння латинської спадщини. Із зародженням і становленням схоластичної логіки граматику розглядали як допоміжну дисципліну, яка служить суто практичним потребам оволодіння читанням і письмом. Вивчення граматики було цілком підпорядковане логіці, визнано логіко-граматичні ідеї Арістотеля. Граматику До-ната застосовували для тлумачення явищ інших мов. Лише з XIII ст., у передренесансний період, коли європейські вчені ширше і глибше ознайомились із працями Арістотеля, граматика стає частиною філософії, ключем до розуміння природи людського мислення. Формується концепція філософської граматики, яка протиставляється практичній граматиці. На основі логічних ідей у XIII ст. виникає логіко-граматична школа «модистів». Основою її концепції було розмежування в мові трьох компонентів — речі, поняття, слова, яким відповідали три категорії модусів — модуси існування, модуси поняття і модуси позначення. Основну увагу модистів було зосереджено на загальних способах позначення.\nУ XV—XVI ст., тобто в епоху Відродження з її культом Людини і Прекрасного, виникає зацікавлення культурними й науковими пошуками Давньої Греції, давньогрецькою мовою, згодом давньоєврейською, а також живими національними мовами. Канонічні тексти Біблії почали перекладати з давньоєврейської (Старий\nЗаповіт) і давньогрецької (Новий Заповіт) на живі літературні мови. З'являються граматики європейських мов — іспанської та італійської (XV ст.), французької, англійської, німецької (XVI ст.). В Італії, Іспанії, згодом у Франції та інших країнах Європи виникають академії, які досліджують мови з метою їх нормування. Водночас формуються самостійні мовознавчі традиції.\nРозвиток мореплавства й торгівлі сприяв контактам з різномовними країнами, що стимулювало укладання багатомовних словників. З'явилась ідея про множинність мов і про можливість їх зіставного вивчення (дотепер мовознавці досліджували тільки свою мову). Іншими словами, закладалися основи зіставного вивчення мов, виявлення в них спільного й відмінного, що в свою чергу призвело до появи ідеї універсальної граматики.\nУ царині філософії мови простежувалися три концепції: емпірична Ф. Бекона, раціоналістська Р. Декар-та, науково-філософська Г.-В. Лейбніца.\nРене Декарт (1596—1650) запропонував ідею створення так званої філософської мови. Вона мала ввібрати таку сукупність понять, яка б дала змогу їй у результаті формальних операцій за певним алгоритмом виводити нові знання. На його думку, всі поняття можна звести до порівняно невеликої кількості елементарних одиниць, тобто далі неподільних ідей, які піддаються обчисленню. Подібно до того, як можна за один день навчитися будь-якою чужою мовою називати числа до безконечності, так можна сконструювати всі слова. Така мова повинна мати спрощену граматику (один спосіб відмінювання, дієвідмінювання, побудови слів без будь-яких винятків), щоб пересічна людина могла швидко оволодіти нею.\nГотфрід-Вільгельм Лейбніц (1646—1716) мав на меті відшукати такий науковий метод, який дав би змогу збагнути сутність мислення і слугував би засобом наукового відкриття. Він виступив з ідеєю створення універсальної символічної мови, близької до ло-гіко-філософських та математичних побудов. За основу цієї концепції взято тезу: всі складні ідеї є комбінаціями простих. Ця мова, як проста система символів для вираження будь-якого знання, буде, на його думку, міжнародною допоміжною мовою і служитиме знаряддям відкриття нових істин з уже відомих за певними формальними правилами. Ідеї Лейбніца дали поштовх для розвитку символічної логіки і виявились корисними в математичній логіці та кібернетиці.\nЗ XVIII до початку XIX ст. граматика Пор-Рояля була дуже популярною. І лише з виникненням порівняльно-історичного методу вона зазнала нищівної критики. Нове зацікавлення нею з'явилося в 60-ті роки XX ст. Н. Хомський назвав Арно і Лансло своїми попередниками (у питанні про спільні для всіх мов «структури думки»). За висловом сучасного американського мовознавця Дж. Лакоффа, «стара граматика, яка довго мала погану репутацію серед лінгвістів, недавно поновила свій престиж, що мала у свій час» (цит. за [Алпатов 1998: 51]). Деякі фахівці вважають, що саме з цієї граматики бере початок наукове дослідження мови й зародження загального мовознавства. З таким твердженням можна не погодитися, однак ніхто не заперечить, що положення про мовний універсалізм і мовні універсали є одними з найсуттєвіших у сучасному мовознавстві.\nПоступове накопичення протягом XVI—XVIII ст. багатого фактичного матеріалу різноманітних мов створило передумови для пошуків нових методів лінгвістичних досліджень. У мовознавстві утверджуються принципи порівняння мов й історичного підходу до їх вивчення, що зумовило виникнення нової наукової парадигми — порівняльно-історичного мовознавства.\nНовий напрям у мовознавстві ніколи не виникає спонтанно. Окремі ідеї, які лягають у його основу, можуть мати довгу історію, тривалий час «носитися в повітрі», визрівати. Не є винятком і порівняльно-історичне мовознавство. Ще на початку XIV ст. італійський письменник Аліг'єрі Данте (1265—1321) у трактаті «Про народне красномовство» (1307—1308) писав про спільне походження італійської, провансальської та французької мов. У XVI ст. з'являється праця французького вченого Гівельма Постеллуса (1510—1581) «Про спорідненість мов». Про подібність мов ідеться й у «Розправі про європейські мови» Юлія-Цезаря Скалігера (1484—1558). У XVII ст. уже сформувалось уявлення про спорідненість семітських (Етьєн Гішар, Йов Лудольф), германських (Ламберт Кате), романських (Франсуа Ренуар), слов'янських (Юрій Крижанич) мов. Особливе значення для порівняльного вивчення мов мали видані Пилипом-Юханом фон Страленбергом у 1730 р. порівняльні таблиці мов Північної Європи і Північного Кавказу, завдяки чому було створено класифікацію уральських та алтайських мов, що також сприяло формуванню порівняльного мовознавства. Вагома роль у цьому процесі належить зібранням лексики різних мов, представленим у «Порівняльних словниках усіх мов та наріч» (1787— 1789) Петра Палласа й «Мітрідаті» (1806—1817) Иогана-Кристофа Аделунга та Йогана-Северина Фатера, що давало змогу виділити спільну лексику мов, класифікувати мови за спорідненістю і передбачало порівняння мов.\nІдея історичного вивченйя мов Виразно проступає у праці німецького мовознавця Йогана-Готфріда Гердера (1774—1803) «Дослідження про походження мови» (опублікована в 1772 p.), де висловлено думку, що мова пов'язана з культурою народу, постійно розвивається і в процесі свого розвитку вдосконалюється. Вважають, що ця думка є підступом до майбутнього історичного мовознавства.\nОднак справжнім поштовхом для зародження порівняльно-історичного мовознавства, яке передбачає синтез порівняльного та історичного дослідження мов, стало ознайомлення із санскритом. Перші відомості про санскрит у Європу стали надходити вже в XVI ст. (листи з Індії італійця Філіппо Сассеті, який прожив у Індії з 1583 до 1588 р.). Однак детальне ознайомлення із санскритом почалось наприкінці XVIII ст. завдяки працям англійця Ульяма Джонса (1746—1794), який багато років прожив у Індії і вивчав індійську культуру. У 1786 р. він виступив у Королівському азіатському товаристві (його нерідко називають Інститутом східних культур) у Калькутті з доповіддю, в якій звернув увагу на регулярний збіг між формами санскриту і латинської, грецької та англійської мов. На його думку, така велика кількість подібних збігів не може бути випадковістю, а, навпаки, є свідченням походження цих мов від одного спільного предка (прамови). Оскільки санскрит серед названих мов — найстаріша мова, то, за твердженням Джонса, він і є цією прамовою.\nЦе знамените відкриття Джонса в 1808 р. підтвердив німецький учений Фрідріх фон Шлегель (1772— 1829) у розвідці «Про мову і мудрість індійців». Він довів близькість санскриту до латинської, грецької, німецької та перської мов як за лексичним складом, так і за граматичною структурою. Важливим є те, що Шлегель уперше не тільки наголошував на ролі граматичних елементів для встановлення мовної спорідненості, а й вказував на методологічну важливість порівняння форм дієвідмінювання. Як і Джонс, він уважав санскрит найдавнішою мовою, що нібито є прамовою розглянутих у його праці мов. Основною ідеєю цієї праці є думка про необхідність порівняльного дослідження мов. Уперше в мовознавстві тут вжито термін порівняльна граматика.\nСассеті, Джонс і Шлегель є лише передвісниками порівняльно-історичного мовознавства. Основи порівняльно-історичного мовознавства було закладено в першій половині XIX ст.\nОсновоположниками порівняльно-історичного мовознавства вважають німецьких учених Ф. Боппа, Я. Грімма, датчанина Р. Раска і росіянина О. Востокова.\nУ 1816 р. опубліковано працю Франца Боппа (1791—1867) «Про систему дієвідмінювання санскритської мови у порівнянні з такою грецької, латинської, перської та германської мов», яка заклала підвалини порівняльно-історичного методу. У цій праці Бопп доводить спорідненість санскриту з переліченими мовами. Його заслугою є те, що він уперше розробив загальну теорію порівняльно-історичного дослідження мов на основі порівняння закінчень дієслів і дійшов висновку про систему їх відповідників у різних мовах. Учений вважав, що на основі порівняння фактів живих і мертвих мов можна встановити їх первісний стан. Виводячи праформи, він пояснював явища однієї мови за допомогою фактів іншої. Це було новим у методології лінгвістичних досліджень. Свій метод Бопп апробував на матеріалі 45 залучених до дослідження мов. Він увів у лінгвістичний обіг поняття звукового закону і термін індоєвропейські мови (його попередники вживали термін індогерманські мови).\nУ 1818 р. вийшла праця датського мовознавця Расмуса Раска (1787—1832) «Дослідження в галузі давньопівнічної мови, або Походження ісландської мови». У ній Раск доводить наявність споріднених зв'язків між ісландською, грецькою, латинською і балто-слов'янськими мовами та відсутність будь-яких ознак спорідненості між ісландською і такими мовами, як гренландська, баскська, фінська. Що стосується використання матеріалу для порівняльно-історичних досліджень, то Раск указав на ненадійність лексичних відповідників, тому, на його думку, слід довіряти граматиці: у процесі взаємодії мов лексика може запозичуватися, тоді як відмінкові форми і форми дієвідмінювання не запозичуються, а втрачаються. Звукові зміни в морфемах мають закономірний характер, через що фонетичні відповідники у споріднених мовах є регулярними. Для порівняльно-історичних досліджень можна використовувати лише ту лексику, яка служить для позначення найнеобхідніших понять.\nУ 1819 р. з'явився перший том (із чотирьох) «Німецької граматики» Якоба Грімма (1785—1865). Зміст книжки виходить далеко за межі її назви. Насправді це перша порівняльно-історична граматика германських мов. У ній автор акцентує на історичному підході до вивчення споріднених мов і ретельно описує граматичні форми германських мов та діалектів у їх історичному розвитку, починаючи з найдавніших писемних пам'яток. Грімм першим сформулював конкретні закони звукових змін у мові, в тому числі відкрив закон пересунення приголосних, за яким система зімкнених приголосних усіх германських мов змістилась на один ступінь: індоєвропейські [bh], [dh], [gh] змінились у германських мовах у [b], [d], [g]; індоєвропейські [b], fd], [g] — в германські [р], [t], [k], а індоєвропейські [р], [t]t M — в германські [f], [th], [h] (nop. лат. pater — нім. Vater, лат. cornu — нім. Horn, лат. duo — нім. zwei (із twei; див. англ. two). Це був перший зразок фонетичних законів, які є загальновизнаними в сучасній лінгвістиці. «Німецька граматика» Грімма мала помітний вплив на написання історії окремих індоєвропейських мов.\nУ 1820 р. відомий російський учений Олександр Христофорович Востоков (1781—1864) у «Розвідці про слов'янську мову» виявляє й доводить споріднені зв'язки між слов'янськими мовами. Це фактично перша праця з історичної фонетики слов'янської групи індоєвропейських мов. її значення не тільки в конкретних висновках щодо слов'янських мов (історія слов'янських мов, стосунок давньоруської мови до старослов'янської, польської та сербської), а й у визначенні методів історичного дослідження споріднених мов.\nТак, практично одночасно в різних країнах було «відкрито» порівняльно-історичний метод дослідження мов. Бопп на матеріалі відомих йому індоєвропейських мов, Раск на матеріалі ісландської, грецької, латинської та балто-слов'янських мов, Грімм на матеріалі германських, а Востоков — слов'янських мов незалежно один від одного дійшли аналогічних, взає-модоповнювальних висновків щодо порівняльно-історичного методу. За ними пішли інші вчені, які опрацьовували принципи порівняльно-історичного дослідження різних груп індоєвропейської мовної родини. Зокрема, німецький учений Фрідріх-Крістіан Діц (1794—1876) створив порівняльно-історичну граматику романських мов. Він реконструював низку форм народної латини, не зафіксованих у писемних пам'ятках. Згодом його реконструкції було підтверджено знайденими під час археологічних розкопок текстами, написаними народною латиною. Німецький мовознавець Йоган-Каспар Цейс (1806—1856) написав порівняльно-історичну граматику кельтських мов, словенський лінгвіст Франко Міклошич (1813— 1891) — першу «Порівняльну граматику слов'янських мов» у трьох томах, яка вийшла німецькою мовою (перший том «Фонетика» з'явився в 1852 р., другий «Морфологія» — в 1856 р., третій «Синтаксис» — у 1874 р.).\nПершим теоретиком у галузі мовознавства, який глибоко, по-філософськи осмислив багатий мовний матеріал і результати зроблених до нього наукових досліджень, був Вільгельм фон Гумбольдт (1767—1835), німецький учений з різноманітними інтересами (цікавився не тільки мовознавством, а й антропологією, етнографією, історією, філософією, естетикою) і з яскраво вираженим філософським складом розуму та прагненням до теоретичних узагальнень.\nГумбольдт здобув освіту у Франкфуртському (на Одері) і Геттінгенському університетах. Вивчав право, політику, історію. Працював дипломатом. Належав до передових верств прусської чиновницької аристократії. Його близькими друзями були Гегель, Шиллер і Гете. У 1808—1810 рр. обіймав посаду міністра народної освіти Німеччини. У 1810 р. заснував Берлінський університет, який нині носить ім'я його та його брата, природознавця й мандрівника Олександра фон Гумбольдта. В. Гумбольдт зробив вагомий внесок у філософію, естетику, юриспруденцію, літературознавство. Однак найбільше він прислужився мовознавству.\nПершою лінгвістичною розвідкою Гумбольдта була доповідь «Про порівняльне вивчення мов стосовно різних епох їх розвитку», виголошена в 1820 р. в Берлінській академії. У цій доповіді викладені ідеї стадіальної концепції мови. Гумбольдт прагне виявити загальні закономірності історичного розвитку мов світу. Усі мови світу він поділяє на чотири морфологічних типи: 1) мови кореневі; 2) аглютинативні; 3) інкорпоруючі; 4) флективні (перший, другий і четвертий типи було виділено до нього А. Шлегелем, а інкорпоруючий уперше виокремив Гумбольдт). Ці типи мов учений розглядає як відображення хронологічно послідовних етапів світового мовотворчого процесу, як перехід від нижчої до вищої, досконалішої форми. За ступенем розвитку мов можна судити про ступінь інтелектуального розвитку народу: народ, «який більше від інших обдарований природою і який перебуває у сприятливіших умовах, порівняно з іншими, повинен отримати й найдосконалішу мову». І хоч нині останнє положення Гумбольдта (перехід кореневих мов у аглютинативні, а далі аглютинативних у флективні як найдосконаліші) вважають помилковим, сама ідея структурного зіставлення мов стала основою нової мовознавчої дисципліни, яка успішно розвивається, — лінгвістичної типології. У XX ст. стадіальну теорію відродив і розвивав радянський мовознавець М. Я. Марр.\nВідомими є невеликі розвідки Гумбольдта «Про буквене письмо та його зв'язок з будовою мови» (1824) і «Про двоїну» (1827). Найціннішою є його тритомна праця «Про мову каві на острові Ява», яку вчений не встиг завершити. її було опубліковано посмертно в 1836— 1840 рр. У теоретичному вступі до неї «Про різноманітність будови людської мови та її вплив на духовний розвиток людства» Гумбольдт виклав свою теоретичну концепцію, свою філософію мови. Ця праця стала знаменитою і справила великий вплив на розвиток мовознавства.\nФілософська концепція мови Гумбольдта визначається ідеями німецької класичної філософії (І. Кант, Г.-В.-Ф. Гегель, Ф.-В. Шеллінг, Ф.-Г. Якобі). Провідною думкою концепції, її теоретико-методологічною основою є антропологічний підхід до мови, за якого вивчення мови повинно здійснюватися в тісному зв'язку зі свідомістю і мисленням людини, її культурою та духовним життям.\nУслід за Кантом Гумбольдт розглядав свідомість як особливу першооснову, яка не залежить від матерії й розвивається за своїми законами. Застосовуючи це положення до визначення мови, він пише: «Мова є душа в усій її сукупності. Вона розвивається за законами духа». Як мова загалом нерозривно пов'язана з людською духовною силою, так кожна конкретна мова пов'язана з духом народу — носія цієї мови. Мова — це зовнішній вияв духа народу: «мова народу є його дух, а дух народу є його мова, і важко уявити собі щось більш тотожне». Первинним є дух народу: «[...] духовна сила є найбільш життєвою і самостійною першоосновою, а мова залежить від неї». У той же час дух народу можна пізнати тільки через мову. Мова відображає найсвоєрідніші й найтонші риси народного духа, проникає в його таємниці.\nПізнання світу залежить від мови, оскільки вона не безпосередньо відображає світ, а інтерпретує його. Отже, в кожній мові закладено своє світобачення, і вона стає посередником між людиною та зовнішнім світом. Мова ніби описує навколо людини зачароване коло, вийти з якого можливо лише вступивши в інше коло, тобто вивчивши іншу мову. «Вивчення іноземної мови, — зауважує Гумбольдт, — можна було б через те порівняти з набуттям нової точки зору в колишньому світорозумінні; до певної міри так воно і є, тому що кожна мова утворює тканину, зіткану з понять та уявлень певної частини людства». Йдеться про те, що мови по-різному членують світ: те, що в одній мові охоплено одним словом, в іншій розподіляється між двома словами, а ще в іншій не має словесного вираження й передається описово словосполученням або реченням. Для Гумбольдта далеко не одне й те саме, коли мова використовує для поняття одне слово чи описовий зворот: «те, що в понятті представлене як єдність, не виявляється таким у виразі, і вся реальна дійсність окремого слова пропадає для поняття, якому не вистачає такого вираження». Це положення Гумбольдта донині викликає бурхливі суперечки. Згодом його розвинули американські вчені Е. Сепір і Б. Уорф, які висунули гіпотезу лінгвальної відносності (її часто називають гіпотезою Сепіра — Уорфа). Про життєвість гумбольдтівського положення свідчить той факт, що в наш час надзвичайно популярною в мовознавстві є проблема мовних картин світу.\nПрогресивним є положення Гумбольдта про творчий характер мови. За своєю суттю мова є щось постійне і водночас у кожний момент змінне. Формою існування мови є розвиток. Мова — організм, який вічно себе породжує. Це жива діяльність людського духа, єдина енергія народу, яка виходить із глибин людської сутності й пронизує все її буття. Мову, згідно з Гумбольдтом, слід розглядати не як мертвий продукт (ergon), а як творчий процес, безперервну діяльність (energeia), що перетворює «звук у вираження думки».\nСуперечність між незмінністю і змінністю мови Гум-больдт трактує так: «У кожен момент і в будь-який період свого розвитку мова [...] уявляється людині на відміну від усього вже пізнаного й продуманого нею — невичерпною скарбницею, в якій дух завжди може відкрити щось ще невідоме, а почуття — завжди по-новому сприйняти щось ще не відчуте [...]. Мова насичена переживаннями багатьох попередніх поколінь і зберігає їх живе дихання, а покоління ті через звуки материнської мови, які й для нас стають вираженням наших почуттів, пов'язані з нами національними й родинними зв'язками. Ця почасти стійкість, почасти змінність мови створює особливе відношення між мовою і поколінням, яке нею розмовляє».\nВикликає зацікавленість і вчення Гумбольдта про форму в мові. Форма — це «постійне й однакове в діяльності духа, взяте в усій сукупності своїх зв'язків і систематичності, що підносить членороздільний звук до вираження думки». Форма, а не матерія є сутністю мови. Усе в мові відображає її форму (і фонетика, і граматика, і лексика). Для виявлення форми мови необхідне її системне вивчення. Це положення Гумбольдта згодом запозичив швейцарський мовознавець Ф. де Соссюр, у вченні якого воно трансформувалося в сентенцію «мова— це форма, а не субстанція».\nНатуралістична концепція мови найповніше і найчіткіше викладена у працях «Теорія Дарвіна і мовознавство» (1863) і «Значення мови для природної історії людини» (1865). У них у концентрованому вигляді подано теоретичні погляди Шлейхера, в яких синтезовано ідеї Боппа, Гумбольдта і Дарвіна.\nШлейхер вважає, що «встановлені Дарвіном для видів тварин і рослин закони можуть бути застосовані в головних своїх рисах до організмів мов». Цю тезу автор підкріплює окремими положеннями. Так, зокрема, він переносить запозичену з біологічної систематики класифікацію рослин і тварин (рід, вид, підвид, різновид, особина) на класифікацію мов. Роду відповідає прамова, виду — мова певного етносу, підвиду — діалект, різновиду — говірка, особині — мовлення окремих людей.\nРозвиток мови, за Шлейхером, відбувається за законами, які не мають винятків (поняття законів розвитку мови вперше ввів у мовознавство саме Шлейхер). Учений переносить на мову закон мінливості видів і закон боротьби за існування. На його думку, в мовознавстві навіть легше, ніж у природознавстві, простежити зміну мов, установити походження нових форм із колишніх, оскільки є давні пам'ятки писемності, які засвідчують факти мов, що існували більше двох тисячоліть тому (санскрит, давньолатинська та ін.). Як весь органічний світ розвивався з одноклітинних організмів, так само й мови світу беруть свій початок від найпростіших мов. Відмінності між мовами зумовлені відмінностями життєвих умов народів, які користуються тією чи іншою мовою.\nЖиття мови, за переконанням Шлейхера, складається з двох періодів: доісторичного та історичного (цю тезу вчений запозичив у Гегеля). У доісторичному періоді мова розвивається від простої до складної, збагачується новими формами (тут Шлейхер іде за Гумбольдтом, який стверджував, що всі вищі форми мови виникли з простіших: аглютинативні з ізолюючих, а флективні з аглютинативних). В історичному періоді відбувається регрес, розпад мови (звуки «зношуються», зникає багатство форм, простежується тенденція до спрощення). Це період старіння і поступового вмирання мови. Цим твердженням Шлейхер заперечує Гумбольдту, який вважав, що мова постійно вдосконалюється. Він, як і романтики, стверджував, що морфологічно складні давні класичні мови (санскрит, давньогрецька, латинська) були найдосконалішими. Ця концепція ґрунтувалася на матеріалі індоєвропейських мов, які змінювалися від синтетизму до аналітизму.\nПід впливом природничих наук Шлейхер створив свою теорію родовідного дерева. Його заслугою є те, що він чітко сформував поняття індоєвропейської прамови, тобто мови, від якої походять усі індоєвропейські мови. Такою мовою він цілком резонно вважав не санскрит, як вважали до нього, а мову, яка існувала до появи писемності і зникла, але яку на основі живих мов та пам'яток писемності мертвих мов можна реконструювати. Санскрит, слушно доводить він, не індоєвропейська прамова, а найстаріша представниця індоєвропейської родини мов. Згідно з його теорією родовідного дерева колись єдина мова (прамова) внаслідок розселення мовців по різних територіях розпалася на частини, а ті частини в свою чергу розпадалися далі.\nТепер теорію родовідного дерева синтезували з теорією хвиль Й. Шмідта, за якою індоєвропейська мова існувала на великій території, не була єдиною, а складалася з низки діалектів. Нові мовні явища, що виникали на певній території, поширювались, як хвилі від кинутого у воду каменя.\nДля Шлейхера індоєвропейська мова була цілком реальною. Метою компаративних досліджень він вважав реконструкцію індоєвропейської прамови. Реконструюючи на основі фонетичних законів праформи, він настільки був упевнений, що відтворює реальну прамову, що навіть написав цією «мовою» байку «Вівця і коні». Компаративісти наступних поколінь, знаючи про індоєвропейську мову значно більше, ніж Шлейхер, ніколи не пробували повторити його експеримент. Сучасні вчені вважають, що поки що немає процедури синхронізації реконструйованих праформ (реконструйовані праформи можуть стосуватися різних епох існування прамови). Та й прамова не була однорідною, а складалася з діалектів і говірок. Зрештою, реконструювати можна те, що має залишки (сліди) в сучасних мовах, а те, що зникло, реконструювати неможливо.\nНатуралістична концепція, зокрема ідеї Шлейхера, справили вплив на компаративістів наступного покоління — молодограматиків, які сприйняли його положення про розвиток мови, в тому числі поняття мовного закону, однак відмовилися від стадіальної теорії та від ідеї «розпаду» мов.\nУ мовознавстві залишилися сформульовані Шлейхером принципи порівняльно-історичного дослідження, концепція родовідного дерева, робочі прийоми реконструкції праформ, зокрема позначення зірочкою (*) незасвідчених реконструйованих форм (їх стали використовувати всі компаративісти). Інші положення, зокрема пояснення причин розвитку мови тільки біологічними чинниками, характеристика індоєвропейських мов як найдосконаліших, відрив розвитку мов від історії суспільства, зазнали критики. Адже мову не можна прирівнювати до організму, який народжується, росте, розвивається, старіє і вмирає. Смерть мов має не біологічний, а соціальний та історичний характер. Як зазначив О. Потебня, «організм живе самостійно, а слово тільки в устах людини». Мова може загинути тільки разом із народом — її носієм.\nПсихологізм характерний для праць таких учених XIX ст., як Ф. Бенеке, Г. Лотце, Г. Штейнталь, М. Лацарус, О. Потебня, В. Вундт, К. Бюлер та ін. Своєрідно розвивали психологізм і представники молодограматичного напряму в мовознавстві.\nОсновоположником психологізму в науці про мову вважають Гей мана Штейнталя (1823—1899) — професора Берлінського університету, послідовника ідей В. Гумбольдта і психолога Й.-Ф. Гербарта. У Гербарта Штейнталь запозичив так звану асоціативну психологію, згідно з якою вся діяльність людської свідомості зводиться до саморуху уявлень, що керується законами асиміляції (поєднання і закріплення тотожних або близьких уявлень), апперцепції (залежність нового сприйняття від маси попередніх уявлень у свідомості індивіда) й асоціації (встановлення зв'язків між уявленнями за подібністю, контрастом, суміжністю тощо). Виходячи із законів руху уявлень, Штейнталь намагався пояснити утворення й розвиток мови і мислення в індивіда. Ті самі закони, на його думку, спричинили походження й розвиток мови в суспільстві.\nСвою психологічну концепцію мови Штейнталь виклав у працях: «Граматика, логіка і психологія, їх принципи і взаємовідношення» (1855), «Вступ до психології та мовознавства» (1871), «Походження мови» (1851), «Класифікація мов як розвиток мовної ідеї» (1850), «Характеристика найважливіших типів будови мов» (1860), «Філософія мови» (1858), «Філософія, історія і психологія та їх взаємовідношення» (1863).\nІз психологічних позицій він пояснював походження мови, розвиток структурних типів мов, а також такі суто мовні явища, як типи речень, порядок слів у реченні тощо. Оригінальним є його твердження, що психологічною основою утворення речення є не поєднання уявлень в одне ціле, як вважали д


Після виступу на Співочому полі «Fly Project» відпочивали у тернопільському нічному клубі «Allure» - 0352.ua\nПісля виступу на Співочому полі «Fly Project» відпочивали у тернопільському нічному клубі «Allure»\n13:35, 30 серпня 2013 р.\nПіслявчора, як і усі мої друзі, святкувала день міста на Співочому полі, адже (як на диво) там цього року можна було побачити справжню європейську зірку - гурт "Fly Project", а не те що завжди (імен артистів не хочу називати, щоб випадково когось не образити), пише читачка 0352 Олена.\nПісля концерту, як прихильниця «флаїв» хотіла сфотографуватися з ними та взяти автограф, але ціла купа міліції не дала змогу цього зробити. Коли усі почали розходитися хто куди, ми з подругами пішли в нічний клуб "Алюр", і ви не повірите, саме там поруч з іншими відвідувачами я побачила музикантів гурту "Fly Project", які відпочивали у цьому клубі.\nПриємно що європейські зірки прості – а не такі як наші, завжди з охороною і т. д. Дуже кльово що у нас є таке місце, куди приходять відпочивати, а не працювати відомі люди (друзі розказували що 27 числа там фотографувалися з Вірастюком).\nІ на завершення хочеться подякувати організаторам дня міста за хороший концерт, а саме головне за хедлайнерів.


Встановлено щомісячні пенсійні доплати військовослужбовцям та правоохоронцям - LexInform: Правові та юридичні новини, юридична практика, коментарі\nКабінет Міністрів прийняв рішення про встановлення щомісячних пенсійних доплат військовослужбовцям та працівникам правоохоронних органів.\n«За ініціативи Президента України Володимира Зеленського було ухвалено постанову, завдяки якій сотні тисяч військових та працівників інших органів правопорядку отримають додаткові пенсійні виплати. Через недосконалість законодавства з 2018 року велика кількість військових пенсіонерів не отримували індексації, що створило дисбаланс щодо пенсійного забезпечення, коли одні категорії громадян підпадають під індексацію, а інші – ні. Сьогодні цю ситуацію ми виправили», – прокоментував Прем’єр-міністр Денис Шмигаль.\nТак, буде встановлено мінімальну пенсійну виплату в розмірі 3 854 гривні та передбачається підвищення виплат для учасників бойових дій, які втратили працездатність.\nМіністерство соціальної політики розробило рішення про підвищення виплат військовослужбовцям, що перебувають на пенсії тиждень тому.\nСхожі статті:військовослужбовцііндексаціяКМУМінсоцполітикипенсійне забезпечення